Справа № 380/5510/24
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2025-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2025 рокуЛьвівСправа № 380/5510/24 пров. № А/857/14965/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 травня 2024 року, ухвалене суддею Кедик М.В. у м.Львові у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у справі № 380/5510/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання до вчинення дій -

ВСТАНОВИВ:

13 березня 2024 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів - Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, у якому просив:

-визнати протиправним та скасувати рішення від 23.01.2024 № 48 про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», через відсутність необхідного страхового стажу 15 років;

- зобов`язати повторно розглянути заяву про призначення пенсії за віком, відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», із зарахуванням до його страхового стажу періоду роботи з 05.02.1982 по 27.04.1983 у Південно-Балицький газопереробний завод виробничого об`єднання «Сибнафтогазпереробка» м. Пить-Ях Тюменської області Ханти-Мансійського автономного округу, застосувавши пільгове обчислення страхового стажу відповідно до частини 5 Розділу XV Прикінцеві положення Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування № 1058-IV (період роботи до 1 січня 1991 року в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу PCP), згідно архівної довідки № 821 від 21 листопада 2018 р., виданої начальником відділу у справах архівів Н.Л. Балкова (Ханти-Мансійській автономний округ-Югра, міський округ м. Пить-Ях, відділ у справах архівів, муніципальний архів).

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що підставою для відмови у призначенні пенсії відповідачем зазначено відсутність необхідного стажу роботи. Згідно доводів позивача, пенсійним органом зокрема не врахованого його періоду роботи на території російської федерації з 05.02.1982 по 27.04.1983. Вважає, що з урахуванням спірного періоду він набув стаж, який відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування» є достатнім для призначення пенсії на заявлених умовах.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 14 травня 2024 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 23.01.2024 № 48 про відмову в призначенні пенсії.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період роботи з 05.02.1982 по 27.04.1983 у Південно-Балицькому газопереробному заводі виробничого об`єднання «Сибнафтогазпереробка» за довідкою від 21.11.2018 № 821.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 17.01.2024, з урахуванням висновків суду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, наведених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга, зокрема, містить доводи, що зарахування до трудового стажу періодів роботи на території рф - держави-учасниці Співдружності Незалежних Держав можливе лише за умови їх легалізації, тобто уточнюючі довідки про пільговий характер роботи враховуються при призначенні пенсії в Україні в разі проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Наголошує, що страховий стаж позивача становить 14 років, що відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" є недостатнім для призначення пенсії позивачу.

Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та відзиву на неї, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 17.01.2024 ОСОБА_1 звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за віком.

За принципом екстериторіальності структурним підрозділом для прийняття рішення за результатами поданої позивачем заяви визначене Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 23.01.2024 № 48 ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до відповідно до частини 1 статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV, оскільки заявник не набув необхідного страхового стажу 15 років.

Результати розгляду документів, доданих до заяви:

- за доданими документами до страхового стажу не зараховано період роботи з 05.02.1982 по 27.04.1983 згідно з довідкою № 821 від 21.11.2018, виданою муніципальним архівом м. Пить-Ях (російська федерація), оскільки документ не містить спеціальну відмітку (апостиль), що проставляється компетентним органом російської федерації;

- не зараховано період виплати матеріальної допомоги по безробіттю з 24.10.2002 по 21.04.2003 згідно із записами №№ 15-16 дубліката трудової книжки серії НОМЕР_1 від 12.10.1993, оскільки статтею 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не передбачено зарахування до страхового стажу періоду виплати зазначеного виду допомоги.

