Справа № 280/9351/24
Суддя: Сіпака Андрій Васильович
Дата ухвалення: 2025-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

04 лютого 2025 року Справа № 280/9351/24 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сіпаки А.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач), в якій позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, щодо порушення пункту 8.14. Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженою наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року № 170, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 травня 2009 року за № 438/16454, в частині не направлення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на проходження військово-лікарської комісії після безперервного перебування на лікуванні у закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою;

визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, щодо направлення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для виконання бойового завдання на Курщині (Курському напрямку) без рішення/постанови військово-лікарської комісії, щодо визначення придатності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до проходження військової служби;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України, направити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для проходження військово-лікарської комісії, з метою визначення придатності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до проходження військової служби.

Ухвалою суду від 09.10.2024 вжито заходів забезпечення доказів, витребувано від Військової частини НОМЕР_1 належним чином засвідчену копію наказу командування Військової частини НОМЕР_1 щодо направлення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для виконання бойового завдання на Курщині.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач 20.12.2023 під час виконання обовязків військової служби та бойового завдання внаслідок артилерійського обстрілу одержав проникаючі ВУП передніх поверхонь грудної клітки та черевної порожнини. 20.12.2023 за фактом поранення складено Первинну медичну картку форми 100. В період з 21.12.2023 по 29.12.2023 перебував на стаціонарному лікуванні у Військово-медичному клінічному центрі південного регіону, що підтверджується Випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 16 від 29.12.2023. 28.12.2023 відносно позивача складено Довідку військово-лікарської комісії № 58, на підставі якої ОСОБА_1 надана відпустка для лікування строком на 30 діб. Не дивлячись на це позивач і надалі продовжує виконання бойових завдань за відсутності постанови ВЛК про його дійсний стан здоров`я, оскільки йому в усному порядку відповідач відмовляє у видачі направлення на ВЛК без пояснення причин такої відмови. Зазначає, що неодноразово звертався до командування в усному порядку із зазначеним питанням, а 01.10.2024 подав рапорт з проханням видати направлення на проходження ВЛК, однак станом на дату подання позову він не розглянутий та відповідь не надана. Позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо ненаправлення його на проходження ВЛК та просить позов задовольнити.

Ухвалою від 04.11.2024 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами в порядку, визначеному ст. 262 КАС України. Відповідачу запропоновано у 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на позовну заяву. Поновлено строк звернення до суду із даним позовом.

Відповідачем 28.01.2024 подано до суду відзив на позовну заяву, де вказано, що під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 19.06.2024 року матрос ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був направлений до військової частини НОМЕР_2 (військовий шпиталь АДРЕСА_3 ) для проходження військово-лікарської комісії з метою визначення придатності до служби в морській піхоті (копія направлення № 60, вихідний реєстраційний № 732/1671, копія рапорта тимчасово виконуючого обов`язки командира роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 молодшого лейтенанта ОСОБА_2 додається). Однак позивач військово-лікарську комісію не проходив і повернувся до військової частини НОМЕР_1 без висновку військово-лікарської комісії. Представник відповідача стосовно рапорту від 30.09.2024 пояснив, що такий рапорт командуванню військової частини НОМЕР_1 не подавався та відправлення його особисто позивачем із м. Запоріжжя є сумнівним, тому що в той момент ОСОБА_1 перебував в Сумській області та документи, які підтверджують правомірність його вибуття з району очікування, відсутні. Щодо направлення позивача для виконання бойового завдання на Курщині відповідачем вказано, що відповідно до Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, так і Бойового статуту командир батальйону здійснює загальне керівництво підрозділами цієї частини, а не окремими військовослужбовцями, якщо цього не вимагає бойове завдання. Персоніфікований наказ про залучення матроса ОСОБА_1 до виконання бойових завдань у Курській області не видавався, а позивач залучався до виконання бойових завдань на підставі бойових розпоряджень командира роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 (витяги з журналу отриманих/відданих розпоряджень додаються). Додатково зазначив, що 27 листопада 2024 року матрос ОСОБА_1 самовільно залишив військову частину. Просить у задоволенні позову відмовити.

Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив такі обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 призваний у Збройні Сили України ІНФОРМАЦІЯ_2 у липні 2023 року.

Судом встановлено, що згідно із Випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 16 ОСОБА_1 в період з 21.12.2023 по 29.12.2023 перебував на стаціонарному лікуванні у Військово-медичному клінічному центрі Південного регіону із діагнозом: вогнепальне (20.12.2023) осколкове сліпе не проникаюче поранення правої половини грудної клітки з наявністю стороннього тіла (металевого відламка). Посттравматичний пневмогемоторакс справа. Посттравматичний пульмоніт справа. Вогнепальне осколкове сліпе поранення лівої гомілки з наявністю стороннього тіла (металевого відламка). Стан після операцій (20.12.2023) ПХО вогнепальних ран, видалення металевих відламків. Дренування правої плевральної порожнини за Бюлау.

Військово-медичним клінічним центром Південного регіону 28.12.2023 видано Довідку військово лікарської комісії № 58, зі змісту якої вбачається, що поранення, ТАК, пов`язане з проходженням військової служби. На підставі ст. 81 графи ІІ Розкладу хвороб, графи ТДВ потребує відпустки для лікування після поранення на 30 календарних днів.

Військовою частиною НОМЕР_3 видано Довідку від 07.01.2024 № 41/255 про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) матроса ОСОБА_1 , зі змісту якої вбачається наступне: 20.12.2023, близько 06:45 години, під час виконання обов`язків військової служби та бойового завдання, пов`язаного із захистом незалежності та територіальної цілісності держави, під час бойових дій з Російськими збройними формуваннями поблизу виходу р. Конки в р. Дніпро, Херсонської області внаслідок артилерійського обстрілу Російськими збройними формуваннями в районі виконання завдань за призначенням в угрупованні морської піхоти «Катран», отримав поранення. Ознак алкогольного та наркотичного сп`яніння у військовослужбовця під час проведення медичних заходів не виявлено. Під час поранення був екіпірований індивідуальними засобами захисту. Поранення трапилось під час виконання бойового завдання та обов`язків військової служби в угрупованні морської піхоти « ІНФОРМАЦІЯ_3 », під час бойових дій з Російськими збройними формуваннями в Херсонській області, пов`язаних із захистом Батьківщини, незалежності і територіальної цілісності України та не з вини військовослужбовця. Підстава: наказ командира військової частини НОМЕР_3 від 20.12.2023 № 1447.

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 14.05.2024 № 135 матрос військової служби за контрактом ОСОБА_1 прийняв справи та посаду номеру обслуги 2 гранатометного відділення гранатометного взводу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 та приступив до виконання службових обов`язків.

Під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 19.06.2024 року матрос ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був направлений до військової частини НОМЕР_2 (військовий шпиталь АДРЕСА_3 ) для проходження військово-лікарської комісії з метою визначення придатності до служби в морській піхоті, що підтверджується копією направлення № 60 на медичний огляд військово-лікарською комісією з метою визначення придатності до служби в морській піхоті, виданого військовою частиною НОМЕР_1 10.06.2024 № 732/1671 та копією рапорта тимчасово виконуючого обов`язки командира роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 молодшого лейтенанта ОСОБА_2 .

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 27.07.2024 № 209 вважати такими, що прибув та приступив до виконання службових обовязків з військової частини НОМЕР_2 АДРЕСА_3 з 27.07.2024 матрос ОСОБА_1 , номеру обслуги 2 гранатометного відділення гранатометного взводу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 .

