Справа № 300/1159/24
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2025-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2025 рокуЛьвівСправа № 300/1159/24 пров. № А/857/16305/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді Сеника Р. П.

суддів - Онишкевича Т. В. Судової-Хомюк Н. М.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 травня 2024 року у справі №300/1159/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,-

суддя у І інстанції Главач І.А.,

час ухвалення рішення 30 травня 2024 року,

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,

дата складення повного тексту рішення не зазначена,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі, також позивач, ОСОБА_1 ), звернувся в суд з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (надалі, також відповідач, ГУ ПФУ в Івано-Франківській області) в якій просить:

- визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу періоди роботи позивача: з 18.11.2001 по 03.05.2007 на посаді водія, механіка в ТОВ "Авто Транс експрес", рф; з 01.12.2017 по 06.02.2009, з 15.04.2009 по 26.03.2010 на посаді механіка в ПП ОСОБА_2 , рф; з 10.09.2010 по 31.05.2011, з 18.08.2011 по 01.05.2012, з 09.07.2012 по 31.08.2012, з 31.10.20012 по 30.04.2013, з 13.08.2013 по 30.04.2014, з 05.08.2014 по 30.04.2015, з 23.12.2015 по 13.07.2016, з 25.11.20016 по 01.11.2017, з 12.12.2017 по 23.12.2020 на посаді механіка водія, механіка в ТОВ "Рент Інвест", рф протиправними;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області:

зарахувати до страхового стажу періоди роботи з 18.11.2001 по 03.05.2007 на посаді водія, механіка в ТОВ "Авто Транс експрес", рф; з 01.12.2017 по 06.02.2009, з 15.04.2009 по 26.03.2010 на посаді механіка в ПП ОСОБА_2 , рф; з 10.09.2010 по 31.05.2011, з 18.08.2011 по 01.05.2012, з 09.07.2012 по31.08.2012, з 31.10.2012 по 30.04.2013, з 13.08.2013 по 30.04.2014, з 05.08.2014 по 30.04.2015, з 23.12.2015 по 13.07.2016, з 25.11.2016 по 01.11.2017, з 12.12.2017 по 23.12.2020 на посаді механіка водія, механіка в ТОВ "Рент Інвест", рф;

здійснити перерахунок пенсії по інвалідності з моменту призначення пенсії у зв`язку із зарахуванням до страхового стажу періоди роботи з 18.11.2001 по 03.05.2007 на посаді водія, механіка в ТОВ "Авто Транс експрес", рф; з 01.12.2017 по 06.02.2009, з 15.04.2009 по 26.03.2010 на посаді механіка в ПП ОСОБА_2 , рф; з 10.09.2010 по 31.05.2011, з 18.08.2011 по 01.05.2012, з 09.07.2012 по31.08.2012, з 31.10.2012 по 30.04.2013, з 13.08.2013 по 30.04.2014, з 05.08.2014 по 30.04.2015, з 23.12.2015 по 13.07.2016, з 25.11.2016 по 01.11.2017, з 12.12.2017 по 23.12.2020 на посаді механіка водія, механіка в ТОВ "Рент Інвест", рф.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач у листопаді 2023 році звернувся до ГУ ПФУ в Івано-Франківській області із заявою про зарахування до страхового стажу період роботи з 18.11.2001 по 23.12.2020 у рф згідно записів трудової книжки та трудових договорів. Однак, відповідач листом від 06.12.2023 повідомив про відмову в зарахуванні наведених вище періодів роботи, з огляду на те, що з 01.01.2023 рф припинено участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 травня 2024 року у справі №300/1159/24 позов задоволено повністю; Визнано протиправним дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 18.11.2001 по 03.05.2007, з 01.12.2007 по 06.02.2009, з 15.04.2009 по 26.03.2010, з 10.09.2010 по 31.05.2011, з 18.08.2011 по 31.01.2012, з 01.02.2012 по 01.05.2012, з 09.07.2012 по 31.08.2012, з 31.10.2012 по 22.01.2013, з 23.01.2013 по 30.04.2013, з 05.089.2014 по 30.04.2015, з 23.12.2015 по 13.07.2016, з 25.11.2016 по 01.11.2017, з 12.12.2017 по 05.07.2018, з 06.07.2018 по 23.12.2020; Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (, вул. Січових Стрільців, буд. 15, м. Івано-Франківськ, 76018) зарахувати ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до страхового стажу періоди роботи з 18.11.2001 по 03.05.2007, з 01.12.2007 по 06.02.2009, з 15.04.2009 по 26.03.2010, з 10.09.2010 по 31.05.2011, з 18.08.2011 по 31.01.2012, з 01.02.2012 по 01.05.2012, з 09.07.2012 по 31.08.2012, з 31.10.2012 по 22.01.2013, з 23.01.2013 по 30.04.2013, з 05.089.2014 по 30.04.2015, з 23.12.2015 по 13.07.2016, з 25.11.2016 по 01.11.2017, з 12.12.2017 по 05.07.2018, з 06.07.2018 по 23.12.2020 та здійснити перерахунок та виплату пенсії по інвалідності (з врахуванням цих періодів роботи) з 23.12.2020, з урахуванням висновків суду викладених у рішенні; Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (, вул. Січових Стрільців, буд. 15, м. Івано-Франківськ, 76018) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір в розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.

