Справа № 280/10200/24
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2025-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2025 року Справа № 280/10200/24 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., розглянувши в порядку письмового за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), в особі представника адвоката Романюк Анни Федорівни (69005, м. Запоріжжя, а/с 655), до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (вул. Гната Чекірди, буд. 10, м. Хмельницький, 29013) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

04.11.2024 засобами системи «Електронний суд» до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ), в особі представника адвоката Романюк Анни Федорівни, до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (далі відповідач, ГУ ПФУ в Хмельницькій області), в якій позивач просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах від 21.10.2024 № 20, прийняте за результатами розгляду заяви від 20.09.2023, яким позивачу відмовлено в призначенні пенсії на пільгових умовах за Списком № 2;

зобов`язати відповідача призначити позивачу 09.06.1968 р.н., пенсію на пільгових умовах відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із зарахуванням до його пільгового стажу роботи за Списком №2 періодів роботи: з 19.06.1996 по 29.09.1997 на посаді електрозварника ручної зварки 2 розряду у ЗАТ «Запоріжбуд» БУ «Металургбуд»; з 30.09.1997 по 29.10.1997 на посаді електрозварника ручної зварки 3 розряду у ЗАТ «Запоріжбуд» БУ «Металургбуд»; з 12.11.1997 по 03.05.2001 на посаді електрозварника ручної зварки 3 розряду у ТОВ «Ремонтно-монтажному спеціалізованому підприємстві «ГАЗООЧИСТКА»; з 09.04.2002 по 27.12.2002 на посаді електрогазозварника ручної зварки 4 розряду у ЗАТ «Запоріжбуд» БУ «Металургбуд»; з 13.01.2004 по 11.02.2004 на посаді електрогазозварника ручної зварки 4 розряду у ЗАТ «Запоріжбуд» БУ «Металургбуд»; з 01.03.2004 по 31.05.2004 на посаді монтажника 3 розряду у ТОВ «Прокатбудсервіс»; з 01.06.2004 по 16.09.2004 на посаді електрогазозварника у ТОВ «Прокатбудсервіс»; з 01.09.2005 по 10.04.2006 на посаді електрогазозварника у ВАТ «Машинобудівний завод «ЕЛЕМ»; з 23.05.2006 по 15.09.2006 на посаді електрогазозварника 4 розряду у ТОВ «Кисеньмонтаж».

Крім того, просить стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, а саме судовий збір та витрати на правничу допомогу адвоката.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду та постанови Третього апеляційного адміністративного суду по справі №280/640/24 відповідач повторно розглянув його заяву про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 на підставі п.2 ч.2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» проте знову відмовив у призначенні пенсії через відсутність необхідного пільгового стажу на посадах, передбачених Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах. Позивач не погоджується з такою відмовою, оскільки вважає, що стаж його роботи на момент звернення із заявою про призначення пенсії за віком є достатнім. Просить позов задовольнити.

Ухвалою від 08.11.2024 позов був залишений без руху, позивачу наданий строк для усунення недоліків позову.

19.11.2024 від представника позивача до суду надійшла заява на усунення недоліків позову.

Ухвалою від 21.11.2024 відкрито спрощене позовне провадження у справі, розгляд справи призначено без виклику сторін. Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для подання суду відзиву на позовну заяву. Витребувано у відповідача належним чином засвідчену копію матеріалів звернення позивача за призначенням пенсії.

Ухвала від 21.11.24 по справі №280/10200/24 була надіслана та доставлена до електронного кабінету відповідача - 21.11.2024 о 17:55, що підтверджується даними системи «Діловодство спеціалізованого суду» та відповідною довідкою.

Станом на час розгляду справи, відзив від відповідача та витребувані документи до суду не надходили.

Приписами ч.4 ст.159 КАС України встановлено, що неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Доказів поважності причин неподання відзиву на позов та витребуваних документів (матеріалів, інформації) відповідачем не надано.

Частиною 6 ст.162 КАС України встановлено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

З урахуванням зазначеної норми суд розглядає справу на підставі наявних доказів.