Позивач, вважаючи рішення пенсійного органу про відмову у призначенні пенсії протиправним, звернувся до суду за захистом свого порушеного права на пенсійне забезпечення.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має достатній вік та стаж для призначення пенсії за віком відповідно статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-ІV. Суд вказав на те, що відповідач протиправно відмовив у зарахуванні до страхового стажу періоду роботи з 05.02.1982 по 27.04.1983 у Південно-Балицький газопереробний завод виробничого об`єднання «Сибнафтогазпереробка» за довідкою від 21.11.2018 № 821 з вказівкою на те, що на довідці не проставлено апостиль компетентним органом держави, в якій документ було складено. Як наслідок, суд дійшов висновку, що пенсійний орган протиправно не зарахував до страхового стажу спірний період роботи позивача на території російської федерації та відмовив у призначенні пенсії за віком.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи межі перегляду справи, передбачені ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначено Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV, в редакції чинній на час винесення оскаржуваного рішення (далі Закон № 1058-IV).

Стаття 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначає умови призначення пенсії за віком.

Відповідно до частини першої цієї статті особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2019 року, страхового стажу, передбаченого частинами першою і другою цієї статті, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 15 до 20 років;

Пунктом 5 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV встановлено, що період роботи до 1 січня 1991 року в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 1 січня 1991 року.

Пільгове обчислення страхового стажу застосовується для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та на яких поширювалися пільги, передбачені для працюючих в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, відповідно до Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10 лютого 1960 року № 148 "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26 вересня 1967 року "Про розширення пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі".

Судом встановлено, що єдиною підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії на пільгових умовах є відсутність у позивача страхового стажу, необхідного для призначення пенсії.

При цьому до страхового стажу позивача не зарахований період його роботи з 05.02.1982 по 27.04.1983 згідно довідки № 821 від 21.11.2018, виданої муніципальним архівом м. Пить-Ях (російська федерація), оскільки документ не містить спеціальну відмітку (апостиль), що проставляється компетентним органом російської федерації.

В розумінні положень статті 1 Закону № 1058-IV страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески; страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Згідно з частиною 1 статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (частина 2 статті 24 Закону № 1058-IV).

Згідно з частиною 4 статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до положень статті 4 Закону № 1058-IV законодавство про пенсійне забезпечення базується, зокрема, на міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення). Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Згідно з статтею 7 Угоди між Урядом України і урядом російської федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн від 14.01.1993 питання пенсійного забезпечення регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року та двосторонніми угодами в цій галузі.

Відповідно до статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року пенсійне забезпечення громадян держав-учасників Угоди та членів їх сімей здійснюються відповідно до законодавства держави, на території якого вони проживають.

Всі видатки, пов`язані з здійсненням пенсійного забезпечення за вказаною Угодою, несе держава, яка надає забезпечення. Взаємні розрахунки не проводяться, якщо інше не передбачено двосторонніми договорами (стаття 3 вказаної Угоди).

Згідно з статтею 6 зазначеної Угоди призначення пенсій громадянам держав-учасників Угоди проводиться за місцем проживання. Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсії на пільгових умовах та за вислугу років, громадянам держав-учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якого з держав-учасниць, а також на території колишнього СРСР за час до вступу в силу цієї Угоди. Нарахування пенсій відбувається з заробітку (доходу) за період роботи, який зараховується в трудовий стаж.

Відповідно до статті 8 Угоди органи, які здійснюють пенсійне забезпечення в державах-учасницях Угоди, співпрацюють один з одним в порядку, визначеному договором між їх центральними органами.

Основні напрями співробітництва Сторін у галузі трудової діяльності та соціального захисту осіб (далі працівники) і членів їхніх сімей, які постійно проживають на території однієї з держав Сторін і провадять свою трудову діяльність на підприємствах, в установах, організаціях усіх форм власності (далі роботодавці або наймачі) на території іншої держави Сторін відповідно до законодавства Сторони працевлаштування врегульовано Угодою про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудящих-мігрантів від 15.04.1994.

Відповідно до статті 9 Угоди про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудящих-мігрантів питання пенсійного забезпечення працівників і членів їхніх сімей регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року або (і) двосторонніми угодами.