Не погодившись із прийнятим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області подало апеляційну скаргу, у якій просить рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 травня 2024 року у справі №300/1159/24 скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що з 01.01.2023 росією припинено участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, тому, при призначенні/перерахунку пенсій громадянам, які проживали/працювали на території російської федерації, страховий стаж та заробітну плату враховують за періоди роботи на цій території на умовах, визначених частиною першою статті 40 Закону №1058 по 31.12.1991, а заробітну плату - на підставі документів про нараховану заробітну плату, виданих у порядку, встановленому законодавством, за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами.

Крім цього, судом І інстанції в рішенні зроблено висновки щодо не зарахування пенсійним органом до загального страхового стажу позивача спірних періодів роботи в районах Крайньої Півночі в пільговому обчисленні, з розрахунку як один рік роботи за один рік шість місяців, однак позивач у своїх позовних вимогах просив суд зобов`язати врахувати до страхового стажу спірні періоди роботи на території російської федерації та здійснити перерахунок пенсії по інвалідності, тобто, суд І інстанції вийшов за межі позовних вимог.

Позивачем по справі подано до суду позовну заяву в березні 2024, в якій просить, зокрема, зобов`язати ГУ здійснити перерахунок пенсії по інвалідності з моменту її призначення, що виходить за межі шестимісячного строку, встановленого ст. 122 КАС України.

Крім цього, апелянт вважає, що належним способом захисту права позивача є зобов`язання Головне управління повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , а не вимога, щодо зобов`язання Головне управління здійснити перерахунок пенсії по інвалідності. Із зарахуванням до стажу роботи спірних періодів. Суд не може зобов`язати призначити пенсію, оскільки, саме на пенсійний орган покладено обов`язок обрахування стажу роботи особи та встановлення всіх необхідних умов для призначення пенсії.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 травня 2024 року у справі №300/1159/24 без змін, оскільки апеляційна скарга є необґрунтованою, а викладені у ній вимоги не відповідають чинному законодавству.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апелянта, виходячи із такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено під час судового розгляду ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 23.12.2020 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Івано-Франківській області та отримує пенсію по інвалідності ІІІ групи (зальне захворювання) відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне страхування". (а.с.13).

Позивач, у зв`язку з досягненням 60-річного віку звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області з заявою від 02.11.2023 про переведення з пенсії по інвалідності на пенсію за віком, з урахуванням періоду роботи з 18.11.2001 по 19.05.2019 у ТОВ "Рент-Фнвест" в районі Крайньої Півночі відповідно до трудової книжки та трудового договору від 06.07.2018 (а.с.18).