Розглянувши наявні у справі матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 20.09.2023 звернувся до ГУ ПФУ в Запорізькій області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2.

Заява позивача від 20.09.2023 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 в порядку екстериторіальності розглянута відповідачем.

За результатами розгляду заяви позивача від 20.09.2023 ГУ ПФУ в Хмельницькій області прийнято рішення від 28.09.2023 №20 про відмову в призначенні пенсії.

Не погодившись з рішенням про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списом №2, позивач звернувся до суду.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 12.04.2024 у справі №280/640/24 було зобов`язано ГУ ПФУ в Хмельницькій області зарахувати до стажу роботи ОСОБА_1 , який дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників з шкідливими та важкими умовами праці, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, період роботи з 05 вересня 2001 року по 04 квітня 2002 року в Закритому акціонерному товаристві «Запоріжбуд» Будівельне управління «Металургбуд», згідно довідки б/н від 04 квітня 2002 року та період роботи з 26 вересня 2006 року по 04 березня 2011 року в Публічному акціонерному товаристві «Будівельно-монтажне управління «Запоріжстальбуд-1» згідно довідки від 29 серпня 2023 року №695.

Також зобов`язано ГУ ПФУ в Хмельницькій області повторно розглянути заяву про призначення пенсії, подану ОСОБА_1 20 вересня 2023 року, та прийняти рішення, вирішивши питання про наявність підстав для зарахування періодів роботи ОСОБА_1 з 19.06.1996 по 29.09.1997, з 30.09.1997 по 29.10.1997, з 12.11.1997 по 03.05.2001, з 09.04.2002 по 27.12.2002, з 13.01.2004 по 11.02.2004, з 01.03.2004 по 31.05.2004, з 01.06.2004 по 16.09.2004, з 01.09.2005 по 10.04.2006, з 23.05.2006 по 15.09.2006 до пільгового стажу ОСОБА_1 за Списком №2, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 26.09.2024 по справі №280/640/24 рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12 квітня 2024 року у справі №280/640/24 змінено в частині наданої судом правової оцінки, з урахуванням висновків, викладених в мотивувальній частині цієї постанови.

Ну виконання зазначених судових рішень відповідачем повторно розглянута заява позивача від 20.09.2023 про призначення пенсії на пільгових умовах та рішенням від 21.10.2024 за №20 відмовлено у призначенні пенсії.

Так у рішенні від 21.10.2024 за №20 зазначено, що: «На виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12.04.2024 №280/640/24, яке набрало законної сили згідно постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 26.09.2024, головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області до пільгового стажу роботи за Списком №2 зараховано період роботи з 05 вересня 2001 року по 04 квітня 2002 року в Закритому акціонерному товаристві «Запоріжбуд» Будівельне управління «Металургбуд», згідно довідки б/н від 04 квітня 2002 року та період роботи з 26 вересня 2006 року по 04 березня 2011 року в Публічному акціонерному товаристві «Будівельно-монтажне управління «Запоріжстальбуд-1» згідно довідки від 29 серпня 2023 року №695 та повторно розглянуто заяву від 20.09.2023.

Відповідно наданих до заяви від 20.09.2023 документів та з врахуванням рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12.04.2024 страховий стаж становить 35 років 2 місяці 2 дні, в тому числі пільговий стаж роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2, становить 9 років 7 місяців 21 день.

До пільгового стажу роботи за Списком №2 не зараховано період роботи з 19.06.1996 по 29.09.1997, з 30.09.1997 по 29.10.1997, з 12.11.1997 по 03.05.2001, з 09.04.2002 по 27.12.2002, з 13.01.2004 по 11.02.2004, з 01.03.2004 по 31.05.2004, з 01.06.2004 по 16.09.2004, з 01.09.2005 по 10.04.2006, з 23.05.2006 по 15.09.2006, оскільки відсутні довідки, уточнюючі пільговий характер роботи згідно з Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки та відповідних записів у ній, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, посада в яких відповідатиме первинним документам, із посиланням на списки виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, чинні на період роботи, а також відсутні накази про результати атестації робочих місць за умовами праці, переліки атестованих робочих місць.