Позивачем подано на адресу Міністерства оборони України, командира військової частини НОМЕР_1 , Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України рапорт від 30.09.2024 із проханням про наступне: направити ОСОБА_1 для проходження огляду військово-лікарською комісією для визначення придатності до військової служби за станом здоров`я, встановлення його придатності до подальшого проходження військової служби та направити ОСОБА_1 для проходження медичної реабілітації до закладу охорони здоров`я та отримання висновку (постанови) ВЛК; направити солдата ОСОБА_1 для лікування та проходження медичної реабілітації до закладу охорони здоров`я; забезпечити надання законної можливості проходження військово-лікарської комісії з метою визначення придатності до військової служби, для чого видати у встановленому порядку направлення на медичний огляд військово-лікарською комісією, службову характеристику для проведення медичного огляду військово-лікарською комісією та пакет інших необхідних документів; надати ОСОБА_1 направлення на медичний огляд військово-лікарською комісією; надати ОСОБА_1 службову характеристику для проведення медичного огляду військово-лікарською комісією та пакет інших необхідних документів.

Вважаючи протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України в частині не направлення ОСОБА_1 на проходження військово-лікарської комісії після безперервного перебування на лікуванні у закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою та протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо направлення ОСОБА_1 для виконання бойового завдання на Курщині (Курському напрямку) без рішення/постанови військово-лікарської комісії щодо визначення придатності позивач звернувся до суду із цим позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Згідно із положеннями частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 5 статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ).

Статтею 1 Закону №2011-XII передбачено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Турбота про збереження та зміцнення здоров`я військовослужбовців - обов`язок командирів (начальників). На них покладається забезпечення вимог безпеки при проведенні навчань, інших заходів бойової підготовки, під час експлуатації озброєння і військової техніки, проведення робіт та виконання інших обов`язків військової служби (абзац 2 частини перша статті 11 Закону №2011-XII).

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 12.03.1992 №2232-ХІІ (далі - Закон №2232-ХІІ).

Згідно з частиною першою статті 1 Закону № 2232-XI захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями (частина друга статті 1 цього Закону).

За змістом частини третьої статті 1 Закону № 2232-XI військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до частин першої, третьої та шостої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Одним із видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Громадяни України, які приписуються до призовних дільниць, направляються для підготовки до військової служби, особи, які призиваються або приймаються на військову службу, приймаються на службу у військовому резерві, та військовозобов`язані, призначені для комплектування посад за відповідними військово-обліковими спеціальностями та іншими спеціальностями в Службі безпеки України під час проведення мобілізації, проходять обов`язковий медичний огляд. Порядок проходження медичного огляду затверджується відповідно Міністерством оборони України, центральними органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, Службою безпеки України, Службою зовнішньої розвідки України за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я. Перелік військово-облікових спеціальностей затверджується Міністерством оборони України (частина 13 статті 2 Закону № 2232-XI).

Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частини 14 статті 2 Закону №2232-ХІ).

За змістом статті 3 цього Закону правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», «Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За змістом абзацу 13 частини першої статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Згідно з частиною 5 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин.

Особливості проходження медичного обстеження військовозобов`язаними та резервістами під час мобілізації, на особливий період визначаються Міністерством оборони України спільно з Міністерством охорони здоров`я України.

Відповідно до частини десятої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та з метою якісного проведення призову громадян на строкову військову службу за станом здоров`я, прийняття громадян на військову службу за контрактом, проведення медичного огляду військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів для визначення ступеня придатності до військової служби та визначення ступеня придатності льотного складу до льотної роботи наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 №402 затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.11.2008 року за №1109/15800 (далі - Положення №402).

Відповідно до пункту 1.1. глави 1 розділу І Положення №402 військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.

Згідно із пунктом 1.2 глави 1 розділу І Положення №402 військово-лікарська експертиза - це: медичний огляд, зокрема, військовослужбовців та членів їхніх сімей, визначення ступеня придатності до військової служби, навчання у ВВНЗ, роботи за фахом; установлення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів.