ГУ ПФУ в Івано-Франківській області листом від 06.12.2023 №11446-10828/Ц-02/0900/23 повідомлено, що з 23.12.2020 позивач отримує пенсію по інвалідності ІІІ групи. Розмір пенсії обчислено від страхового стажу 23 роки 09 місяців 29 днів (з них 01 рік 03 місяці 25 днів додатковий стаж до виповнення пенсійного віку та 22 роки 06 місяців 04 дні набутий страховий стаж). При призначенні пенсії по інвалідності до підрахунку страхового стажу не враховано періоди роботи, згідно з записами трудової книжки серії НОМЕР_2 , заповненої 18.11.2001:

з 18.11.2001 по 03.05.2007 на посаді водія, механіка в ООО "Авто Транс Експрес" (російська федерація);

з 01.12.2007 по 06.02.2009 з 15.04.2009 по 26.03.2010 на посаді механіка в ПП ОСОБА_2 (російська федерація);

з 10.09.2010 по 31.05.2011, з 18.08.2011 по 01.05.2012, з 09.07.2012 по 31.08.2012, з 31.10.2012 по 30.04.2013, з 13.08.2013 по 30.04.2014, з 05.08.2014 по 30.04.2015 з 23.12.2015 по 13.07.2016, з 25.11.2016 по 01.11.2017, з 12.12.2017 по дату звернення за призначенням пенсії на посаді водія, механіка в ООО "Рент Інвест" (російська федерація).

Позивач, вважаючи такі дії пенсійного органу щодо не зарахування спірного періоду роботи до його страхового стажу протиправними, звернувся до суду з даним адміністративними позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що факт роботи позивача в районах Крайньої Півночі підтверджено всіма необхідними документами, зокрема, записами в трудовій книжці, трудовими договорами, архівними довідками, довідками тощо, тому не зарахування пенсійним органом до загального страхового стажу позивача спірних періодів роботи в районах Крайньої Півночі в пільговому обчисленні є протиправним, оскільки ці періоди роботи підлягають пільговому розрахунку як один рік роботи за один рік шість місяців. При цьому, Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 підлягає застосуванню при зарахуванні спірного стажу роботи позивача в російській федерації, оскільки вказана Угода була чинною на момент набуття позивачем відповідного стажу.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про наявність правових підстав щодо задоволення заявленого позову, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно зі статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно зі статтею 56 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон №1788-ХІІ) передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Статтею 62 Закону №1788-ХІІ передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637).

Пунктом 1 Порядку № 637 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування є трудова книжка.

Згідно з пунктом 3 Порядку № 637, за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відтак, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. І лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, які містять відомості про періоди роботи.

Як вбачається з трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 від 18.11.2001 (а.с.9-17) позивач, зокрема: - 18.11.2001 прийнятий водієм І класу в ТОВ "Авто Транс Експрес" (республіка Коми, м. Усінськ, район Крайньої Півночі) (запис №1); - 25.12.2004 переведений на посаду механіка (запис №2); - 03.05.2007 звільнений за власним бажанням (запис №3); - 01.12.2007 прийнятий на посаду механіка в ПП ОСОБА_2 (республіка Коми, м. Усінськ, район Крайньої Півночі) (запис №6); - 06.02.2009 звільнений за власним бажанням (запис №7); - 15.04.2009 прийнятий на посаду механіка В ПП ОСОБА_2 (республіка Коми, м. Усінськ, район Крайньої Півночі) (запис №8); - 26.03.2010 звільнений за власним бажанням (запис №9); - 10.09.2010 прийнятий водієм автомобіля в ТОВ "Рент Інвест" (республіка Коми, м. Усінськ, район Крайньої Півночі) (запис №10); - 31.05.2011 звільнений за власним бажанням (запис №11); - 18.08.2011 прийнятий на посаду механіка в ТОВ "Рент Інвест" (республіка Коми, м. Усінськ, район Крайньої Півночі) (запис №12); - 31.01.2012 звільнений за власним бажанням (запис №13); - 01.02.2012 прийнятий на посаду механіка в ТОВ "Рент Інвест" (республіка Коми, м. Усінськ, район Крайньої Півночі) (запис №14); - 01.05.2012 звільнений за власним бажанням (запис №15); - 09.07.2012 прийнятий на посаду механіка в ТОВ "Рент Інвест" (республіка Коми, м. Усінськ, район Крайньої Півночі) (запис №16); - 31.08.2012 звільнений за власним бажанням (запис №17); - 31.10.2012 прийнятий на посаду механіка в ТОВ "Рент Інвест" (республіка Коми, м. Усінськ, район Крайньої Півночі) (запис №18); - 22.01.2013 звільнений за власним бажанням (запис №19); - 23.01.2013 прийнятий на посаду механіка в ТОВ "Рент Інвест" (республіка Коми, м. Усінськ, район Крайньої Півночі) (запис №20); - 30.04.2013 звільнений за власним бажанням (запис №21); - 13.08.2013 прийнятий на роботу механіка в ТОВ "Рент Інвест" (республіка Коми, м. Усінськ, район Крайньої Півночі) (запис №22); - 30.04.2014 звільнений за власним бажанням (запис №23); - 05.08.2014 прийнятий на роботу механіка в ТОВ "Рент Інвест" (республіка Коми, м. Усінськ, район Крайньої Півночі) (запис №24); - 30.04.2015 звільнений за власним бажанням (запис №24); - 23.12.2015 прийнятий на роботу механіка в ТОВ "Рент Інвест" (республіка Коми, м. Усінськ, район Крайньої Півночі) (запис №26); - 13.07.2016 звільнений за власним бажанням (запис №27); - 25.11.2016 прийнятий на роботу механіка в ТОВ "Рент Інвест" (республіка Коми, м. Усінськ, район Крайньої Півночі) (запис №28); - 01.11.2017 трудовий договір розірвано за ініціативою робітника (запис №29); - 12.12.2017 прийнятий на роботу на посаду механіка в ТОВ "Рент Інвест" (республіка Коми, м. Усінськ, район Крайньої Півночі) (запис №30); - 05.07.2018 трудовий договір розірвано за ініціативою робітника (запис №31); - 06.07.2018 прийнятий на роботу на посаду механіка в ТОВ "Рент Інвест" (республіка Коми, м. Усінськ, район Крайньої Півночі) (запис №32).

Відповідно до п. 5 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування період роботи до 01.01.1991 в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 01 січня 1991 року.

Пільгове обчислення страхового стажу застосовується для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та на яких поширювалися пільги, передбачені для працюючих в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, відповідно до Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10 лютого 1960 року №148 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26 вересня 1967 року "Про розширення пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі".

Пільгове обчислення страхового стажу провадиться на підставі трудової книжки, або письмового трудового договору, або довідки, в яких зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та користування пільгами, передбаченими вищезазначеними нормативно-правовими актами.

Так, підпунктом "д2 пункту 5 Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі" регламентовано, що робітникам, які переводяться, направляються або запрошуються на роботу в райони Крайньої Півночі і в місцевості, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, з інших місцевостей держави, на умовах укладення ними трудових договорів на роботу в цих районах на строк 5 років, а на островах Північного Льодовитого океану - два роки, надавати додаткові наступні пільги: зараховувати один рік роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, за один рік і шість місяців при обчисленні стажу, який дає право на отримання пенсії за віком і по інвалідності. Пільги, які передбачені цією статтею, надаються також особам, які прибули в райони Крайньої Півночі і в місцевості, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, за власним бажанням і які уклали строковий договір про роботу в цих районах.

Пунктом 3 постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10 лютого 1960 року №148 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі" передбачено, що працівникам, які користуються в даний час пільгами, кожний рік роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, до 1 березня 1960 року зараховувати за два роки роботи при розрахунку стажу для отримання пенсії за віком, по інвалідності і за вислугу років, а після 1 березня 1960 року - за один рік і шість місяців роботи при обрахуванні стажу для отримання пенсії за віком і по інвалідності.

Указом Президії Верховної Ради Союзу РСР від 29 вересня 1967 року скорочено тривалість трудового договору, який надає право на отримання пільг, передбачених ст. 5 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10 лютого 1960 року, а саме: зарахування одного року роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, за один рік і шість місяців роботи при обчисленні стажу, що дає право на отримання пенсії за віком та по інвалідності, виключно працівникам, які прибули на роботу в райони Крайньої Півночі та місцевості, прирівняні до районів Крайньої Півночі з інших місцевостей країни за умови укладення ними трудового договору про роботу в цих районах строком на три роки.

Відповідно до пунктів 1, 2 Розділу 1 Інструкції "Про надання пільг особам, що працюють в районі Крайньої Півночі і в місцевостях, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі", затвердженої постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці та заробітної плати 16.12.1967 №530/П-28, пільги, встановлені Указами Президії Верховної Ради СРСР від 10 лютого 1960 "Про впорядкування пільг для осіб, що працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі" і від 26 вересня 1967 року "Про розширення пільг для осіб, що працюють з районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", надаються всім робочим і службовцям (в тому числі місцевим жителям і іншим особам, прийнятим на роботу на місці) державних, кооперативних і громадських підприємств, установ, організацій, що знаходяться в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі".

Пільги, передбачені статтями 1, 2, 3, 4 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10 лютого 1960 року, з урахуванням змін та доповнень, внесених Указом від 26 вересня 1967 року, надаються незалежно від наявності письмового строкового трудового договору.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22.02.2021 у справі №266/258/16.

З урахуванням наведеного достатньою та необхідною правовою підставою для обчислення стажу роботи особи в районах Крайньої Півночі та прирівняних до них місцевостях із застосуванням пільгового коефіцієнту (один рік за один рік і шість місяців) є сукупність наступних обставин:

1) документальне підтвердження наявності в особи стажу роботи в районах Крайньої Півночі та прирівняних до них місцевостях;

2) поширення на особу в період її роботи в таких місцевостях пільг, регламентованих Указами Президії ВР СРСР від 10 лютого 1960 року та від 29 вересня 1967 року та Постановою Ради Міністрів Союзу РСР від 10 лютого 1960 року № 148 "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі".

При цьому, для обчислення пільгового стажу при роботі в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до неї, повинні бути надані або трудова книжка або письмовий трудовий договір або довідка, в якій зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі. Тобто, достатньо одного із перерахованих документів, а не їх сукупність.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі №302/662/17-а, від 18 грудня 2018 року у справі №263/13671/16-а, від 10 січня 2019 у справі №352/1612/15а (2а/352/70/15), від 10 вересня 2019 року у справі №348/2208/16-а, від 18 червня 2020 року у справі №537/1415/17, від 27 липня 2022 року у справі №560/755/19, від 17 жовтня 2022 року у справі №592/5589/17.

Як встановлено судом першої інстанції на підставі записів трудової книжки позивач у спірні періоди, працював на роботах в районах Крайньої Півночі, а саме Республіка Кома, м.Усінськ.

Перелік районів Крайньої Півночі і місцевостей, прирівняних до районів Крайньої Півночі, на яких розповсюджується дія Указів Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року і від 26 вересня 1967 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", визначений постановою Ради Міністрів СРСР №1029 від 10 листопада 1967 року, відповідно до якої Усінський район Республіки Коми відноситься до районів Крайньої Півночі.

Для підтвердження наведених періодів роботи позивач надав пенсійному органу також й інші документи, зокрема: архівну довідку від 28.12.2017 №1828, довідку від 30.04.2013, довідку від 30.04.2013 ПП ОСОБА_2 , довідку про доходи від 14.02.2017 №3, довідку від 30.04.2018 №55, довідку від 30.04.2018 №39, довідку від 06.05.2020 №6, довідку від 06.05.2020 №5, трудовий договір від 18.11.2001 №1, додаткову угоду до трудового договору від 18.11.2001 №1, трудовий договір від 01.12.2007 №116, трудового договору від 01.12.2007, додаткову угоду №1 до трудового договору від 01.12.2007, трудовий договір від 15.04.2009 №34, трудовий договір від 10.09.2010 №20, трудовий договір від 18.08.2011 №12, трудовий договір від 01.02.2012 №4, трудовий договір від 09.07.2012 №12, трудовий договір від 31.10.2012 №18, трудовий договір від 23.01.2013 №9, трудовий договір від 13.08.2013 №28, трудовий договір від 05.08.2014 №4, трудовий договір від 23.12.2015 №27, трудовий договір від 12.12.2017 №ЕТ30, трудовий договір від 06.07.2018 (а.с.21-59).

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що факт роботи позивача в районах Крайньої Півночі підтверджено всіма необхідними документами, зокрема, записами в трудовій книжці, трудовими договорами, архівними довідками, довідками, а тому не зарахування пенсійним органом до загального страхового стажу позивача спірних періодів роботи в районах Крайньої Півночі є протиправним та такий підлягає зарахуванню в пільговому обчисленні.

Аналогічна позиція щодо зарахування в пільговому розрахунку як один рік роботи за один рік шість місяців викладена Верховним Судом у постанові від 22.02.2021 у справі №266/258/16.

Також суд першої інстанції обґрунтовано відхилив посилання Пенсійного фонду на те, що копія трудового договору від 06.12.2018 б/н не пронумерована, не прошнурована та належним чином не завірена, тому до розгляду не підлягає, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, а тому вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача конституційного права на соціальний захист в частині призначення пенсії за віком. Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Як вбачається зі змісту рішення про відмову у переведенні позивача на пенсію за віком від 08.01.2024 №50 підставою для відмови у зарахуванні до страхового стажу періодів роботи позивача на території рф стало також те, що з 01.01.2023 рф припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, тому пенсії громадянам, які працювали на території російської федерації призначаються на умовах, визначених Законом України від 09 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» при цьому до страхового стажу зараховуються періоди роботи (служби) на території РРФСР до 31 грудня 1991 року.

Разом з тим, одним із міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, стала багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, зобов`язання за якою взяли на себе дев`ять держав - учасниць СНД, в тому числі Україна та російська федерація (далі - Угода від 13.03.1992).

Статтею 1, 5 Угоди від 13.03.1992 передбачено, що пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають. Ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав - учасниць Угоди.

Дія цієї угоди розповсюджувалася на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені чи будуть установлені законодавством держав-учасниць угоди.

Відповідно статті 6 Угоди від 13.03.1992, призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Відповідно до статті 11 зазначеної Угоди від 13.03.1992, необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації.

Кабінет Міністрів України 29.11.2022 прийняв постанову «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення», згідно з пунктом 1 якої постановив вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 р. у м. Москві. Постанова набрала чинності 02.12.2022.

Згідно пункту 2 статті 13 Угоди про гарантії пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Зі змісту наведеного слід враховувати, що положення відповідних міжнародних договорів розповсюджується також і на питання пов`язані із зарахуванням періодів роботи на території інших держав до страхового стажу та обчислення пенсій, пов`язаних із їх перерахунком. Діюче в Україні пенсійне законодавство передбачає, що у разі, якщо пенсія призначена на території України, а особа працювала на території російської федерації або на підприємстві зареєстрованому на території російської федерації після 13.03.1992, то цей стаж має враховуватись на території України як власний страховий (трудовий стаж), хоча пенсійні внески можуть сплачуватись в росії. Тобто існує гарантія врахування страхового стажу кожної із сторін при призначенні пенсії на її території без перерахування страхових внесків.