Враховуючи зазначене, ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2, оскільки відсутній необхідний пільговий стаж роботи визначений п. 2 ч. 2 статті 114 Закону».

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає таке.

Статтею 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на пільгових умовах мають право на пенсію за віком незалежно від місця останньої роботи:

б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

09.06.2023 позивачу виповнилось 55 років, що підтверджується копією паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 .

Страховий стаж роботи позивача становить більше 35 років, про що зазначено у спірному рішенні та не заперечується відповідачем.

Спір виник щодо наявності у позивача необхідного пільгового стажу за Списком №2.

З огляду на це, суд зазначає, що відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі Порядок №637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Пунктом 20 Порядку №637 встановлено, що у випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств або організацій. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Отже, суд зазначає, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. І лише у разі її відсутності, або відсутності в ній відповідних записів, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, зокрема, уточнюючих довідок підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 07.03.2018 у справі №233/2084/17, від 16.05.2019 у справі №161/17658/16-а, від 27.02.2020 у справі №577/2688/17, від 31.03.2020 у справі №446/656/17, від 21.05.2020 у справі №550/927/17, від 05.11.2020 у справі №607/6457/17, від 10.12.2020 у справі №195/840/17, від 25.02.2021 у справі №683/3705/16-а, від 24.06.2021 у справі №758/15648/15-а та інших.

Відповідно до п. 3 Порядку застосування Списків №1 і №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року №383 (далі - Порядок №383) при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи.

Згідно з п. 10 Порядку №383 для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та, у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену п. 20 Порядку №637.

Як вже зазначалось вище, пунктом 20 Порядку №637 передбачено, що у випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або вислугу років, встановлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, в яких має бути зазначені періоди, що зараховуються до спеціального трудового стажу, професія або посада, характер виконуваної роботи, що зараховується до спеціального трудового стажу, професія або посада, характер виконуваної роботи, розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, на підставі яких видана довідка.

Аналіз зазначених нормативно-правових актів свідчить про те, що надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 07.03.2018 у справі №233/2084/17, від 31.03.2020 у справі №678/65/17, від 10.12.2020 у справі №195/840/17, від 25.02.2021 у справі №683/3705/16-а, від 24.06.2021 у справі №758/15648/15-а та інших.

Судом досліджена трудова книжка позивача НОМЕР_2 від 09.07.1986, відповідно до якої у спірні періоди позивач працював «електрозварником» та «електрогазозварником».

Як вже зазначалось судом вище, пунктом 3 Порядку №383, встановлено, що при визначені права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. При цьому, до пільгового стажу роботи зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати внесення цієї посади чи професії до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21 серпня 1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21 серпня 1992 року.

Таким чином, під час визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що були чинними на період роботи особи.

До 01.01.1992 були чинними Список №1 та Список №2, затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 22.08.1956 №1173, а після - Списки, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 26.01.1991 №10, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.1994 №162, постановою Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 №36.

Відповідно до розділу XXXII, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 22.08.1956 №1173, Списку №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників на будівництві будинків і споруд: промислових, енергетичних, гідротехнічних, дорожньо-мостових, транспорту і зв`язку, житлових і культурно-побутових, а також надземних будівель і споруд, шахт, рудників і комунікацій, зайнятість на яких повний робочий день, дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, відносяться газозварники і їх підручні, електрозварники і їх підручні.

Списком №2 виробництв, професій, посад і показників із шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженим постановою Кабінету Міністрів СРСР від 26.01.1991 №10, розділом XXXIII «Загальні професії» (код 905, 906, 620, 23200000- 19906), передбачено посади газозварника, електрозварника ручного зварювання, зварника на автоматичних та полуавтоматичних машинах, зварника ручної зварки.

Згідно зі Списком №2 виробництв, професій, посад і показників із шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.1994 №162, розділом XXXIII «Загальні професії» (код 906) передбачено посаду газозварника, електрозварника ручного зварювання.

Відповідно до Списку № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 №36, розділом XXXII «Загальні професії» (позиція 33) передбачено посаду газозварника, електрозварника.

