Справа № 240/18031/24
Суддя: Токарева Марія Сергіївна
Дата ухвалення: 2025-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2025 року м. Житомир справа № 240/18031/24

категорія 106020000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Токаревої М.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду, в якому просить:

- визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 вх. №1634/9634 від 30.08.2024 у звільненні ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог вказує, що дружина його ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою з ІІІ групою інвалідності відповідно до довідки до акту огляду МСЕК серії 12 ААГ №771660. Поряд з ІІІ групою інвалідності ОСОБА_2 має мікроаденому гіпофіза (доброякісне онкологічне захворювання) та знаходиться під постійним наглядом невролога та нейрохірурга відповідно до консультаційного висновку невролога та консультаційного висновку спеціаліста КНП «Багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування Костянтинівської міської ради» від 18.06.2024. 05.08.2024 позивач подав особисто рапорт на звільнення відповідно до ч.12 ст26 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» за наявності підстави для звільнення, а саме необхідність здійснювати догляд за дружиною з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів, або за наявності у дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю III групи онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів. Військова частина НОМЕР_1 листом вх. №1634/9634 від 30.08.2024 надала відповідь на рапорт, в якому відмовила військовослужбовцю ОСОБА_1 , оскільки ІІІ група інвалідності не встановлена внаслідок онкологічного захворювання.

Ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача посилається на те, що з доданих до рапорту документів не вбачається, що ІІІ групу інвалідності дружині позивача було встановлено внаслідок онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів, чи наявність у неї онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів. Вказує, що доданий позивачем до рапорту консультаційний висновок спеціаліста лікаря-невропатолога КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Краматорської міської ради від 31.05.2024 року не містить інформації про онкологічне захворювання дружини позивача. Враховуючи викладене, відсутні підстави для звільнення позивача з військової служби з наведених ним підстав.

Представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якій просив позовну заяву задовольнити повністю.

До суду надійшли заперечення на відповідь на відзив від представника відповідача, в яких відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 в повному обсязі.

Від представника позивача до суду надійшли додаткові пояснення, в яких вказано про те, що при визначенні права на звільнення не деталізовано якого характеру має бути онкологічне захворювання (злоякісне чи доброякісне), а відтак будь-яке із них надає підстави для звільнення відповідоно до п.3 ч.12 ст.26 ЗУ "Про військовий обовязок та військову службу".

У відповідності до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються вимоги, докази, якими вони підтверджуються, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 проходить військову службу в складі військової частини НОМЕР_1 .

05.08.2024 ОСОБА_1 подав рапорт по команді до командира Військової частини НОМЕР_1 на звільнення відповідно до ч.12 ст26 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» за наявності сімейної підстави для звільнення, а саме необхідність здійснювати догляд за дружиною з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів, або за наявності у дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю III групи онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів.

До рапорта позивач долучив наступні документи:

- нотаріально завірену копію довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією ОСОБА_2 серія 12ААГ №771660;

- копія з оригіналу висновку 80/565/11 про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги на непрофесійній основі(потребує постійного стороннього догляду);

- оригінал консультаційного висновку спеціаліста ОСОБА_2 ;

- нотаріально завірену копію паспорту ОСОБА_2 ;

- нотаріально завірену копію картки платника податків ОСОБА_2 ;

- нотаріально завірену копію довідки №26556 про реєстрацію місця проживання особи;

- нотаріально завірену копію паспорту ОСОБА_1 ;

- нотаріально завірену копію картки платника податків ОСОБА_1 ;

- нотаріально завірену копію свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_2 ;

- нотаріально завірену копію свідоцтва про народження серія НОМЕР_3 ;

- копію свідоцтва про народження серія НОМЕР_4 .

Відсутність будь-яких перелічених вище документів наданих позивачем разом із своїм рапортом від 05.08.2024 року відповідачем по справі не заперечується відповідно до наявного в матеріалах справи його відзиву на позовну заяву.

Військова частина НОМЕР_1 у відповідь на рапорт листом вх. №1634/9634 від 30.08.2024 відмовила військовослужбовцю ОСОБА_1 , оскільки ІІІ група інвалідності не встановлена внаслідок онкологічного захворювання, а відтак позивач не має права звільнитися з військової служби.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон №2232-ХІІ (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Частинами 1 та 5 ст.1 цього Закону визначено, що Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.

За змістом ч.1 ст.2 Закону №2232-ХІІ, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Проходження військової служби громадянами України здійснюється у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом (ч.2 ст.2).

Згідно з ч.ч.3 і 4 ст.2 Закону №2232-ХІІ громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями. Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII і залежать від виду військової служби.

Підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, передбачені ч.4 цієї статті.

Пунктом 1 визначені підстави для звільнення таких військовослужбовців під час дії особливого періоду (крім періоду дії воєнного стану), а п.2 - під час воєнного стану.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 року, затвердженим Законом України №2102-IX від 24.02.2022 року, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та діє до тепер.

Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» №69/2022 від 24.02.2022 року постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Відповідно до підпункту «г» п.2 ч.4 статті 26 Закону №2232-XII, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, зокрема, під час дії воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Так, згідно з абз.12 п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-ХІІ, військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах, серед іншого, під час дії воєнного стану:

- необхідність здійснювати догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів, або за наявності у дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю III групи онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів.

З конструкції норми абз.12 п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-ХІІ слідує, що законодавець поєднав сполучником «або» дві підстави звільнення військовослужбовців за сімейними обставинами або через інші поважні причини, як-от:

- необхідність здійснювати догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів, або

- наявність у дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю III групи онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів.

Тобто в першій підставі визначено, що інвалідність дружини/чоловіка III групи обов`язково повинна бути встановлена внаслідок саме онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів.