Згідно з положеннями статті 4 зазначеної Угоди кожна зі Сторін визнає (без легалізації) дипломи, свідоцтва про освіту, відповідні документи про надання звання, розряду, кваліфікації та інші неодмінні для провадження трудової діяльності документи і завірений у встановленому на території Сторони виїзду порядку переклад їх державною мовою Сторони працевлаштування або російською мовою. Трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.

У разі остаточного виїзду трудівника-мігранта зі Сторони працевлаштування роботодавець (наймач) видає йому довідку або інший документ, який містить відомості про тривалість роботи та заробітну плату помісячно.

Відповідно до статті 7 зазначеної Угоди оподаткування трудових доходів працівників Сторони працевлаштування здійснюється в порядку та розмірах, встановлених законодавством Сторони працевлаштування. Сторони не допускають подвійного оподаткування зароблених працівниками коштів.

Таким чином, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність та відповідно до наданих державами-учасницями міжнародних угод документів на підтвердження наявності відповідного стажу.

Відповідно до статті 22 федерального закону №167-Ф3 від 15.12.2001 «Про обов`язкове пенсійне страхування в російській федерації» передбачено, що страхувальники по відношенню до застрахованих осіб з числа іноземних громадян або осіб без громадянства, які тимчасово проживають на території російської федерації, а також іноземні громадяни та особи без громадянства які тимчасово перебувають на території російської федерації, сплачують страхові внески по тарифу, встановленому діючим федеральним законом для громадян російської федерації на фінансування страхової частини трудових (страхових) пенсій, незалежно від року народження вказаних застрахованих осіб.

Пунктом 1 статті 11 федерального закону російської федерації №400-ФЗ від 28.12.2013 передбачено, що в страховий стаж включаються періоди роботи або іншої діяльності, які виконуються на території російської федерації при умові, що за ці періоди нараховувались і сплачувались страхові внески в Пенсійний фонд російської федерації.

Отже, як законодавством України так і законодавством російської федерації передбачено зарахування періоду трудової діяльності до страхового стажу при умові сплати страхових внесків до Пенсійного фонду тієї країни, на території якої здійснювалась така діяльність.

Згідно зі статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII, з наступними змінами та доповненнями, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У пунктах 1 та 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі - Порядок № 637) зазначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Пунктом 3 зазначеного Порядку передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте якщо у трудовій книжці не зазначені відомості (зазначені неповні чи неточні відомості) про роботу працівника у певний період, то для підтвердження трудового стажу приймаються інші документи, на підставі яких можна дійти висновку, де і протягом якого періоду працював працівник. Ці документи можуть бути видані роботодавцем (його правонаступником), архівними установами, до яких передано документи з особового складу для зберігання. Якщо є можливість підтвердити трудовий стаж даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, то використовуються ці відомості.

Так, як свідчать матеріали справи, у трудовій книжці позивача відсутні записи про роботу у період з 05.02.1982 по 27.04.1983 у Південно-Балицькому газопереробному заводі виробничого об`єднання «Сибнафтогазпереробка».

У зв`язку з цим, на підтвердження свого стажу у спірні періоди позивач надав відповідачу архівну довідку від 21.11.2018 № 821 про періоди роботи у Південно-Балицькому газопереробному заводі виробничого об`єднання «Сибнафтогазпереробка».

Відповідно до архівної довідки від 21.11.2018 № 821, в архівному фонді Південно-Балицькому газопереробному заводі виробничого об`єднання «Сибнафтогазпереробка» в особистій карті форми Т-2 і наказах по особистому складу наявні відомості про страховий стаж ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 :

- з 05.02.1982 (наказ від 04.02.1982 № 36-к) прийнятий ізолювальником 3 розряду в ремонтно-будівельну дільницю;

- 18.11.1982 (наказ від 24.11.1982 № 295-к) присвоєний 4-й розряд ізолювальника цієї ж дільниці

- 27.04.1983 (наказ від 25.04.1983 № 930) звільнений переведенням в СУ-82 тресту «Сургутнафтапромбуд», ст. 29 п. 5 СЗпП РРФСР.