Згідно розділу XXXIII «Загальні професії», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.06.2016 №461, Списку №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, відносяться газозварники, електрозварники ручного зварювання, газоелектрозварники.

Також у національному класифікаторі України ДК 003:2010 «Класифікатор професій», затвердженому наказом Держспоживстандарту України від 28.07.2010 №327 (зі змінами), містяться окремо професійні назви робіт: «електрозварник ручного зварювання», «газорізальник», «газозварник» з кодом 7212.

Також Верховний Суд у постановах від 23.12.2019 у справі №535/103/17, від 27.03.2020 у справі №607/1266/17, від 04.02.2021 у справі №127/16643/17 зазначив, що відповідно до єдиного тарифно-кваліфікаційного довідника робіт та професій робітників, затвердженого постановою Держкомпраці СРСР і ВЦРПС 16.01.1985 №17/2-54 професія зварника не визначена, як окрема професія, є загальною професією, яка об`єднує назви професій пов`язаних зі зварюванням металів і є загальним поняттям для електрозварника ручного зварювання, електрогазозварника, газозварника і електрозварника на напівавтоматичних і автоматичних машинах. Вказаний нормативно-правовий акт дає підстави для ствердження, що професія зварника, електрозварника та газоелектрозварника є тотожною професією, тому не може бути підставою для відмови у зарахуванні до спеціального стажу.

З огляду на наведене, враховуючи приписи законодавства, що діяло до набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», записи у трудовій книжці підтверджують характер роботи позивача у період з 19.06.1996 по 29.09.1997, з 30.09.1997 по 29.10.1997, з 12.11.1997 по 03.05.2001, з 09.04.2002 по 27.12.2002, з 13.01.2004 по 11.02.2004, з 01.03.2004 по 31.05.2004, з 01.06.2004 по 16.09.2004, з 01.09.2005 по 10.04.2006, з 23.05.2006 по 15.09.2006, що є підставою для включення вищевказаних періодів роботи до стажу, який дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2.

Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 07 березня 2018 року у справі №233/2084/17, від 05 серпня 2020 року у справі №127/9289/17.

Додатково суд звертає увагу відповідача, що згідно статті 62 Закону України №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» та підпункту 4 пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1, при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 30.09.2019 у справі №638/18467/15-а та від 12 вересня 2022 року у справі №569/16691/16-а.

Відповідачем не врахований пільговий стаж позивача за Списком №2 за трудовою книжкою НОМЕР_2 від 09.07.1986, проте не здійснено жодних дій, спрямованих на отримання відомостей, додаткових документів, на підставі яких можна було б додатково підтвердити стаж позивача.

Що стосується атестації робочих місць то суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі №520/15025/16-а сформувала правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах щодо атестації робочого місця у подібних правовідносинах, а саме:

« особа, яка працює на посаді, віднесеній до Списку №2, робоче місце по якій підлягає атестації, відповідно до Порядку №442, не наділена жодними правами (повноваженнями, обов`язками), які б могли вплинути на своєчасність проведення атестації робочих місць.

особи, які зайняті на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2, але з вини власника на таких підприємствах не було проведено атестацію робочого місця, мають право на зарахування стажу роботи на таких посадах до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах Списком №2, відповідно до пункту «б» статті 13 Закону №1788-XII.

Цей висновок є також застосовним і щодо осіб, зайнятих на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №1.

При цьому на працівника, зайнятого на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, не можна покладати відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць за умовами праці. Непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємств або уповноваженим ним органом не може позбавляти громадян їх конституційного права на соціальний захист, у тому числі щодо надання пенсій за віком на пільгових умовах. Контроль за додержанням підприємствами правил проведення атестації робочих місць за умовами праці покладається на відповідні повноважні державні контролюючі органи, зокрема Держпраці.

Отже, Велика Палата Верховного Суду вважає, що непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць покладається на власника підприємства, а не працівника. При цьому контролюючу функцію у відносинах щодо проведення атестації робочих місць на підприємстві виконує держава в особі відповідних контролюючих органів, а не працівник».

Частиною 5 ст.242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі №620/7043/22.

Крім того, відповідно до ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд звертає увагу відповідача, що спірним обставинам по даній справі вже надавалась оцінка Третім апеляційним адміністративним судом.

Так в постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 26.09.2024 по справі №280/640/24 зазначено наступне: «В спірному випадку, судом встановлено, що згідно записів трудової книжки позивача НОМЕР_2 від 09.07.1986, позивач у спірний період працював:

з 19.06.1996 по 29.09.1997 на посаді електрозварника ручної зварки 2 розряду у ЗАТ «Запоріжбуд» БУ «Металургбуд»;

з 30.09.1997 по 29.10.1997 на посаді електрозварника ручної зварки 3 розряду у ЗАТ «Запоріжбуд» БУ «Металургбуд»;

з 12.11.1997 по 03.05.2001 на посаді електрозварника ручної зварки 3 розряду у ТОВ «Ремонтно-монтажному спеціалізованому підприємстві «ГАЗООЧИСТКА»;

з 05.09.2001 по 04.04.2002 на посаді електрогазозварника ручної зварки 4 розряду у ЗАТ «Запоріжбуд» БУ «Металургбуд»;

з 09.04.2002 по 27.12.2002 на посаді електрогазозварника ручної зварки 4 розряду у ЗАТ «Запоріжбуд» БУ «Металургбуд»;

з 13.01.2004 по 11.02.2004 на посаді електрогазозварника ручної зварки 4 розряду у ЗАТ «Запоріжбуд» БУ «Металургбуд»;

з 01.03.2004 по 31.05.2004 на посаді монтажника 3 розряду у ТОВ «Прокатбудсервіс»;

з 01.06.2004 по 16.09.2004 на посаді електрогазозварника у ТОВ «Прокатбудсервіс»;

з 01.09.2005 по 10.04.2006 на посаді електрогазозварника у ВАТ «Машинобудівний завод «ЕЛЕМ»;

з 23.05.2006 по 15.09.2006 на посаді електрогазозварника 4 розряду у ТОВ «Кисеньмонтаж»;

з 26.09.2006 по 31.12.2006 на посаді електрозварника 4 розряду у ВАТ «будівельно-монтажне управління «Запоріжстальбуд-1»;

з 01.01.2007 по 04.03.2011 на посаді електрозварника 5 розряду у ВАТ «Будівельно-монтажне управління «Запоріжстальбуд-1».

У вказані вище періоди роботи позивача діяли Списки, затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 22.08.1956 №1173, постановою Кабінету Міністрів СРСР від 26.01.1991 №10, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.1994 №162, постановою Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 №36, і професії, за якими працював позивач, належали до посад, віднесених до Списку №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах.

В результаті дослідження трудової книжки НОМЕР_2 від 09.07.1986, суд апеляційної інстанції вважає, що із записів у трудовій книжці позивача можливо встановити період, протягом якого позивач перебував у трудових відносинах; місце роботи та посаду; відомості про переведення; підставу звільнення; документи (накази), на підставі яких здійснено записи у трудовій книжці.

(….)

Що стосується атестації робочих місць, суд апеляційної інстанції вважає прийнятним врахування судом першої інстанції правових висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 у справі №520/15025/16-а, в якій зазначено, що з метою дотримання завдань адміністративного судочинства та забезпечення конституційних гарантій осіб на пенсійне забезпечення Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 10 вересня 2013 року у справі №21-183а13, від 25 листопада 2014 року у справі №21-519а14, від 10 й 17 березня 2015 року у справах №21-51а15, та №21-585а14, від 14 квітня 2015 року у справі №21-383а14, від 2 грудня 2015 року у справі №21-1329а15, від 10 лютого 2016 року у справі №21-5432а15 та від 12 квітня 2016 у справі №21-6501а15, щодо відсутності підстав для призначення пенсії на пільгових умовах з огляду на відсутність результатів атестації відповідного робочого місця за умовами праці.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць покладається на власника підприємства, а не працівника. При цьому контролюючу функцію у відносинах щодо проведення атестації робочих місць на підприємстві виконує держава в особі відповідних контролюючих органів, а не працівник.

(…)

Стосовно наданої судом першої інстанції правової оцінки, висновків суду першої інстанції, що записи в трудовій книжці позивача щодо спірних періодів роботи не містять всіх необхідних відомостей, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення, зокрема, відсутня інформація про зайнятість повний робочий день, атестацію робочого місця за умовами праці, тому, підтвердження пільгового характеру роботи у цей період вимагало від позивач подання відповідної уточнюючої довідки підприємства або його правонаступника, суд апеляційної інстанції зауважує, що за наведеного вище правового регулювання лише коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах, для підтвердження спеціального стажу роботи приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Але в трудовій книжці позивача, яка є основним документом, що підтверджує стаж роботи, є необхідні записи за спірні періоди, які свідчать, що позивач працював на посадах, робота на яких підлягає пільговому обрахунку за Списком №2, що відповідачем не спростовується. Вказані записи завірені печаткою підприємства, в установленому порядку недійсними, недостовірними не визнані, тому будь-яких інших підтверджень не вимагають. Також суд вважає, що в даному випадку підлягають врахуванню відомості, що містяться в наявному в матеріалах пенсійної справи витягу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5), які підтверджують, в тому числі, кількість відпрацьованих позивачем днів у відповідні періоди.

Отже, факт неподання позивачем разом із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах за Списком №2 уточнюючих довідок, які б підтверджували спірні періоди роботи позивача, в тому числі у не може бути перешкодою для прийняття пенсійним органом певного рішення щодо зарахування відповідних періодів роботи позивача до його пільгового стажу за наявності інших документів, які містять відомості про періоди роботи».

В зв`язку з чим суд апеляційної інстанції змінив рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12 квітня 2024 року у справі №280/640/24 в частині наданої судом правової оцінки, з урахуванням висновків, викладених в мотивувальній частині цієї постанови.

Проте при прийнятті спірного рішення відповідачем не були враховані вищезазначені висновки суду та прийнято неправомірне рішення щодо відмови у призначенні пенсії.

Враховуючи зазначене, вбачається наявність підстав для зарахування вищезазначених періодів до пільгового стажу період роботи позивача за Списком №2.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch v. the United Kingdom №44277/98).

У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Фон Мальтцан та інші проти Німеччини). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність (Maltzan (Freiherr Von) and others v. Germany №71916/01, №71917/01 та №10260/02).

Також, суд вважає за потрібне наголосити, що на сьогодні у праві існують три основні стандарти доказування (standards of proof): «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence), «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence) та «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).

У справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень щодо відмови фізичній особі у реалізації її права на соціальний захист, гарантованого, зокрема, статтею 46 Конституції України, за загальним правилом, повинні відповідати критерію «поза розумним сумнівом».

Це, зокрема, зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України».

Також, аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 14 листопада 2019 року у справі №822/863/16, від 21 листопада 2019 року у справі №826/5857/16, від 11 лютого 2020 року у справі №816/502/16, від 16 червня 2020 року у справі №756/6984/16-а та від 18 листопада 2022 року у справі №560/3734/22.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач відзив та витребувані документи не надав, правомірність свого рішення суду не довів.

З урахуванням викладеного суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Питання щодо розподілу судових витрат врегульовані ст.139 КАС України.

При зверненні до суду позивачем сплачений судовий збір у сумі 968,96 грн., який слід стягнути на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Також позивачем заявлено вимогу про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 4000,00 грн.

Відповідно до статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно із пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05.12.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону №5076-VІ встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону №5076-VI).

Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Тобто в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 КАС України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).

Згідно з частиною дев`ятою статті 139 КАС України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналіз положень процесуального законодавства, якими врегульовано питання стягнення витрат на професійну правничу допомогу дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Отже, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації, понесених у зв`язку з розглядом справи витрат на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Водночас, незважаючи на те, що при застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, такий, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду щодо вирішення питань з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата в додатковій постанові №910/12876/19.

Наведений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і в постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі №815/1479/18, від 15 липня 2020 року у справі №640/10548/19, від 21 січня 2021 року у справі №280/2635/20, від 18 травня 2022 року у справі №640/4035/20, від 16 червня 2022 року у справі №380/4759/21, від 08 травня 2023 року у справі №140/2165/19.