В той же час, згідно другої підстави, яка є самостійною, інвалідність дружини/чоловіка ІІІ групи може бути встановлена внаслідок інших захворювань, не визначених у першій підставі, однак обов`язково умовою є те, що така особа повинна мати одне із таких супутніх захворювань: онкологічне захворювання, психічний розлад, церебральний параліч або інші паралітичні синдроми.

Так, згідно доданої до рапорту довідки до акта огляду МСЕК серії 12ААГ №771660 встановлено, що ОСОБА_2 , дружина позивача, є особою з інвалідністю ІІІ групи. Причина інвалідності захворювання з дитинства до 18 років. Інвалідність встановлена на строк до 01.06.2026. Тобто причина інвалідності не є такою, що встановлена внаслідок онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів.

Проте, до позову додано консультативний висновок невролога від 18.06.2026, відповідно до якого ОСОБА_2 встановлено діагноз мікроаденома гіпофіза згідно даним МРТ головного мозку(доброякісне онкологічне захворювання) та консультаційний висновок спеціаліста, в якому встановлено діагноз мікроаденома гіпофіза згідно даним МРТ головного мозку(доброякісне онкологічне захворювання).

З приводу доводів відповідача щодо відсутності у дружини позивача онкологічного захворювання з діагнозом рак та/або іншого злоякісного новоутворення, наслідком якого є хірургічне лікування, променева та (або) хіміотерапія, суд зазначає таке.

Пункт 3 частини 12 статті 26 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» містить загальне посилання на наявність у дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю III групи онкологічного захворювання.

При цьому, ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» не містить обов`язкового встановлення діагнозу рак та/або іншого злоякісного новоутворення, наслідком якого є хірургічне лікування, променева та (або) хіміотерапія.

Діагноз, що вказаний у консультаційних висновках, підтверджує наявність у дружини позивача онкологічного захворювання.

До того ж, відповідно до висновку №80/565/11 про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі потребує постійного стороннього догляду ОСОБА_2 .

За наведених обставин, суд робить висновок, що позивач разом із рапортом від 05.08.2024 надав достатні докази на підтвердження того, що його дружина має потребу у постійному догляді, а тому доводи відповідача про необхідність надати висновок медико-соціальної експертизи є безпідставними.

До того ж, такі доводи не були підставою для винесення оскаржуваного рішення.

Щодо посилання відповідача у відповіді на рапорт від 30.08.2024 про порушення вимог наказу МОЗ від 14.02.2012 №110 і відповідної інструкції щодо заповнення з вказанням всіх пунктів форми №028/о у консультаційному висновку спеціаліста від 31.05.2024(форми №028/о), суд зазначає, відповідно до п.2 Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації № 028/о «Консультаційний висновок спеціаліста» заповнюється лікарями-консультантами лікувально-профілактичних закладів (науково-дослідних інститутів, обласних лікарень, консультаційно-діагностичних центрів тощо), куди направляється на консультацію (обстеження) пацієнт.

Таким чином, пацієнт не несе відповідальність за форму консультаційного висновку, оскільки обов`язок щодо заповнення висновку покладено на лікарів-консультантів лікувально-профілактичних закладів.

За таких обставин, оскільки матеріалами справи підтверджується у дружини позивача статус особи з інвалідністю III групи та наявності у неї онкологічного захворювання, суд приходить до висновку, що доводи, викладені посадовою особою відповідача у відповіді на рапорт від 30.08.2024 є безпідставними та не відповідають змісту норми підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ, яка відсилає до ч.12 статті 26 Закону №2232-ХІІ, тоді як позивачем надано докази у підтвердження свого права на звільнення з військової служби через вказані сімейні обставини.

При цьому, положення ст.26 Закону №2232-ХІІ та безпосередньо п.3 ч.12 ст.26 передбачають як окрему підставу звільнення з військової служби під час дії воєнного стану разом з "необхідністю здійснювати догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю III групи", - наявність у таких дружини (чоловіка) онкологічного захворювання, що не означає, що така інвалідність настала внаслідок цього захворювання та не потребує підтвердження щодо причинного зв`язку між захворюванням та встановленням інвалідності.

З урахуванням викладеного, відмова відповідача щодо звільнення позивача з військової служби є протиправною, відтак суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 щодо відмови прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 на підставі підпункту "г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", що відсилає до ч.12 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю у дружини, із числа осіб з інвалідністю ІІІ групи, онкологічного захворювання.

Щодо вимоги позивача зобов`язати відповідача звільнити його з військової служби, суд зазначає таке.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Згідно з частиною 2 статті 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд зазначає, що на законодавчому рівні відсутнє визначення поняття «дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень». У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Відповідно до рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акту.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Таким чином, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 06.03.2019 та від 22.01.2020 у справах № 1640/2594/18 та № 826/9749/17 відповідно.

Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Оскільки судом встановлено протиправність дій військової частини про відмову в звільненні ОСОБА_1 з військової служби, суд вважає, що у даному випадку у відповідача відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень.

У розумінні ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги щодо звільнення з військової частини.

Відповідно до вимог ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи встановлені у справі обставини та висновки суду, наведені вище, а також відсутність волевиявлення відповідача щодо спростування аргументів позову, суд вважає, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

За подання позову ОСОБА_1 сплатив судовий збір в сумі 2422,40 грн.

Відповідно до пункту 12 частини першої статті 5 Закону України від 08.07.2011 № 3674-VI «Про судовий збір», військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків, звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Для повернення сплаченого судового збору, відповідно до статті 7 вказаного Закону, позивач має звернутися до суду з відповідною заявою.

Керуючись статтями 2, 19, 139, 241 - 246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_5 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_6 ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби, згідно з поданим 05.08.2024 рапортом на підставі підпункту "г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу».

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.С. Токарева

03.02.25