- Відповідно до особової картки форми Т-2 за період роботи відпустки без збереження заробітної плати, навчальні відпустки та курси підвищення кваліфікації не надавалися.

- Відповідно до Переліку районів Крайньої Півночі та місцевостей, прирівняних до районів Крайньої Півночі, на підставі Указу ПВР СРСР від 10.02.1960 № 148 та Постанови Ради Міністрів СРСР від 10.11.1967 № 1029 про пільги для осіб, працюючих у цих районах та місцевостях, стаж роботи зараховується у півторакратному розмірі.

Отже, вказаною довідкою підтверджується, що позивач у спірний період працював у Південно-Балицькому газопереробному заводі виробничого об`єднання «Сибнафтогазпереробка», стаж роботи у якому зараховується у півторакратному розмірі.

Однак, зазначена довідка не прийнята відповідачем, оскільки, згідно доводів відповідача така не легалізована у визначеному законом порядку.

Згідно висновків суду першої інстанції, позивач підтвердив страховий стаж за спірний період належними доказами.

Щодо таких висновків суду, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, ст.13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, підписаної від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року та ратифікованої Законом України "Про ратифікацію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах" (далі за текстом - Конвенція) встановлено, що документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів.

01.12.2022 було прийнято Закон України № 2783-ІХ «Про вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року». 22.12.2022 названий закон опубліковано у газеті «Голос України» та 23.12.2022 цей закон набрав чинності.

Згаданий Закон передбачає: зупинення дії у відносинах з російської федерацією та республікою білорусь Конвенції та Протоколу до неї; вихід з зазначеної Конвенції та Протоколу до неї.

При цьому, відповідно до ч.2 ст.84 Конвенції кожна Договірна Сторона може вийти з цієї Конвенції, направивши письмове повідомлення про це депозитарію за 12 місяців до закінчення поточного п`ятирічного терміну її дії. Мінська конвенція набрала чинності 19 травня 1994 року. Останнім днем чергового п`ятирічного періоду дії Конвенції для України є 18 травня 2024 року. З 19 травня 2024 року Конвенція буде вважатися припиненою для України у відносинах з усіма її сторонами. Після виходу України з Мінської Конвенції правове співробітництво у цивільних і кримінальних справах здійснюватиметься на підставі двосторонніх міжнародних договорів України з відповідними державами-учасницями Мінської конвенції та багатосторонніх міжнародно-правових інструментів, що діють в рамках Ради Європи, ООН, Гаазької конференції з міжнародного приватного права, чинних у відносинах з відповідними державами. За відсутності міжнародного договору співробітництво судів та інших компетентних органів у цивільних і кримінальних справах здійснюватиметься згідно з внутрішнім законодавством на основі принципу взаємності.

Таким чином, відповідно до цих норм права Україна продовжує бути учасницею і дотримуватись зобов`язань за Конвенцією щодо її учасників до настання терміну виходу України з Конвенції (зважаючи на те, що Конвенція була ратифікована Україною в жовтні 1994 року).

Однак, це правило не поширюється на відносини з російською федерацією та республікою білорусь, оскільки Законом України від 01.12.2022 №2783-ІХ було зупинено дію Конвенції у відносинах з цими країнами.

Отже, після набуття чинності Законом України від 01.12.2022 №2783-ІХ норми Конвенції не можуть були застосовані у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь щодо будь-яких документів виданих та посвідчених у цих країнах, незалежно від дати їх видачі та посвідчення.

В подальшому Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову від 04.02.2023 №107 "Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав", якою передбачено, що під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування, документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 р. такі документи приймаються на території України без спеціального посвідчення.