Також, у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі №200/9888/19-а Верховний Суд виклав висновок щодо застосування статей 134, 139 КАС України щодо ролі суду під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу.

Верховний Суд у вказаній постанові зазначив, що: «Відповідно до частини шостої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. А згідно з частиною сьомою цієї ж статті КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.

Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат, керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 КАС України».

Аналогічні висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі №640/15803/19, від 28 жовтня 2021 року у справі №160/15983/20.

Така ж правова позиція була викладена і в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 листопада 2019 року у справі №902/347/18, від 22 листопада 2019 року у справі №910/906/18, від 06 грудня 2019 року у справі №910/353/19), де зазначено, що оскільки зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, відповідно до норм процесуального кодексу можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони з підстав недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт, суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Отже, процесуальним законодавством передбачено механізм зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката шляхом подання відповідного клопотання, і саме на сторону, яка подає клопотання про зменшення витрат, покладено обов`язок доведення неспівмірності витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08 травня 2023 року у справі №140/2165/19.

У цій справі, відповідач заяв чи клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу суду не надав, проти задоволення вимоги (заяви, клопотання) про стягнення витрат на правову допомогу не заперечував.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивач додав до позову: ордер серії АР №1197990, договір про надання правничої допомоги від 20.03.2024, додаткову угоду №3 від 30.10.2024, акт виконаних робіт від 01.11.2024, товарний чек від 01.11.2024 на суму 4000,00 грн.

Таким чином, з урахуванням предмету спору та складності даної справи, суд вважає, що судові витрати заявлені до відшкодування обґрунтовано, вартість послуг і робіт правничої допомоги, зазначена у наданих до суду документах, є співмірною з фактично виконаними послугами та роботами, що підтверджуються наданими позивачем належними доказами, в зв`язку з чим вимога позивача про стягнення витрат на правову допомогу підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 139, 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), в особі представника адвоката Романюк Анни Федорівни (69005, м. Запоріжжя, а/с 655), до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (вул. Гната Чекірди, буд. 10, м. Хмельницький, 29013) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах від 21.10.2024 № 20, прийняте за результатами розгляду заяви від 20.09.2023, яким ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії на пільгових умовах за Списком №2.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсію на пільгових умовах відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із зарахуванням до його пільгового стажу роботи за Списком №2 періодів роботи: з 19.06.1996 по 29.09.1997 на посаді електрозварника ручної зварки 2 розряду у ЗАТ «Запоріжбуд» БУ «Металургбуд»; з 30.09.1997 по 29.10.1997 на посаді електрозварника ручної зварки 3 розряду у ЗАТ «Запоріжбуд» БУ «Металургбуд»; з 12.11.1997 по 03.05.2001 на посаді електрозварника ручної зварки 3 розряду у ТОВ «Ремонтно-монтажному спеціалізованому підприємстві «ГАЗООЧИСТКА»; з 09.04.2002 по 27.12.2002 на посаді електрогазозварника ручної зварки 4 розряду у ЗАТ «Запоріжбуд» БУ «Металургбуд»; з 13.01.2004 по 11.02.2004 на посаді електрогазозварника ручної зварки 4 розряду у ЗАТ «Запоріжбуд» БУ «Металургбуд»; з 01.03.2004 по 31.05.2004 на посаді монтажника 3 розряду у ТОВ «Прокатбудсервіс»; з 01.06.2004 по 16.09.2004 на посаді електрогазозварника у ТОВ «Прокатбудсервіс»; з 01.09.2005 по 10.04.2006 на посаді електрогазозварника у ВАТ «Машинобудівний завод «ЕЛЕМ»; з 23.05.2006 по 15.09.2006 на посаді електрогазозварника 4 розряду у ТОВ «Кисеньмонтаж».

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору в розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 (дев`яносто шість) копійок та витрати на правову допомогу в розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення у повному обсязі складено та підписано «05» лютого 2025 року.

Суддя Р.В. Кисіль