Справа № 420/11298/24
Суддя: Вовченко О.А.
Дата ухвалення: 2025-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Вовченко О.А., розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 11.04.2024 надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

Ухвалою від 16.04.2024 позов ОСОБА_1 залишено без руху, встановлено позивачу 5-денний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання копії ухвали шляхом надання до суду належним чином оформленої позовної заяви з уточненими позовними вимогами.

До суду від позивача 10.05.2024 року надійшла заява про усунення недоліків разом із уточненим адміністративним позовом у якому позивач просить суд:

1. визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо надання відмови у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ;

2. зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області:

- включити до трудового стажу позивача ОСОБА_1 період роботи з 07.12.1984 по 15.01.1986; з 03.02.1986 по 15.04.1988; з 15.04.1988 по 14.03.1996; з 17.03.1996 по 06.05.2002;

- скасувати рішення від 21.02.2024 року №054 про відмову у призначенні пенсії за віком;

- повторно розглянути заяву позивача, ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 р. № 1058-ІV.

Ухвалою від 28 травня 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області. Відкрито провадження у адміністративній справі та визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Ухвалою суду від 06 січня 2025 року залучено до участі у справі в якості другого відповідача Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області та встановлено Головному управлінню Пенсійного фонду України у Київській області строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

В обґрунтування позовних вимог в адміністративному позові зазначено, що ОСОБА_1 , звертався до територіальних органів Пенсійного фонду України для призначення пенсії за віком, але йому було надано відмову від 21.02.2024 року №054. Пенсійний вік становить 63 роки. Страховий стаж за трудовою книжкою позивача становить 24 роки 11 місяців 17 днів. Головне Управління Пенсійного фонду України у Приморському районі м. Одеса пояснює відмову у призначенні пенсії тим, що позивач не набув необхідного трудового стажу. Відповідач не зарахував до страхового стажу період роботи з 07.12.1984 по 15.01.1986, оскільки відсутня назва підприємства при прийнятті на роботу; з 03.02.1986 по 15.04.1988, оскільки відсутня дата наказу при прийнятті на роботу; з 15.04.1988 по 14.03.1996, оскільки запис завірено печаткою УРСР; з 17.03.1996 по 06.05.2002, оскільки даний запис не підтверджено індивідуальними відомостями про застраховану особу. Приймаючи оскаржуване рішення відповідач фактично позбавив позивача права подання документів для підтвердження вищевказаних періодів роботи до страхового позивача. Вважаючи протиправними вказані дії та рішення відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Від Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області 06.06.2024 року (Вхід. № ЕС/23272/24) до суду надійшов відзив на позовну заяву, де представником відповідача зазначено, що Головне управління не погоджується з вимогами, викладеними у позовній заяві. ОСОБА_1 звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою від 14.02.2024, щодо призначення пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Відповідно до п. 4.2 Порядку Подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, розгляд документів, наданих для призначення пенсії ОСОБА_1 провадився за принципом «екстериторіальності». Розглянувши надані позивачем документи, Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області прийнято Рішення № 054 від 21.02.2024, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону №1058. Пенсійний вік визначений ч. 2 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» становить 63 роки. Вік позивача на день звернення до територіальних органів Пенсійного фонду України 64 роки. Необхідний страховий стаж, визначений ч. 2 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за період з 01.01.2023 по 31.12.2023 становить від 20 до 30 років. У разі відсутності страхового стажу, передбаченого частинами першою та другою статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 65 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025- від 15 до 22 років. Страховий стаж позивача становить 07 років 06 місяців 29 днів. Відповідно до статті 62 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберіганням, виготовленням, постачанням і обліком, регулюються, зокрема, Кодексом законів про працю України, постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 р. N 301 «Про трудові книжки працівників», Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. N 58, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за N 110. У випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. На підставі вище викладеного до страхового стажу не зараховано періоди: з 07.12.1984 по 15.01.1986, оскільки відсутня назва підприємства при прийнятті на роботу; з 03.02.1986 по 15.04.1988, оскільки відсутня дата наказу при прийнятті на роботу; з 17.03.1996 по 06.05.2002, оскільки даний період не підтверджено індивідуальними відомостями про застраховану особу. Позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до частини 2 статті 26 Закону №1058, оскільки позивач не набув необхідного страхового стажу. Рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області № 54 від 21.02.2024, про відмову в призначенні позивачу пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» - є законним та обґрунтованим.

03 лютого 2024 року від представника відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (Вхід. №10345/25) до суду надійшов відзив на адміністративний позов, де зазначено, що Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області, ознайомившись з адміністративним позовом ОСОБА_1 вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. 14.02.2024 - позивач ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до Головного управління з заявою щодо призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 22.02.2024 року Головне управління прийняло рішення про відмову у призначенні пенсії. У зв`язку з тим, що у позивача не достатньо стажу для виходу на пенсію. Пенсійний вік, визначений ч. 2 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» становить 63 роки. Вік заявника 64 років. Страховий стаж особи становить 07 років 06 місяців 29 днів. Результати розгляду документів, доданих до заяви: за доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи за трудовою книжкою: з 07.12.1984 по 15.01.1986, оскільки відсутня назва підприємства при прийнятті на роботу; з 03.02.1986 по 15.04.1988, оскільки відсутня дата наказу при прийнятті на роботу; з 15.04.1988 по 14.03.1996, оскільки запис завірено печаткою УРСР; з 17.03.1996 по 06.05.2002, оскільки даний період не підтверджено індивідуальними відомостями про застраховану особу. Для зарахування періодів роботи за трудовою книжкою необхідно надати уточнюючі. довідки про періоди роботи, видані підприємствами, на яких працював заявник, на підставі первинних документів за час виконання роботи. Порядок підтвердження страхового стажу визначено статтею 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Так, зокрема, страховий стаж за періоди до впровадження системи персоніфікованого! обліку обчислюється на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності Законом № 1058, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до 01.01.2004, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах; передбачених законодавством, що діяло раніше, на підставі документів, визначених Порядком підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки | або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, зокрема, трудової книжки. На обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України не перебуває та пенсію не отримує. Порушень інтересів Позивача допущено територіальними відділеннями Пенсійного фонду України не було, а відтак і адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Вивчивши матеріали справи, ознайомившись з позовною заявою, відзивом на позовну заяву, дослідивши обставини, якими обґрунтовано позовні вимоги і заперечення та перевіривши їх наданими доказами, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 14 лютого 2024 року звернувся до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Одеси з заявою про призначення пенсії за віком та надав: військовий квиток, довідку про призначення ідентифікаційного номеру, паспорт, трудову книжку, що підтверджено розпискою-повідомленням Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Одеси від14.02.2024 року.

Відділом призначення пенсій Управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області з урахуванням принципу екстериторіальності, розглянуто заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 14.02.2024 року та прийнято рішення від 21.02.2024 № 54 про відмову у призначенні пенсії оскільки заявник не набув необхідного страхового стажу (а.с. 10).

В рішенні від 21.02.2024 № 54 про відмову у призначенні пенсії зазначено, що пенсійний вік, визначений частиною 2 статті 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, становить 63 роки. Вік заявника 64 роки. Необхідний страховий стаж, визначений частиною 2 статті 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування за період з 01.01.2023 по 31.12.2023 становить від 20 до 30 років. У разі відсутності страхового стажу, передбаченого частинами першою та другою статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 65 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 - від 15 до 22 років. Страховий стаж особи становить 07 років 06 місяців 29 днів. За доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи за трудовою книжкою:

- з 07.12.1984 по 15.01.1986, оскільки відсутня назва підприємства при прийнятті на роботу;

- з 03.02.1986 по 15.04.1988, оскільки відсутня дата наказу при прийнятті на роботу;

- з 15.04.1988 по 14.03.1996, оскільки запис завірено печаткою УРСР;

- з 17.03.1996 по 06.05.2002, оскільки даний період не підтверджено індивідуальними відомостями про застраховану особу. Для зарахування періодів роботи за трудовою книжкою, необхідно надати уточнюючі довідки про періоди роботи, видані підприємствами, на яких працював заявник, на підставі первинних документів за час виконання роботи.

Не погодившись з рішенням від 21.02.2024 № 54 та діями відповідача позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, ч. 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV).

В ч. 3 ст. 4 Закону № 1058-IV визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Згідно зі ст. 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (ч.1). Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (ч.2). Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч.4).

Приписами ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон №1788-XII) визначено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до ст. 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637 (далі Порядок № 637) передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, а за відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до п.3 Порядку № 637, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Пунктами 2.2 - 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Аналіз наведених норм права дає змогу дійти висновку, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а необхідність підтвердження трудового стажу на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами виникає виключно у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній чи наявності неправильних чи неточних записів про періоди роботи.

В рішенні від 21.02.2024 № 54 зазначено про не зарахування до страхового стажу позивачу періоди роботи за трудовою книжкою:

- з 07.12.1984 по 15.01.1986, оскільки відсутня назва підприємства при прийнятті на роботу;

- з 03.02.1986 по 15.04.1988, оскільки відсутня дата наказу при прийнятті на роботу;

- з 15.04.1988 по 14.03.1996, оскільки запис завірено печаткою УРСР;

- з 17.03.1996 по 06.05.2002, оскільки даний період не підтверджено індивідуальними відомостями про застраховану особу.

Судом досліджена трудова книжка ОСОБА_1 НОМЕР_1 від 18.09.1960 року та встановлено, що в записах:

- № 8 від 07.12.1984 зазначено, що на підставі наказу № 72 від 07.12.1984 року зарахований тимчасово на посаду робітника по мілкому ремонту.

- № 9 від 15.01.1986, зазначено, що згідно наказу № 101 від 15.01.1986 р. звільнений за п. 2 ст. 36 КЗпП УРСР (по закінченню тимчасових робіт). Записи засвідчені підписами завідувача ясла-саду, а підпис засвідчено печаткою Ясла-Саду №142 Центрального райвідділу народної освіти Одеської області (а.с. 7зв.).

Період роботи з 07.12.1984 по 15.01.1986 - 1 рік 1 місяць 15 днів не зараховано до страхового стажу позивача.

Водночас, судом встановлено, що трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про роботу у період з 07.12.1984 по 15.01.1986, а саме відомості про дату прийняття позивача на посаду, назву цієї посади, дані про реквізити наказів про прийняття на роботу та звільнення з роботи. Ці записи у трудовій книжці між собою пов`язані хронологічно. Зазначені записи засвідчені печаткою підприємства де працював позивач

Відтак, записи №8 від 07.12.1984 та № 9 від 15.01.1986 є належним та допустимим доказом підтвердження трудового стажу позивача у період з 07.12.1984 по 15.01.1986 р.

Тож наявність недоліків в оформленні трудової книжки не може бути підставою для позбавлення особи її конституційного права на соціальний захист з огляду на те, що особа жодним чином не впливає на дотримання/недотримання роботодавцем порядку заповнення трудової книжки та не може нести негативні наслідки за окремі її недоліки, та підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки, про що також зазначив Верховний Суд в постанові від 04 липня 2023 року у справі № 580/4012/19.

Доказів на підтвердження недостовірності записів в трудовій книжці позивача щодо періоду його роботи з 07.12.1984 по 15.01.1986 р. відповідачі суду не надали та про наявність відповідних доводів не зазначали.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області протиправно не зарахувало до страхового стажу позивача період роботи з 07.12.1984 по 15.01.1986 р.

Дослідивши в трудовій книжці позивача записи № 10 та № 11 судом встановлено, що в записах:

- № 10 від 03.02.1986 зазначено, що на підставі наказу № 14к 1986 р. прийнятий муляром І розряду в СМУ «Висотстрой»;

- № 11 від 15.04.1988, зазначено, що на підставі наказу №41-к від 18.04.1988 року звільнений за ст. 38 КЗпП УРСР за власним бажанням. Записи засвідчені підписом інспектора відділу кадрів та засвідчені печаткою (а.с.8зв.).

Період роботи з 03.02.1986 по 15.04.1988 - 2 роки 2 місяці 13 днів не зараховано до страхового стажу позивача.

Отже основним правовим питанням в цій справі є правові наслідки того, що згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 18.09.1960 року не зараховано період роботи з 03.02.1986 по 15.04.1988, оскільки роботодавцем зазначено не повну дату (зазначено лише рік) наказу про прийняття на роботу.

З досліджених записів № 10 та № 11 в трудовій книжці позивача встановлено, що період роботи позивача СМУ «Висотстрой» з 03.02.1986 по 15.04.1988.

Також судом враховано як релевантну до обставин даної справи судову практику, а саме в п. 30 постанови Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 12.09.2022 по справі №569/16691/16-а міститься наступний правовий висновок: «Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 Про трудові книжки працівників відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Згідно правової позиції, наведеної у п. 34 постанови Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 19.12.2019 по справі №307/541/17 однією з підстав для призначення пенсії за віком є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Управління ПФУ не врахувало, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Враховуючи вказані правові висновки Верховного Суду, а також виходячи зі ступеня суттєвості недоліків в трудової книжки позивача, які призвели до не зарахування до страхового стажу періоду роботи з 03.02.1986 по 15.04.1988 згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 18.09.1960 року, суд приходить до висновку про необґрунтованість дій відповідача щодо не зарахування до страхового стажу позивача вказаного періоду.

З досліджених судом записів в трудовій книжці позивача НОМЕР_1 від 18.09.1960 року, встановлено, що в записах:

- № 12 від 15.04.1988, зазначено, що на підставі наказу №17к від 12.04.1988 р. прийнятий на роботу муляром 3 розряду в Кооператив «Висотник»;

- № 13 від 14.03.1996, зазначено, що на підставі наказу №3-к від 13.03.1996 року звільнений за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Записи засвідчені підписом інспектора відділу кадрів та засвідчені печаткою де у відтиску печатки зазначено «УССР» (а.с.8зв.).

Період роботи з 15.04.1988 по 14.03.1996 - 7 років 10 місяців 29 днів не зараховано до страхового стажу позивача.

Отже з рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 21.02.2024 вбачається, що підставою відмови в зарахування до стажу позивача періоду роботи з 15.04.1988 по 14.03.1996 слугувало те, що запис про звільнення ОСОБА_1 завірений печаткою УССР.

Разом з тим, окрім наведеної обставини, трудова книжка позивача містить усі необхідні записи про роботу у спірний період і на переконання суду є достатнім підтвердженням права на пенсійне забезпечення.

Натомість, твердження відповідача про те, що спірний період роботи зарахувати до страхового стажу неможливо у зв`язку з тим, що вказаний період роботи у даному кооперативі завірено печаткою УССР, не ґрунтуються на жодній нормі законодавства; не впливає на права та законні інтереси позивача й факт припинення статусу УССР.

Приписами п. 4.1. Інструкції № 58 визначено, що у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Отже обов`язок щодо внесення записів до трудової книжки покладається на роботодавців, що виключає провину особи, яка бажає призначити пенсію, у недоліках таких записів.

Позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірного періоду роботи, та записи є належними та допустимими доказами підтвердження його трудового стажу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 року, справа № 275/615/17.

Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 у справі №677/277/17, провадження №К/9901/1298/17.

Верховним Судом в постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а викладено правову позицію, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.

Отже, суд зазначає, що якщо підприємство не замінило свою печатку новою після припинення УССР, це не робить документи, які засвідчені нею, неправдивими. Позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірного періоду роботи, та ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження його трудового стажу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 Справа № 275/615/17 (К/9901/768/17).

З аналізу наведених норм, судом встановлено, що відповідальність за ведення трудової книжки покладається на підприємство, відтак, відбиток печатки на трудовій книжці та на записах про прийняття на роботу та звільнення не може бути підставою для виключення певного періоду роботи зі страхового стажу позивача.

Також судом досліджено трудову книжку позивача та встановлено, що в записах:

- № 14 від 17.03.1996, зазначено, що на підставі наказу №18-ок від 17.03.1996 р. прийнятий на роботу муляром - висотником в НВКФ «ГРАНТЕК»;

- № 15 від 06.05.2002, зазначено що на підставі наказу №6-ок від 06.05.2002 року звільнений за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Записи засвідчені підписом директора та засвідчені печаткою (а.с.9).

Період роботи з 17.03.1996 по 06.05.2002 - 6 років 1 місяць 20 днів відповідачем не зараховано до страхового стажу позивача, оскільки даний період не підтверджено індивідуальними відомостями про застраховану особу.

Суд вважає відмову з таких підстав протиправною, оскільки позивач надав всі необхідні документи, що підтверджують його трудовий стаж та відповідну вислугу років.

Доказів на підтвердження недостовірності записів в трудовій книжці позивача щодо спірного періоду відповідачем суду не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону №1058-IV платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону, і застраховані особи, зазначені в частині першій статті 12 цього Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону № 1058, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Система персоніфікованого обліку була впроваджена з 01 липня 2000 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 794 від 04.06.1998 року «Про затвердження Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування».

Згідно з статтею 20 Закону №1058-IV страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

За змістом вищезазначених норм обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.

Позивач не повинен відповідати за неналежне виконання страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 травня 2021 року у справі № 343/659/17.

Отже сумніви відповідачів щодо несплати роботодавцем страхових внесків самі по собі не можуть бути підставою для неврахування підтвердженого періоду роботи позивача та визначення його страхового стажу, оскільки працівник не несе відповідальності за неналежне виконання роботодавцем - страхувальником свого обов`язку щодо сплати страхових внесків.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 17.07.2019 у справі №144/669/17, від 28.05.2021 у справі №591/3839/16-а, від 27.03.2018 у справі №208/6680/16-а, від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а, від 20.03.2019 у справі №688/947/17, від 30.07.2019 у справі №373/2265/16-а та від 23.03.2020 у справі №535/1031/16-а.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що відсутність у Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування інформації про сплату страхових внесків не є підставою для не зарахування спірного періоду роботи позивача з 17.03.1996 по 06.05.2002 до страхового стажу позивача при призначенні пенсії.

З урахуванням вище зазначеного, суд приходить до висновку, що Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області протиправно не зараховано до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи: з 07.12.1984 по 15.01.1986; з 03.02.1986 по 15.04.1988; з 15.04.1988 по 14.03.1996; з 17.03.1996 по 06.05.2002, тому слід визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії № 54 від 21.02.2024 року.

Обираючи належний спосіб відновлення порушеного права позивачки, суд враховує наступне.

Відповідно до абз. 13 п. 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №22-1 від 25.11.2005 (у редакції постанови Пенсійного фонду від 16.12.2020 №25-1) після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Приписами абз. 1 п. 4.10 Порядку №22-1 передбачено, що після призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший вид електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи, … для здійснення виплати пенсії.

Для прийняття рішення за результатами поданої позивачем заяви від 14.02.2024 року за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області, рішенням якого відмовлено позивачу в призначенні пенсії за віком.

Тож, дії зобов`язального характеру має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що розглядав заяву позивача про призначення пенсії за віком, яким у цьому випадку є Головне управління ПФУ у Київській області.

Аналогічні висновки щодо визначення органу, який має розглянути заяву викладені у постановах Верховного Суду від 08 лютого 2024 року справа №500/1216/23, від 07 травня 2024 року справа №460/38580/22.

У зв`язку з цим суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, заявлених до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, оскільки останній не приймав жодних рішень, пов`язаних з розглядом заяви позивача від 14.02.2024 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пенсійний фонд є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, забезпечує збирання, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та готує документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування виплати пенсій, допомоги на поховання, виплат за видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом, соціальні та інші виплати, передбачені законодавством України, та інші функції, передбачені цим Законом, Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та статутом Пенсійного фонду.

Так, питання призначення пенсії є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Отже, дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.

Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноважених на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

За таких обставин, адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Приписами ч. 1 ст. 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно з частиною 2 статті 5 КАС України, захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Відповідно до ч.2 ст. 9 КАС України, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Головне управління Пенсійного Фонду України у Київській області при розгляді справи не довело суду правомірність прийнятого рішення № 54 від 21.02.2024 року про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком.

Отже належним способом захисту порушеного права ОСОБА_1 суд з урахуванням положень ч. 2 ст. 9 КАС України, вважає:

- зобов`язати Головне управління ПФУ у Київській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 , періоди його роботи: з 07.12.1984 по 15.01.1986; з 03.02.1986 по 15.04.1988; з 15.04.1988 по 14.03.1996; з 17.03.1996 по 06.05.2002;

- зобов`язати Головне управління ПФУ у Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , від 14.02.2024 про призначення йому пенсії за віком з урахуванням висновку суду.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

У відповідності до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи вбачається, що, позивачем за подачу даного адміністративного позову сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн. (а.с. 55).

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача суму сплаченого судового збору у розмірі 1211,20 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 9, 77, 139, 241-246, 250, 255, 263, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії № 54 від 21.02.2024 року

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 , періоди його роботи: з 07.12.1984 по 15.01.1986; з 03.02.1986 по 15.04.1988; з 15.04.1988 по 14.03.1996; з 17.03.1996 по 06.05.2002.

Зобов`язати Головне управління ПФУ у Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , від 14.02.2024 про призначення йому пенсії за віком з урахуванням висновку суду.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65107, )

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (вул. Саєнка Андрія, 10, м. Фастів, Київська область, 08500, ).

Суддя O.A. Вовченко