Зважаючи на той факт, що станом на 24 лютого 2022 року Конвенція і Протокол до неї у відносинах з російської федерації та республіки білорусь діяли, і виготовлені або засвідчені там документи приймалися на території України без спеціального посвідчення, з прийняттям цієї постанови КМУ від 04.02.2023 №107 документи цих держав і надалі приймаються на території України без спеціального посвідчення, але лише під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування.

Після припинення воєнного стану в Україні та закінчення строку 6 місяців після його припинення передбачається проставлення апостиля, що випливає з наведеного вище.

Разом із тим, Україна залишається учасницею іншого міжнародного договору, а саме Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів (1961 року). Російська федерація та республіка білорусь також залишаються учасницями цієї Конвенції. Зазначена Конвенція передбачає проставлення апостиля, якщо угода між двома чи декількома договірними державами не відміняють чи не спрощують дану формальну процедуру або не звільняють сам документ від легалізації (ст. 2, ст. 3 цієї Конвенції).

Вказана Конвенція поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що для цілей цієї Конвенції офіційними документами вважаються: a) документи, які виходять від органу або посадової особи, що діють у сфері судової юрисдикції держави, включаючи документи, які виходять від органів прокуратури, секретаря суду або судового виконавця; b) адміністративні документи; c) нотаріальні акти; d) офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів.

Таким чином, надані позивачем в підтвердження роботи у спірний період докази відповідають наведеним положенням та підлягають врахуванню при обрахунку страхового стажу позивача.

Також суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем подано усі документи для підтвердження стажу його роботи на території іншої держави - рф, при цьому такий стаж підлягає визнанню на території України відповідно до вищевказаних міжнародних договорів.

Отже, дії органу пенсійного фонду щодо відмови у зарахуванні спірного періоду роботи позивача з 05.02.1982 по 27.04.1983 у Південно-Балицький газопереробний завод виробничого об`єднання Сибнафтогазпереробка за довідкою від 21.11.2018 № 821 до страхового стажу з посиланням на те, що на довідці не проставлено апостиль компетентним органом держави, в якій документ було складено, не відповідають критеріям правомірності, визначеним ч.2 ст.2 КАС України, що має наслідком скасування спірного рішення пенсійного органу як протиправного.

Щодо обраного судом способу захисту порушеного права позивача на перерахунок пенсії шляхом визначення Головному управлінню Пенсійного фонду України в Рівненській області зобов`язання вчинити певні дії зобов`язати зарахувати спірний період з 05.01.1982 по 27.04.1983, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії, суд апеляційної інстанції зазначає, що задоволення позовних вимог позивача у наведений спосіб не буде втручанням в дискреційні повноваження відповідача, оскільки адміністративний суд у такий спосіб не підміняє інший орган державної влади, зокрема, шляхом обрахунку кількості загального та страхового стажу з урахуванням спірного періоду, а вказує на визначення відповідачу зобов`язання вчинити кореспондуючі праву на належне пенсійне забезпечення позивача дії.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визначення пенсійному органу зобов`язання зарахувати період роботи з 05.02.1982 по 27.04.1983 у Південно-Балицький газопереробний завод виробничого об`єднання «Сибнафтогазпереробка», застосувавши пільгове обчислення страхового стажу, суд першої інстанції виходив із передчасності звернення з такими вимогами, оскільки в даному випадку відсутні об`єктивні підстави вважати, що під час обрахунку страхового стажу з урахуванням спірного періоду та при призначенні пенсії будуть порушені права позивача в цій частині вимог.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Відповідно до роз`яснень, які наведені в п.13.1 Постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р «Про судове рішення в адміністративній справі», якщо у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Оскільки рішення суду в частині відмови у задоволенні позову сторонами не оскаржене, тому апеляційному перегляду у цій частині не підлягає.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду результат вирішення апеляційної скарги, характер спірних правовідносин та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Керуючись статтями 139, 242, 308, 309, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 травня 2024 року у справі № 380/5510/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний