Справа № 240/20680/24
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2025 року м. Житомир справа № 240/20680/24

категорія 106020000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши в електронній формі у порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу,

установив:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправними та скасування пункту 3 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 15 вересня 2024 року №2207 «Про результати службового розслідування» в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності та накладення дисциплінарного стягнення «попередження про неповну службову відповідність», пунктів 2 та 8 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 03 жовтня 2024 року №2330 «Про результати службового розслідування» в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності та накладення дисциплінарного стягнення «пониження у військовому званні», пунктів 2 та 5 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 03 жовтня 2024 року №2331 «Про результати службового розслідування» в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності та накладення дисциплінарного стягнення «пониження в посаді».

Ухвалою суду від 04 листопада 2024 року прийнято позов до провадження, призначено його до розгляду в електронній формі у порядку спрощеного позовного провадження на підставі частини 1 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України.

20 листопада 2024 року на виконання вимог цієї ухвали відповідач подав відзив на позовну заяву разом з витребуваними судом документи, в якому просить у задоволенні позову відмовити.

25 листопада 2024 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач наполягає на задоволенні позову, а 28 листопада 2024 року заперечення на відповідь на відзив, у яких відповідач наполягає на відмові в задоволенні позову.

За результатами вивчення наявних у справі документів, суд дійшов висновку про необхідність розгляду справи у судовому засіданні, що обумовило постановлення 13 січня 2025 року відповідної ували, якою також продовжено строки розгляду справи на більш тривалий розумний термін.

У судовому засіданні 21 січня 2025 року представник позивача наполягала на задоволенні позову. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував та наголошував, що наказом командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 30 грудня 2024 року №371 майор ОСОБА_1 , заступник командира військової частини НОМЕР_2 , з 30 грудня 2024 року справи та вищевказану посаду здав та вибув до нового місця служби, а саме до НОМЕР_3 окремого єгерського центру спеціальних операцій Збройних Сил України. Отже дисциплінарні стягнення, визначені наказами від 03 жовтня 2024 року №2330 та №2331, до позивача не застосовані та, в силу приписів Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, не можуть бути застосовані.

За результатами заслуховування представників сторін суд дійшов висновку про необхідність надання представнику позивача можливості подати докази на підтвердження дати здійснення фотофіксації обладнання позицій та визначитися з позовними вимогами з огляду на вибуття позивача до нового місця служби, а також витребування у відповідача належним чином засвідчених копій наказів щодо переведення позивача до нового місця служби, про що постановив ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання.

На підставі положень частини 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України з огляду на надходження клопотання представників сторін, що прибули у судове засідання, 21 січня 2025 року судом постановлено ухвалу про розгляд справи в порядку письмового провадження, яка внесена до протоколу судового засідання.

22 січня 2025 року до суду надійшли належним чином засвідчені копії витягів з наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 30 грудня 2024 року №371, згідно якого майор ОСОБА_1 , заступник командира Військової частини НОМЕР_2 , з 30 грудня 2024 року справи та вищевказану посаду здав та вибув до нового місця служби, а саме до НОМЕР_3 окремого єгерського центру спеціальних операцій Збройних Сил України та наказу Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 19 грудня 2024 року №1653, згідно якого майора ОСОБА_1 , заступника командира НОМЕР_4 окремого мотопіхотного батальйону НОМЕР_5 окремої мотопіхотної бригади оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України, звільнено з займаної посади та призначено командиром групи спеціального призначення роти спеціального призначення загону спеціального призначення НОМЕР_3 окремого єгерського центру спеціальних операцій сил спеціальних операцій Збройних Сил України.

22 січня 2025 року до суду надійшли подані представником позивача докази на підтвердження здійснення фотофіксації взводного опорного пункту « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

23 січня 2025 року до суду надійшла заява представника позивача, в якій зазначено про уточнення позивачем прохальної частини позову. Згідно зазначеної заяви позивач просить визнати протиправним та скасувати пункт 3 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 15 вересня 2024 року №2207 «Про результати службового розслідування» в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності та накладення дисциплінарного стягнення «попередження про неповну службову відповідність» на ОСОБА_1 .

На обґрунтування названих позовних вимог зазначає, що службове розслідування по факту уточнення причин та умов, що сприяли самовільному залишенню взводного опорного пункту « ІНФОРМАЦІЯ_2 », до складу якого входять позиції відділень « ОСОБА_2 », « ОСОБА_3 », « ОСОБА_4 », « ІНФОРМАЦІЯ_3 » особовим складом Військової частини НОМЕР_2 проведено формально, упереджено та однобічно, без дослідження всіх обставин. Не надано оцінки відсотку комплектації батальйону, не зазначено про відсутність бойових розпоряджень (наказів) командира бригади щодо організації переведення військовослужбовців з займаних посад до піхотних підрозділів, не наведено доказів на підтвердження того факту, що на взводному опорному пункті « ІНФОРМАЦІЯ_2 » була відсутня стійка система зв`язку, що призвело до втрати управління піхотним підрозділом та унеможливило встановити дійсний стан справ. Не зазначено, якими аргументами керувався відповідач щодо встановлення вини позивача та яким чином доведено його вину щодо невиконання наказу про обладнання позицій взводного опорного пункту « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Крім того, не надано оцінки кількості обстрілів названого пункту у період до 10 вересня 2024 року, яка, на переконання позивача, вплинула на цілісність позицій та морально-психологічний стан особового складу. Наголошує, що на момент залишення бойових позицій особовим складом Військової частини НОМЕР_2 вже не виконував обов`язки командира частини. Зауважує, що зазначення у оскаржуваному наказі про порушення вимог статті 70 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України не містить конкретизації, який саме обов`язок, визначений у переліку названої правової норми, порушений. Акцентує увагу суду, що Військова частина НОМЕР_1 (далі відповідач, В/ч НОМЕР_1 ) при проведенні службового розслідування допустила суттєві порушення процедури: позивача не було повідомлено навіть про факт проведення службового розслідування та підстави його проведення, а також не отримано пояснення від позивача.

Заперечуючи проти задоволення позову у відповідній частині, В/ч НОМЕР_1 зауважує, що службове розслідування, за результатами якого прийнято оскаржуваний позивачем наказ, проведене не відносно позивача, а за фактом самовільного залишення військовослужбовцями Військової частини НОМЕР_2 позицій взводного опорного пункту « ІНФОРМАЦІЯ_2 », до якого входять позиції відділень « ОСОБА_2 », « ОСОБА_3 », « ІНФОРМАЦІЯ_4 », « ІНФОРМАЦІЯ_3 » на підставі позатермінового бойового донесення від тимчасового виконуючого обов`язки командира Військової частини НОМЕР_2 майора ОСОБА_5 від 10 вересня 2024 року №1542дск. Наголошує, що ймовірні обставини необ`єктивності чи неповноти службового розслідування, проведеного на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 10 вересня 2024 року №2721 ґрунтуються на припущеннях.

Розглядаючи спір по суті, суд, на підставі наявних у справі доказів, установив, що ОСОБА_1 у спірний період проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 ( НОМЕР_6 окремий мотопіхотний батальйон « ІНФОРМАЦІЯ_5 »), яка організаційно входить до складу Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ) на посаді заступника командира у званні майор.

У період з 25 липня по 09 вересня 2024 року позивач тимчасово виконував обов`язки командира Військової частини НОМЕР_2 .

Наказом командира В/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09 вересня 2024 року №256 майора ОСОБА_6 , заступника командира В/ч НОМЕР_2 з артилерії, допущено до тимчасового виконання обов`язків за вакантною посадою командира В/ч НОМЕР_2 , вважати таким, що з 09 вересня 2024 року справи та посаду прийняв та приступив до виконання службових обов`язків.

10 вересня 2024 року приблизно об 11:55 годин черговому контрольно-спостережного пункту (далі КСП) « ІНФОРМАЦІЯ_7 » від тимчасово виконуючого обов`язки командира 3-ї мотопіхотної роти капітана ОСОБА_7 надійшло повідомлення про те, що особовий склад, який знаходився на взводному опорному пункту (далі ВОП) « ІНФОРМАЦІЯ_2 », до якого входять позиції відділень (далі ПВ) « ОСОБА_2 », « ОСОБА_3 », « ОСОБА_4 », «Корал», самовільно залишив визначені позиції.

О 12:00 годин на оперативного чергового В/ч НОМЕР_1 направлено позатермінове бойове донесення командира В/ч НОМЕР_2 ОСОБА_6 №1542дск, в якому повідомлялося, що особовий склад самовільно залишив позиції відділень і відійшов без бою з противником.

