Справа № 400/12184/24
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2025-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/12184/24

Категорія:102090000 Головуючий в 1 інстанції: Птичкіна В.В.

Місце ухвалення: м. Миколаїв

Дата складання повного тексту: 26.12.2024 р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Бітова А.І.

суддів Лук`янчук О.В.

Ступакової І.Г.

у зв`язку з відсутністю клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, справа розглянута згідно п.1 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі ІНФОРМАЦІЯ_2 ) про:

- визнання протиправною бездіяльності начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 , що полягає у неприйнятті ним рішення про надання ОСОБА_1 дозволу на виїзд з місця проживання в порядку, передбаченому абз.17 п.2-12 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57;

- зобов`язання начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 видати ОСОБА_1 дозвіл на виїзд з місця проживання.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що 13 листопада 2024 року він звернувся до начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою про надання дозволу на виїзд з місця проживання, пред`явлення якого уповноваженим службовим особам Держприкордонслужби під час перетину кордону є обов`язковим для осіб, які прямують для роботи на морських суднах, суднах внутрішнього плавання у складі екіпажів таких суден та які здобули відповідну освіту та кваліфікацію до 24 лютого 2022 року, і випускники закладів освіти, які завершили навчання у період воєнного стану.

Дозвіл ОСОБА_1 не отримав, 12 грудня 2024 року начальник ІНФОРМАЦІЯ_2 надав позивачу інформацію "… щодо порядку отримання дозволу для виїзду за кордон …". У листі №5/20601 начальник ІНФОРМАЦІЯ_3 повідомив позивача про те, що "… відповідно до вимог телеграми ІНФОРМАЦІЯ_4 №7/1/666 від 25 жовтня 2022 року, було визначено алгоритм подачі документів для надання дозволу на виїзд за кордон громадянам України. Відповідний дозвіл видається після погодження начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 під особистий підпис …".

12 грудня 2024 року разом з позовною заявою ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову шляхом заборони ІНФОРМАЦІЯ_2 розглядати питання та здійснювати будь-які дії, спрямовані на призов позивача на військову службу, до прийняття остаточного судового рішення.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального та з порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також у зв`язку з тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги:

- призов позивача на військову службу не ускладнить, а абсолютно унеможливить виконання прийнятого на його користь рішення суду щодо видачі йому дозволу на виїзд з місця проживання, так як на момент прийняття судом рішення по справі в цілому ОСОБА_1 буде уже в складі сил оборони України поза межами його місця проживання. Рішення, дії та бездіяльність відповідача мають очевидні ознаки протиправносгі та порушення прав, свобод та інтересів позивача: всупереч правовій нормі, яка регламентує надання дозволу на виїзд з місця бездіяльність - порушив проживання, відповідач, демонструючи свою протиправну протиправно не надаючи Позивачеві дозволу на виїзд з місця проживання його суб`єктивне право на отримання дозволу на виїзд з місця проживання; Відповідач порушив конституційне право Позивача на працю (ст. 43 Конституції України), відповідно до якої "Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю..."). Відповідач же, всупереч зазначеному тут, не створював, як державний орган, умови для праці, а, навпаки, протидіяв здійсненню ОСОБА_1 права на працю;

- першим було звернення позивача до відповідача щодо надання дозволу на виїзд з місця проживання, як акт реалізації належного позивачеві права на отримання від відповідача зазначеного тут дозволу. При цьому право позивача кореспондує виникнення у відповідача обов`язку щодо надання дозволу. Іншого варіанту поведінки, передбаченого законом, відповідач не має. Дозвіл же ОСОБА_1 не надано. Натомість ОСОБА_1 вручена повістка на призов по мобілізації. Таким чином, вручення ОСОБА_1 повістки було подією, якій передувало його звернення щодо дозволу і яке залишилося не вирішеним до цього часу - позивач не відмовлявся від отримання дозволу, а навпаки, звернувся до суду з цього приводу. З наведеного випливає, що замість реалізації права позивача, відповідач реалізував своє право вручив повістку. Вбачається, що відповідач діяв неправомірно, а суд його позицію неправомірно підтримав, оскільки і відповідач і суд першої інстанції неправильно визначили пріоритети у цій справі, так як спочатку мало бути вирішене питання позивача щодо дозволу, а потім питання щодо вручення повістки;

- відповідач і суд неправомірно (всупереч ч.2 ст. З Конституції України) пріоритет держави поставили вище пріоритету людини, що, як це випливає з наведеного вище і призвело до неправильного вирішення питання щодо забезпечення позову;

- співмірність виявити можливо лише порівнюючи кілька (більше однієї) величин. Якщо в наявності лише одна величина, то говорити про її співмірність, вбачається, є безпідставним. Тому відсутність у позові "вимоги про визнання протиправними дій відповідача, що спрямовані на призов ОСОБА_1 на військову службу", про що йдеться в оскаржуваній ухвалі, не може бути означене як не співмірне з заходами забезпечення позову, оскільки ті заходи забезпечення позову, про які йдеться в заяві про забезпечення позову, співмірні з рештою позовних вимог, зазначених в позовній заяві. Наведене вище означає, що обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, фактично є недоведеними, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення повністю.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції виходив з того, що у позові відсутні вимоги про визнання протиправними дій відповідача, що спрямовані на призив ОСОБА_1 на військову службу. Позивач зазначав, що відповідач своєю бездіяльністю створив перешкоди для перетину позивачем кордону.

