Справа № 520/23411/24
Суддя: Григоров Д.В.
Дата ухвалення: 2025-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

04 лютого 2025 р. справа № 520/23411/24

Харківський окружний адміністративний суду складі:

головуючого судді Григорова Д.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у порядку письмового провадження) справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив :

- визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_2 від 25.07.2024 року у звільненні ОСОБА_1 з військової служби на підставі п.п. г) п.2) ч. 4 ст. 26 ЗУ №2232-XII, а саме необхідність здійснення постійного догляду за матір`ю, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі п.п. г) п.2) ч. 4 ст. 26 ЗУ № 2232-XII, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що військовою частиною НОМЕР_2 протиправно відмовлено в задоволені рапорту про звільнення ОСОБА_1 з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за його матір`ю

Ухвалою суду від 26.08.2024р. відкрито спрощене провадження у вказаній адміністративній справі. У період з 12.09.2024р. по 25.09.2024р. суддя Григоров Д.В. перебував у щорічній відпустці. У період з 07.10.2024р. по 11.10.2024р. суддя Григоров Д.В. перебував на навчанні в Національній школі суддів України. У період з 23.12.2024р. по 06.01.2025р. суддя Григоров Д.В. перебував у щорічній відпустці.

Представником військової частини НОМЕР_2 до суду подано відзив на адміністративний позов, у якому останній зазначив, що відповідач у спірних правовідносинах діяв згідно чинного законодавства, просив в задоволенні позовних вимог відмовити.

Представником позивача до суду надано відповідь на відзив на позовну заяву, згідно якої він підтвердив раніше викладену правову позицію та просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Крім того, представником позивача до суду надано клопотання про долучення доказів, згідно яких останній просив долучити до матеріалів справи копію рапорту та додатків до нього, Висновок ЛКК від 05.11.2024р. №812, відповідно до якого мати позивача - ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду на 6 місяців.

З урахуванням викладеного суд вважає можливим розгляд та вирішення справи на підставі наявних у ній доказів, які є достатніми та належними.

Дослідивши матеріали справи, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходить військову служби за призовом по мобілізації на посаді снайпера 2 категорії роти вогневої підтримки у Військовій частині НОМЕР_4 , що не заперечується сторонами по справі.

09.11.2023р. позивач подав до командування військової частини НОМЕР_4 рапорт про звільнення з військової служби у порядку п.п. "г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", а саме через необхідність здійснення догляду за матір`ю ОСОБА_2 , який був зареєстрований військовою частиною НОМЕР_4 15.11.2023р. за вх.№5086. (а.с. 7)

До рапорту на підтвердження обставин, які є підставою для звільнення зі служби, позивачем було надано копії: медичного висновку лікарсько-консультативної комісії від 02.11.2023р. №714; паспорта ОСОБА_2 ; паспорта ОСОБА_1 ; свідоцтва про народження ОСОБА_1 ; листа КЗОЗ "Обласний центр медико-соціальної експертизи" Департаменту охорони здоров`я Харківської обласної військової адміністрації від 10.10.2023р. №01-13/753. Матеріали рапорту було передано до військової частини НОМЕР_2 .

В подальшому позивач у зв`язку з бездіяльністю відповідача щодо не звільнення його зі служби, звернувся до суду з позовною заявою.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.02.2024р. по справі № 520/461/24 визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 з приводу неприйняття рішення по суті рапорту молодшого сержанта ОСОБА_1 від 09.11.2023 року з приводу звільнення з військової служби за сімейними обставинами; зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 прийняти рішення по суті рапорту молодшого сержанта ОСОБА_1 від 09.11.2023 року з приводу звільнення з військової служби за сімейними обставинами.

Вказане рішення суду набрало законної сили 28.03.2024р.

Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

23.04.2024р. позивачем було подано рапорт (а.с. 14) до командування військової частини НОМЕР_4 , на розгляді якої перебуває його рапорт про звільнення від 09.11.2023р., у якому він просив долучити до вказаного рапорту про звільнення Висновок ЛКК №256 від 18.04.2024р. за формою 080-4/о, відповідно до якого його матері - ОСОБА_2 рекомендована соціальна послуга по догляду на непрофесійній основі від фізичної особи.

Крім того, 17.05.2024р. позивачем було подано рапорт (а.с. 15) до командування військової частини НОМЕР_4 , в якому він просив долучити до раніше поданого рапорту про звільнення Висновок ЛКК від 16.05.2024р. №346, відповідно до якого його мати потребує постійного стороннього догляду на 6 місяців.

Військовою частиною НОМЕР_2 №1571/7442 на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.02.2024р. у справі №520/461/24 було розглянуто рапорт позивача про звільнення зі служби від 09.11.2023 р. та листом від 25.07.2024р. повідомлено позивача, що підстави для звільнення молодшого сержанта ОСОБА_1 відсутні, оскільки висновок ЛКК в даному випадку не є належним підтверджуючим документом для звільнення зі служби за мобілізацією в Збройних Силах України за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»; повідомлено, що питання звільнення молодшого сержанта ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами буде вирішено після надання останнім відповідних документів.

В подальшому позивачем 06.11.2024р. було подано рапорт до командування військової частини НОМЕР_4 , в якому просив він долучити до раніше поданого рапорту про звільнення Висновок ЛКК від 05.11.2024р. №812, відповідно до якого його мати потребує постійного стороннього догляду на 6 місяців.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Згідно із ст.65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до статті 106 Конституції України, Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє на даний час.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII.

Частиною першою статті 2 Закону №2232 передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом (частина друга статті 2 Закону №2232).

Одним із видів військової служби згідно з частиною шостою статті 2 Закону №2232 є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Відповідно до частини сьомої статті 23 Закону №2232 для громадян України, які призвані на військову службу, встановлюються такі строки військової служби в календарному обчисленні, зокрема: для військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, - до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Водночас, питання звільнення з військової служби врегульовано статтею 26 Закону №2232.

Так, підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої вказаної статті передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема: необхідність здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Отже, необхідність здійснення постійного догляду за відповідною особою підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

До рапорту позивача від 09.11.2023р. про звільнення було додано висновок лікарської консультативної комісії КНП "БЦПМСД" БМО ХО №714 від 02.11.2023р., згідно якого ОСОБА_2 , яка через порушення функцій організму потребує постійного стороннього догляду на 6 місяців.

Як вже зазначав суд вище, позивачем в подальшому до командування військової частини НОМЕР_4 надавались рапорти, згідно яких він надавав Висновок ЛКК №256 від 18.04.2024р., Висновок ЛКК від 16.05.2024р. №346, Висновок ЛКК від 05.11.2024р. №812 за формою 080-4/о, відповідно до яких його мати - ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду .

При цьому, згідно з частиною сьомою статті 26 Закону №2232 звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затверджено Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі - Положення).

Згідно з пунктом 233 Положення військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

В рішенні Харківського окружного адміністративного суду від 26.02.2024р. по справі № 520/461/24, яке набрало законної сили, судом було встановлено, що 15.11.2023р. у В/ч НОМЕР_4 зареєстрований рапорт позивача від 09.11.2023р. за вх.№5086, в якому він просив про звільнення з військової служби за сімейними обставинами на підставі пункту г пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу.

Дослідивши в сукупності зміст вказаних документів, суд констатував про наявність у позивача права звільнення з військової служби на підставі підпункту г пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу.

Суд зазначає, що в цій справі між сторонами виникли нові правовідносини, пов`язані з тим, що відповідач здійснив розгляд рапорту позивача по суті та фактично відмовив в його задоволенні.

З огляду на наведені норми чинного законодавства, а також беручи до уваги обставини, які встановлені в рішенні Харківського окружного адміністративного суду від 26.02.2024р. по справі № 520/461/24, а також висновки суду в зазначеній справі, слід дійти висновку, що відмова військової частини НОМЕР_2 , оформлена листом від 25.07.2024р. у звільненні молодшого сержанта ОСОБА_1 на підставі його рапорту про звільнення з військової служби за сімейними обставинами від 09.11.2023р. на підставі п.п. г п.2 ч. 4 ст. 26 Закону України № 2232-ХІІ, у зв`язку з необхідністю постійного догляду за матір`ю є протиправною.

Вирішуючи позовні вимоги про зобов`язання відповідача звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі п.п. г) п.2) ч. 4 ст. 26 ЗУ № 2232-XII, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю, суд зауважує, що спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів.

Зокрема, у рішенні від 16.09.2015р. у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово покликався на те, що "ефективний засіб правового захисту" у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018р. у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018р. у справі №826/14016/16 СМ, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12 .

Згідно зі ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

ЄСПЛ у рішенні від 29.06.2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Також, як наголошується ЄСПЛ у рішенні по справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява №22414/93) зазначив, що ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України»).

Враховуючи викладене суд вважає, що ефективним способом захисту прав позивача є саме зобов`язання Військову частину НОМЕР_2 звільнити молодшого сержанта ОСОБА_1 з військової служби на підставі п.п. г п.2 ч. 4 ст. 26 Закону України № 2232-ХІІ, у зв`язку з необхідністю постійного догляду за матір`ю - ОСОБА_2 .

При цьому, суд враховує, що відповідно до частини 4 ст. 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Судом в цій справі не встановлено дискреційних повноважень відповідача зі спірного питання, враховуючи неодноразові висновки судів про наявність підстав для звільнення позивача зі служби. Крім того, суд бере до уваги, що позивачем було дотримано всі умови для вирішення на його користь спірного питання, а відповідач, відмовляючи в задоволенні рапорту позивача, посилався лише на обставини невідповідності поданих документів вимогам законодавства і ці доводи отримали відповідну оцінку з боку суду.

Відповідно до положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Суд вважає, що ключові доводи сторін в цій справі отримали належну оцінку.

Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про задоволення адміністративного позову.

На підставі викладеного та керуючись статтями 19, 139, 205, 229, 241-247, 250, 255, 293, 295, 297 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_2 від 25.07.2024р. у звільненні ОСОБА_1 з військової служби на підставі п.п. г) п.2) ч. 4 ст. 26 ЗУ №2232-XII, в зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі п.п. г) п.2) ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-XII у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення шляхом подачі апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Д.В. Григоров