Відповідно до вимог статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, з метою встановлення причин та умов, що сприяли самовільному залишенню позиції ВОП « ІНФОРМАЦІЯ_2 », до якого входять ПВ «Горила», «Конго», « ІНФОРМАЦІЯ_4 », « ІНФОРМАЦІЯ_3 » військовослужбовцями В/ч НОМЕР_2 командиром В/ч НОМЕР_1 10 вересня 2024 року прийнятий наказ (з адміністративно-господарської діяльності) №2721 «Про призначення службового розслідування».

За результатами проведеного службового розслідування 15 вересня 2024 року складений Акт, в якому зазначено, що залишення позицій військовослужбовцями зумовлено рядом причин:

- неповним та несвоєчасним виконанням бойових розпоряджень командира В/ч НОМЕР_1 стосовно обладнання позицій в інженерному відношенні та стосовно постійної чисельності перебуваючого на позиціях особового складу, стосовно даного факту призначено службове розслідування наказом командира В/ч НОМЕР_1 №2717 від 10 вересня 2024 року;

- не проведенням внутрішнього перерозподілу особового складу у В/ч НОМЕР_2 з метою збільшення чисельності особового складу піхотних підрозділів та відповідно створення резерву, спроможного посилити піхотні підрозділи, неналежний контроль з боку керівництва за виконанням поставлених завдань;

- відсутністю стійкої системи зв`язку на ВОП « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що призвело до втрати управління піхотним підрозділом та унеможливило встановити дійсний стан справ на взводному опорному пункті;

- зволіканнями в діях командування та штабу В/ч НОМЕР_2 внаслідок критичної ситуації яка склалася, відсутність нижньої керівної ланки в межах ВОП «Манго»;

- спотвореною та імовірно невідповідною дійсності інформацією стосовно кількості обстрілів та ударів по підрозділам В/ч НОМЕР_2 ;

- не розумінням особовим складом поставлених завдань та необхідності їх виконання.

За результатами службового розслідування уповноважена особа дійшла висновку, що заступник командира В/ч НОМЕР_2 ОСОБА_1 не виконав своїх обов`язків за посадою в повному обсязі та не забезпечив своєчасний вплив на хід виконання завдання силами і засобами, які були в його підпорядкуванні, що призвело до самовільного залишення особовим складом ВОП «Манго» та як наслідок втрати позиції.

Такими діями позивача порушено вимоги:

статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, в частині обов`язку додержуватися законів України, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, наказів командирів;

статті 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, в частині зобов`язання виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, які визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями;

статті 70 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, в частині відповідальності заступника командира окремого батальйону за бойову та мобілізаційну готовність, успішне виконання батальйоном бойових завдань.

З огляду на викладене на підставі пункту «ґ» статті 48, у відповідності до статті 55 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, запропоновано накласти дисциплінарне стягнення «попередження про неповну службову відповідність».

Наказом командира В/ч НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 15 вересня 2024 року №2207 «Про результати службового розслідування» за порушення вимог статей 4, 16, 79 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, вчинене в умовах воєнного стану на заступника командира В/ч НОМЕР_2 майора ОСОБА_1 на підставі пункту «ґ» статті 48, у відповідності до статті 55 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України накладено дисциплінарне стягнення «попередження про неповну службову відповідність».

Уважаючи такий наказ протиправними, ОСОБА_1 звернувся з цим позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.

Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

У подальшому військовий стан указами Президента України неодноразово продовжувався та діє на сьогодні.

Правовідносини між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ від 25 березня 1992 року з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України № 2232-ХІІ).

Згідно із частиною 1 статті 2 цього Закону військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Частинами 2 4 названої правової норми передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 1 статті 19 Закону України № 2232-ХІІ військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12 травня 2015 року №VIII з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №VIII) воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються Законом України №2232-ХІІ та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах встановлені Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24 березня 1999 року № 548-XIV з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Статут внутрішньої служби ЗСУ).

Відповідно до статті 11 розділу І Статут внутрішньої служби ЗСУ необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання.

Разом з тим, сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначено Дисциплінарний статут Збройних Сил України, який затверджений Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» від 24 березня 1999 року №551-ХІV з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Дисциплінарний статут ЗСУ).