Серед основних завдань військово-лікарської експертизи, згідно з пунктом 1.3. глави 1 розділу І Положення №402, є: аналіз результатів медичного огляду та розробка заходів щодо комплектування Збройних Сил України особовим складом, придатним до військової служби за станом здоров`я; визначення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтва) у військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів, які призвані на збори, у осіб, звільнених із військової служби, а також причинного зв`язку захворювань, поранень, які заподіяли військовослужбовцям смерть; визначення ступеня придатності військовослужбовців до військової служби у зв`язку з їх звільненням.

Пунктом 2.1 глави 2 розділу І Положення №402 визначено, що для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі - ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі). Штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі) ВЛК (лікарсько-льотні комісії (далі - ЛЛК)) приймають постанови. Постанови ВЛК (ЛЛК) оформлюються свідоцтвом про хворобу, довідкою військово-лікарської комісії, протоколом засідання військово-лікарської комісії з визначення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця.

Судом встановлено, що станом на час виникнення спірних правовідносин позивач є військовослужбовцем, що проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Медичний огляд військовослужбовців регламентується положеннями глави 6 розділу ІI Положення №402.

Відповідно до абзаців 1-3 пункту 6.1 глави 6 розділу ІІ Положення № 402 направлення на медичний огляд військовослужбовців проводиться: прямими начальниками від командира окремої частини, йому рівних та вище, штатних ВЛК, керівниками ТЦК та СП, начальниками (керівниками) закладів охорони здоров`я за місцем лікування, органів військового управління та підрозділів Військової служби правопорядку Збройних Сил України, органами прокуратури, судом у порядку та з метою, визначеними цим Положенням.

Прямі начальники від командира окремої частини, йому рівних та вище мають право направляти підпорядкованих військовослужбовців на медичний огляд ВЛК з метою визначення ступеня придатності до військової служби виключно за рекомендацією лікаря закладу охорони здоров`я (установи), у разі виявлення у військовослужбовця під час обстеження або лікування захворювань, наслідків травми (поранення, контузії, каліцтва), що можуть зумовлювати непридатність до військової служби.

Також направлення військовослужбовців на медичний огляд ВЛК прямими начальниками від командира окремої частини, йому рівних та вище проводиться у випадках, визначених Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153, та Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженою наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року № 170, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 травня 2009 року за № 438/16454.

Відповідно до пункту 6.9. глави 6 розділу II Положення №402 медичний огляд військовослужбовців, які отримали захворювання, травми (поранення, каліцтва, контузії), з метою визначення ступеня придатності до військової служби проводиться при визначеному лікарсько-експертному наслідку (результаті) захворювання, травми (поранення, каліцтва, контузії).

Визначений наслідок (результат) захворювання, поранення, травми, контузії, каліцтва - це такий стан здоров`я, коли результати обстеження та лікування дають підстави ВЛК (ЛЛК) винести постанову про ступінь придатності до військової служби (служби за військовою спеціальністю), а подальше лікування не призведе до відновлення придатності до військової служби.

За змістом статей 12 - 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24.03.1999 № 548-XIV, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо).

Військовослужбовець зобов`язаний додержуватися вимог безпеки, вживати заходів до запобігання захворюванню, травматизму, повсякденно підвищувати фізичну загартованість і тренованість, утримуватися від шкідливих для здоров`я звичок.

Із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Згідно з пунктом 31 Статуту начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Відповідно до пункту 254 Статуту військовослужбовці зобов`язані негайно повідомити про захворювання безпосередньому начальникові, який зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини.

Наказом Міністерства оборони України 06 серпня 2024 року № 531 затверджено Порядок організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України, який визначає механізм оформлення, подання, реєстрації, розгляду, прийняття та повідомлення рішення за результатами розгляду рапортів військовослужбовців у Міністерстві оборони України (далі - Міноборони), Збройних Силах України (далі - Збройні Сили) та Державній спеціальній службі транспорту (далі Порядок № 531).