На час набуття позивачем трудового стажу у спірних періодах, вказані вище Угоди були чинними для України, відтак підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Відтак, стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якої вони проживають.

При цьому, оскільки право позивача порушено відповідачем з дня призначення пенсії - 23.12.2020, то перерахунок пенсії із врахуванням вищевказаних періодів повинен бути проведений саме з цієї дати.

Такі ж висновки викладені Верховним Судом у постанові від 18.11.2024 у справі №340/4436/23.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області безпідставно відмовлено позивачу у зарахуванні до його страхового стажу спірних періодів роботи на території російської федерації, тому суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог та визнав протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 18.11.2001 по 03.05.2007, з 01.12.2007 по 06.02.2009, з 15.04.2009 по 26.03.2010, з 10.09.2010 по 31.05.2011, з 18.08.2011 по 31.01.2012, з 01.02.2012 по 01.05.2012, з 09.07.2012 по 31.08.2012, з 31.10.2012 по 22.01.2013, з 23.01.2013 по 30.04.2013, з 05.089.2014 по 30.04.2015, з 23.12.2015 по 13.07.2016, з 25.11.2016 по 01.11.2017, з 12.12.2017 по 05.07.2018, з 06.07.2018 по 23.12.2020, а також зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу ці періоди роботи і здійснити перерахунок та виплату пенсії по інвалідності (з врахуванням цих періодів роботи) з 23.12.2020, з урахуванням висновків суду викладених у рішенні.

При цьому, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги на пропуск позивачем, встановленого ст. 122 КАС України, строку звернення до суду, оскільки як вірно зазначив суд першої інстанції в ухвалі від 30.05.2024, тільки звернувшись із заявою про перехід на пенсію за віком, позивач дізнався про не зарахування спірних періодів роботи на території рф з листа ГУ ПФУ №11446-10828-Ц-02/8-0900/23 від 06.12.2023, а тому перебіг строку на оскарження дій пенсійного органу щодо неврахування спірного періоду роботи розпочався саме з моменту отримання вказаного листа.

Необґрунтованими суд апеляційної інстанції вважає і доводи апеляційної скарги щодо виходу суду першої інстанції за межі позовних вимог у зв`язку з висновками щодо не зарахування пенсійним органом до загального страхового стажу позивача спірних періодів роботи в районах Крайньої Півночі в пільговому обчисленні, з розрахунку як один рік роботи за один рік шість місяців, в той час як позивач у своїх позовних вимогах просив суд зобов`язати лише врахувати до страхового стажу спірні періоди роботи та здійснити перерахунок пенсії по інвалідності, оскільки суд першої інстанції лише констатував, що відповідно до законодавства вказаний період роботи підлягає пільговому зарахуванню, що за встановлених у справі обставин є єдиним правомірним способом зарахування цього періоду роботи до страхового стажу позивача.

Щодо доводів апелянт про те, що належним способом захисту права позивача є зобов`язання Головне управління повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , а не вимога, щодо зобов`язання Головне управління здійснити перерахунок пенсії по інвалідності із зарахуванням до стажу роботи спірних періодів, оскільки суд не може зобов`язати призначити пенсію, так як саме на пенсійний орган покладено обов`язок обрахування стажу роботи особи та встановлення всіх необхідних умов для призначення пенсії, то колегія суддів зазначає наступне.

У своєму рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Згідно зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, що діяли як офіційні особи.

Засіб правового захисту, що передбачений зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Будь-яка інша позиція була б рівнозначною санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам.

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Отже, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими. Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи ), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, а також невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст.139 КАС України судовий збір розподілу не підлягає.

Керуючись ст. 241, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 травня 2024 року у справі №300/1159/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Т. В. Онишкевич
Н. М. Судова-Хомюк