Так, за приписами статей 1, 2 Дисциплінарного статуту ЗСУ військова дисципліна це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України. Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Військова дисципліна, відповідно до статті 3 Дисциплінарного статуту ЗСУ досягається шляхом, зокрема: особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Конституції та законів України, Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог статутів Збройних Сил України; умілого поєднання повсякденної вимогливості командирів і начальників (далі командири) до підлеглих без приниження їх особистої гідності, з дотриманням прав і свобод, постійної турботи про них та правильного застосування засобів переконання, примусу й громадського впливу колективу; зразкового виконання командирами військового обов`язку, їх справедливого ставлення до підлеглих.

Статтею 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ передбачено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків, не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби.

Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків, а також з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України «Про оборону України» (частина 3статті 5 Дисциплінарного статуту ЗСУ).

Згідно із частиною 1 статті 45 Дисциплінарного статуту ЗСУ у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності накласти дисциплінарне стягнення.

Наведені норми Дисциплінарного статуту ЗСУ дають підстави для висновку, що суть дисциплінарного правопорушення полягає у невиконанні чи неналежному виконанні військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушенні військової дисципліни чи громадського порядку.

Відповідно до вимог статей 83 86 Дисциплінарного статуту ЗСУ на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром, доручено офіцерові чи прапорщикові (мічманові), а у разі вчинення правопорушення рядовим (матросом) чи сержантом (старшиною) також сержантові (старшині).

Заборонено проводити службове розслідування особам, які є підлеглими військовослужбовця, чиє правопорушення підлягає розслідуванню, а також особам співучасникам правопорушення або зацікавленим у наслідках розслідування. Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.

Відповідно до вимог статті 86 Дисциплінарного статуту ЗСУ якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення.

Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Згідно із вимогами статті 91 Дисциплінарного статуту ЗСУ заборонено за одне правопорушення накладати кілька дисциплінарних стягнень або поєднувати одне стягнення з іншим, накладати стягнення на весь особовий склад підрозділу замість покарання безпосередньо винних осіб.

Приписами статті 48 Дисциплінарного статуту ЗСУ встановлено, що на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що підставою для притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності є неналежне виконання ним службових обов`язків, порушення військової дисципліни. При цьому, з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення та визначення ступеня вини, прийняттю рішення про накладення на військовослужбовця дисциплінарного стягнення передує проведення службового розслідування.

Як установлено судом під час проведення службового розслідування уповноваженою особою отримано пояснення військовослужбовців, які перебували на позиціях відділень, що входили до ВОП «Манго». Військовослужбовці ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які перебували на ПВ «Конго» надали пояснення, що внаслідок ворожого обстрілу та скидів БпЛА їх бліндаж було пошкоджено, що унеможливило перебування в ньому та зумовило необхідність відступу до наближеного укриття. Після послаблення обстрілу названі особи відійшли до бліндажа, в якому перебували інші військовослужбовці, та доповіли обстановку на КСП «Нептун». Всі троє зазначають, що отримали з КСП «Нептун» наказ про необхідність рухатися на точку евакуації, звідки їх забрала машина та доставила до населеного пункту Білокузьминівка.

В Акті службового розслідування зазначено, що особовому складу з КСП «Нептун» була надана команда залишитися на місцях та чекати на заміну, яка на той час уже висунулася до них. Особовий склад проігнорував команду та самовільно залишив позиції. Такі пояснення надані виконуючим обов`язки командира 3 мотопіхотної роти В/ч НОМЕР_2 капітаном ОСОБА_7 та тимчасово виконуючим обов`язки начальника штабу першим заступником командира В/ч НОМЕР_2 майором ОСОБА_11 .

За результатами вивчення матеріалів службового розслідування судом не установлено, що зазначені обставини підлягали перевірці під час проведення розслідування, зокрема, але не виключно, у матеріалах відсутній наказ особовому складу залишатися на позиціях ВОП « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та чекати на заміну, пояснення осіб, які здійснювати евакуацію особового складу.

Також суд зауважує, що всі пояснення особового складу, що перебував на ВОП «Манго» містять інформацію про постійний обстріл 10 вересня 2024 року ворогом позицій з артилерії та проведення скидів з БпЛА. Однак, в Акті службового розслідування зазначено тільки про інформацію, що мітилась у журналі бойових дій В/ч НОМЕР_2 за №79T.