Відповідно до п. 1 Розділу ІІ Порядку № 531 рапорти подаються в усній та письмовій (паперовій або електронній) формах. Військовослужбовець має право усно рапортувати за допомогою технічних засобів комунікації.

Згідно із п. 8 Розділу ІІ Порядку № 531 у разі направлення рапорту засобами поштового зв`язку часом подання рапорту є дата надходження рапорту до поштового відділення за місцем знаходження відповідного підрозділу.

Пунктом 9 Розділу ІІ Порядку № 531 передбачено, що розгляд паперового рапорту військовослужбовця всіма його прямими командирами (начальниками) здійснюється: 1) невідкладно, але не пізніше ніж за 48 годин із часу подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які стосуються військової дисципліни, обов`язків особового складу під час виконання бойових наказів (розпоряджень), збереження життя та здоров`я особового складу, відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин; 2) у строк не більше 14 днів із дня подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які не відносяться до питань, визначених підпунктом 1 цього пункту.

Отже, спеціальними законодавчими нормами, що регламентують порядок здійснення медичного огляду військовослужбовців, передбачено, що направлення на такий огляд здійснюється прямими начальниками від командира окремої частини, йому рівних та вище. При цьому, прямі начальники від командира окремої частини, йому рівних та вище мають право направляти підпорядкованих військовослужбовців на медичний огляд ВЛК з метою визначення ступеня придатності до військової служби за рекомендацією лікаря, у разі виявлення у військовослужбовця під час обстеження або лікування захворювань, наслідків травми (поранення, контузії, каліцтва), що можуть обмежувати придатність або зумовлювати непридатність до військової служби. Наведені положення передбачають право військовослужбовця на проходження військово-лікарської комісії за наявності достатніх підстав, а також ініціювання цих питань та подання рапортів з питань, що виникають під час проходження військової служби.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем надіслано на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 рапорт від 30.09.2024 щодо проходження огляду військово-лікарською комісією для визначення придатності до військової служби за станом здоров`я, встановлення його придатності до подальшого проходження військової служби.

Вказаний рапорт позивачем було надіслано засобами поштового зв`язку 01.10.2024 та згідно трекеру Укрпошти № 789 отримано представником військової частини НОМЕР_1 за довіреністю 07.10.2024.

Таким чином рапорт ОСОБА_1 згідно положень Порядку № 531 вважається таким, що поданий та отриманий військовою частиною НОМЕР_1 , однак до матеріалів справи відповідачем не надано будь-яких доказів, які б свідчили про результати розгляду цього рапорту. Відповідачем оформлення направлення на проходження ВЛК військовослужбовцем ОСОБА_1 для встановлення ступеня придатності до військової служби відповідачем не здійснено і такі обставини не заперечуються Військовою частиною НОМЕР_1 .

Суд зазначає, що твердження відповідача, що створення такого документу як рапорт від імені ОСОБА_1 викликають сумніви з огляду на неможливість перебування позивача в цей період у м. Запоріжжя та про відсутність підстав для розгляду питань зазначених у рапорті позивача з підстав самовільного залишення останнім місця несення служби, оскільки чинне законодавство не встановлює обмежень чи заборон, як відсутність на службі, як підставу для не розгляду рапортів та ця обставина не знімає з командира військової частини обов`язку розглянути адресовані йому рапорти військовослужбовця та вирішити порушені у них питання відповідно до вимог чинного законодавства. Окрім того, питання правомірності чи протиправності перебування позивача в АДРЕСА_4 не є предметом даного спору, як і самовільне залишення військової частини.

При цьому суд враховує те, що прямі начальники від командира окремої частини, йому рівних та вище мають право направляти підпорядкованих військовослужбовців на медичний огляд ВЛК з метою визначення ступеня придатності до військової служби виключно за рекомендацією лікаря закладу охорони здоров`я (установи), у разі виявлення у військовослужбовця під час обстеження або лікування захворювань, наслідків травми (поранення, контузії, каліцтва), що можуть зумовлювати непридатність до військової служби.

Таким чином, суд висновує, що обов`язок щодо направлення на ВЛК та складання за її результатами довідки віднесено до компетенції військової частини.

Суд наголошує, що прийняття рішення за наслідками розгляду рапорту, у тому числі, щодо надання направлення на огляд для проходження ВЛК, належить до компетенції відповідача. Відсутність в матеріалах справи належним чином оформленого рішення Військової частини НОМЕР_1 про видання позивачу направлення на ВЛК для встановлення ступеня придатності до військової служби чи відмову у задоволенні вказаного рапорту позивача свідчить про те, що уповноважений орган не прийняв жодного акта організаційно-розпорядчого характеру з числа тих, які він повинен був постановити згідно відповідних законодавчих приписів.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів відповіді чи рішень відповідача стосовно розгляду по суті питання, порушеного позивачем у рапортах стосовно можливості (наявності підстав) для направлення ОСОБА_1 на медичний огляд військово-лікарською комісією, у тому числі щодо можливого неналежного звернення позивача.

У судовій правозастосовчій практиці Верховного Суду України (постанова від 13.06.2017 у справі №21-1393а17), а також Верховного Суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.04.2018 у справі №П/9901/137/18 (800/426/17), від 13.12.2018 у справі №800/434/17 та інших) неодноразово висловлювалась правова позиція про те, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Обираючи спосіб захисту порушеного права позивача, суд зазначає, що спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява №22414/93) зазначив, що ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України»).

З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що ефективним та належним способом відновлення порушеного права позивача буде визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 , що полягає у не розгляді рапорту ОСОБА_1 від 30 вересня 2024 року про направлення на проходження військово-лікарської комісії та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 30 вересня 2024 року про направлення на проходження військово-лікарської комісії.

Такий спосіб захисту, на переконання суду, відповідає змісту спірних правовідносин, є ефективним та забезпечує належний судовий захист у тій мірі, яка є необхідною у цьому конкретному випадку, адже суд не може своїм рішенням підміняти державний орган, на який законом покладено обов`язок прийняття такого. Тобто, суд не уповноважений здійснювати перевірку наявності чи відсутності усіх передбачених законодавством підстав для прийняття відповідного рішення, у випадку, якщо відповідач цього не здійснив, оскільки у такому разі це не входить до предмету судової перевірки. Крім того, норми законодавства не покладають обов`язку на відповідача у спірних правовідносинах приймати рішення на користь особи, що подала рапорт.

З урахуванням наведеного, інші доводи і заперечення сторін на висновки суду не впливають.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Стосовно позовних вимог щодо визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, щодо направлення ОСОБА_1 для виконання бойового завдання на Курщині (Курському напрямку) без рішення/постанови військово-лікарської комісії про визначення придатності ОСОБА_1 , до проходження військової служби суд зазначає, що така вимога є передчасною, оскільки відповідачем не прийнято ще будь якого рішення за наслідками розгляду поданого рапорту.

Разом з тим, до суду не надано обгрунтувань протиправності дій відповідача в цій частині позовних вимог, а також належних та достовірних доказів, як то накази, бойові розпорядження, рапорти тощо, які б підтверджували обов`язок позивача вибути для виконання бойових завдань в Курську область.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Враховуючи з`ясовані обставини, досліджені матеріали справи суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн., що підтверджується платіжною інструкцією від 17.10.2024.

У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 суму судового збору у розмірі 605,60 грн.

Керуючись ст.ст. 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 від 30 вересня 2024 року про видачу направлення для проходження військово-лікарської комісії з метою встановлення придатності/непридатності до військової служби.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 30 вересня 2024 року про видачу направлення для проходження військово-лікарської комісії з метою встановлення придатності/непридатності до військової служби та прийняти відповідне рішення по суті порушеного у рапорті питання, про що повідомити ОСОБА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 605,60 грн (шістсот п`ять гривень 60 коп.).

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 04 лютого 2025 року.

Суддя А.В. Сіпака