Суд першої інстанції зазначив, що дії ІНФОРМАЦІЯ_2 , які спрямовані на призов позивача на військову службу, і про заборону вчинення яких ОСОБА_1 подав відповідну заяву, визначені, зокрема, нормами Закону України від 21 жовтня 1993 року №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", і не залежать від факту надання дозволу на виїзд з місця проживання.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-12, 150, 151 КАС України.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.

Відповідно ст. 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Положеннями ч.1 ст. 151 КАС України визначені види забезпечення позову, а саме:

1) зупинення дії індивідуального акта або нормативно-правового акта;

2) заборона відповідачу вчиняти певні дії;

3) встановлення обов`язку відповідача вчинити певні дії;

4) заборона іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;

5) зупинення стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Згідно ч.2 ст. 151 КАС України суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Враховуючи вищенаведені правові норми діючого законодавства, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що забезпечення адміністративного позову це вжиття адміністративним судом, в провадженні якого знаходиться справа або до якого має бути поданий позов, певних процесуально-правових заходів щодо охорони прав, свобод та інтересів позивача, які б гарантували виконання рішення суду у разі задоволення позову; для задоволення судом заяви про забезпечення позову заявник має обґрунтувати необхідність задоволення такої заяви, подати докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову, а також довести, що незадоволення заяви призведе хоча б до одного із наслідків, передбачених ч.2 ст. 150 КАС України.

Передумовою для вжиття таких заходів, з урахуванням положень ч.2 ст. 151 КАС України, є існування та встановлення судом обставин, визначених ч.2 ст. 150 Кодексу.

При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

Водночас, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Предметом спору у даній справі, зокрема, є визнання протиправною бездіяльності начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 , що полягає у неприйнятті ним рішення про надання ОСОБА_1 дозволу на виїзд з місця проживання

За твердженням позивача, наявні підстави для забезпечення позову шляхом заборони ІНФОРМАЦІЯ_2 розглядати питання та здійснювати будь-які дії, спрямовані на призов позивача на військову службу.

Верховний Суд у постанові від 03 травня 2023 року у справі №640/15534/22 вказав, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Отже, фактичні обставини справи, в тому числі питання щодо правомірності/неправомірності рішень, наказів та дій відповідачів, на які посилається позивач, підлягають встановленню і доведенню на підставі зібраних у справі доказів та аналізу норм права, що регулюють спірні правовідносини, під час вирішення справи по суті.

Колегія суддів зазначає, що сама ж лише незгода позивача із діями (рішеннями) суб`єкта владних повноважень та звернення до суду з позовом про визнання їх протиправними і зобов`язання вчинити певні дії ще не є достатньою підставою для застосування судом заходів забезпечення позову.

Вчинення дій щодо направлення позивача для проходження військової служби не вплине на можливість захисту прав позивача шляхом скасування вищезазначеної спірної бездіяльності (щодо неприйняття рішення про дозвіл на виїзд з місця проживання).

Колегія суддів вважає, що при вирішенні спірного питання, також, необхідно керуватися положенням п.10 ч.3 ст. 151 КАС України, згідно якого не допускається забезпечення позову шляхом зупинення наказу або розпорядження командира (начальника), відданого військовослужбовцю в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

Таким чином, процесуальний закон містить пряму заборону вживати заходи забезпечення позову шляхом зупинення наказу або розпорядження командира (начальника), відданого військовослужбовцю в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

Закон України "Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України" визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.

Колегія суддів зазначає, призив для проходження військової служби здійснюється за наказом командира (начальника), виданого в умовах воєнного стану.

Заява позивача про забезпечення позову шляхом заборони ІНФОРМАЦІЯ_2 розглядати питання та здійснювати будь-які дії, спрямовані на призов позивача на військову службу, в даному випадку, є фактично забороною вчиняти дії щодо виконання відповідних наказів, які можуть бути видані командуванням військової частини.

Таким чином, обраний заявником спосіб забезпечення позову за своїм змістом прямо заборонений п.10 ч.3 ст. 151 КАС України.

За таких обставин, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини спірного питання та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Колегія суддів не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 322, 325, ч.2 ст. 328, ст. 329 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 лютого 2025 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Лук`янчук О.В.

Суддя: Ступакова І.Г.