Додатково суд наголошує, що під час проведення розслідування не вчинено дій на з`ясування причин відсутності зв`язку на ВОП « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та хто з військовослужбовців був відповідальний за підтримання такого.

Надаючи оцінку висновку щодо не проведенням внутрішнього перерозподілу особового складу у В/ч НОМЕР_2 з метою збільшення чисельності особового складу піхотних підрозділів та відповідно створення резерву, спроможного посилити піхотні підрозділи, неналежний контроль з боку керівництва за виконанням поставлених завдань, суд зауважує на таке.

Як зазначено в Акті службового розслідування, дослідивши бойовий та чисельний склад В/ч НОМЕР_2 встановлено, що станом на 18:00 годин 09 вересня 2024 року кількість військовослужбовців В/Ч НОМЕР_2 в наявності становила 322 особи, а станом на 10 вересня 2024 року 333 особи.

Однак, як слушно зауважує позивач, під час розслідування не враховано та не проаналізовано кількісний склад батальйону з точки зору призначення та посад особового складу, адже 322 333 особи це не виключно піхотний склад, а в цілому ввесь склад підрозділу, який включає в себе військовослужбовців різних спеціальностей, які виконують поставлені завдання в межах свої посадових обов`язків для всебічного забезпечення виконання батальйоном бойових розпоряджень. Також не взято до уваги стан здоров`я особового складу, адже батальйон містить багато військовослужбовців зі статусом «обмежено придатні» або «придатні до служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони», що унеможливлює виконання ними бойових завдань у складі піхотних підрозділів за станом здоров`я.

Також суд зауважує, що чисельність батальйону має становити 800 осіб, а тому навіть за наявності 333 осіб має місце значене не доукомплектування бойового підрозділу, що ставить під сумнів можливість перерозподілу особового складу.

Доказів того, що командиром В/ч НОМЕР_1 приймалися бойові розпорядження (накази) щодо організації переведення військовослужбовців з займаних посад до піхотних підрозділів матеріали службового розслідування не містять.

Окрім того, суд звертає увагу, що 02 вересня 2024 року позивачем було видано бойове розпорядження №l484дск, згідно з яким для забезпечення своєчасного реагування на зміни в оперативній обстановці, підвищення стійкості оборони, недопущення втрат території та подальшого просування противника вглибину батальйонного району оборони командиру 2 мотопіхотної роти наказано прийняти в своє оперативне підпорядкування особовий склад Військової частини НОМЕР_7 та з 15:00 годин залучити його на ведення оборонного бою на ротному опорному пункті « ІНФОРМАЦІЯ_8 » до окремого розпорядження на позицію відділення «Кракен» 4 військовослужбовців, на позицію відділення « ІНФОРМАЦІЯ_9 » 5 військовослужбовців, на позицію відділення « ІНФОРМАЦІЯ_10 » 5 військовослужбовців Військової частини НОМЕР_7 .

Згідно витягу з названого бойового розпорядження суд установив, що частина військовослужбовців, які залишили ВОП « ІНФОРМАЦІЯ_2 », прийняті в оперативне підпорядкування В/ч НОМЕР_2 як особовий склад Військової частини НОМЕР_7 . Отже твердження в Акті службового розслідування про велику кількість відмовників від виконання бойових завдань у В/ч НОМЕР_2 , що негативно впливає на морально-психологічний стан особового складу не ґрунтується на доказах, що містяться в матеріалах службового розслідування.

На спростування твердження про неповне та несвоєчасне виконанням бойових розпоряджень командира В/ч НОМЕР_1 стосовно обладнання позицій в інженерному відношенні позивачем надано фотофіксацію укріплення ВОП «Манго», що була проведена 01 вересня 2024 року.

З урахуванням кількості обстрілів, що мали місце з 01 по 09 вересня 2024 року, суд ставить під сумнів обґрунтованість та об`єктивність висновку відповідача щодо невиконання бойових розпоряджень командира В/ч НОМЕР_1 стосовно обладнання позицій в інженерному відношенні, оскільки будь-які укріплення після масового обстрілу зазнають ушкоджень, що перешкоджає або унеможливлює їх використання. Доказів того, що після отримання позатермінового бойового донесення командира В/ч НОМЕР_2 від 06 серпня 2024 року №1304 щодо приведення району оборони до вимог, визначених Бойовим статутом Сухопутних Військ Збройних Сил України, на виконання розпорядження з інженерного забезпечення В/ч НОМЕР_1 від 06 серпня 2024 року №3509дск та бойового наказу командира В/ч НОМЕР_2 від 05 серпня 2024 року №1300, командуванням В/ч НОМЕР_1 було перевірено та установлено неналежне виконання названого вище розпорядження, матеріали службового розслідування також не містять.

Окрім цього, в Акті службового розслідування відсутні відомості, отримання яких обумовило висновки про зволікання в діях командування та штабу В/ч НОМЕР_2 внаслідок критичної ситуації, яка склалася, та не розумінням особовим складом поставлених завдань та необхідності їх виконання.

Підсумовуючи викладене суд приходить до висновку, що всі названі в Акті службового розслідування причини, що зумовили залишення позицій військовослужбовцями, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом, а тому твердження відповідача про допущення позивачем порушень вимог статті 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ та статей 16, 70 Статуту внутрішньої служби ЗСУ є помилковим.

Проте суд не приймає до уваги твердження позивача про порушення його прав на надання пояснень під час проведення службового розслідування, оскільки наданими відповідачем доказами таке спростоване.

У контексті оцінки решти доводів сторін слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, пункт 29).

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у цій справі.

Згідно частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оцінивши надані сторонами у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приймаючи до уваги викладене вище, суд прийшов до висновку, що доводи позивача, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи.

З огляду на наведене, суд уважає за необхідне задовольнити позов у повному обсязі.

Розглядаючи питання про розподіл судових витрат, суд уважає за необхідне зазначити таке.

Пунктом 1 частини 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами 1 та 2 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною 3 цієї правової норми для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами 1, 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина 9 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України)

Аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суд досліджує на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №5076-VI), адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 цього Закону, згідно з якою договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами частини 3 статті 27 Закону України №5076-VI до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами цієї правової норми ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно зі статтею 30 Закону України №5076-VI, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки:

(1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України №5076-VI);

(2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України;

(3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;

(4) Адвокатський гонорар може існувати в двох формах фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;

(5) Адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Зазначене передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України №5076-VI;

(6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд має виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України №5076-VI.

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суд, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, має право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Разом із позовною заявою суду надано копії договору №АР-106 про надання правничої допомоги від 24 вересня 2024 року, Додаткової угоди №1 до нього від 27 вересня 2024 року, договору №АР-107 про надання правничої допомоги від 04 жовтня 2024 року, акти приймання передачі наданих послуг від 25 жовтня 2024 року, платіжних інструкцій від 04 та 10 жовтня 2024 року.

Згідно названих договорів сторони домовилися, що гонорар адвоката становить 8000,00 грн та 16000,00 грн, відповідно.

Отже, розмір винагороди за надання правничої допомоги визначений сторонами у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката, а саме представником позивача складена позовна заява, засвідчено пакет документів, доданий до неї з дотриманням положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд також ураховує положення частини 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, за якими обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд також ураховує, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19.

До того ж, у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З огляду на те, що справа, яка розглядається, відноситься до справ незначної складності, під час розгляду справи позивач зменшив розмір позовних вимог на 2/3, тобто накази, з метою оскарження яких укладено договір №АР-107 з розміром гонорару 16000,00 грн, не виступали предметом правової оцінки судом, на підтвердження обставин щодо предмета доказування позивачем було надано незначну кількість письмових доказів, ураховуючи заперечення іншої сторони, суд приходить до висновку про часткове відшкодування витрат на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн з урахуванням критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та обсягу наданих стороні, як клієнту, послуг правничої допомоги щодо захисту його прав у суді.

За відсутності документально підтверджених судових витрат по сплаті судового збору, питання про їх розподіл суд не вирішує.

Керуючись положеннями статей 2, 9, 72-77, 139, 242-246, 251, 257, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати пункт 3 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 15 вересня 2024 року №2207 «Про результати службового розслідування» в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності та накладення дисциплінарного стягнення «попередження про неповну службову відповідність» на ОСОБА_1 .

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок витрат на правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис

05.02.25