Справа № 826/9693/13-а
Суддя: Мєзєнцев Євген Ігорович
Дата ухвалення: 2025-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/9693/13-а Суддя (судді) першої інстанції: Головенко О.Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Епель О.В., Файдюка В.В., при секретарі Присяжній Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення шкоди,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Національного банку України в якому просив:

- встановити факт видання Правлінням Національного банку України актів індивідуальної дії - рішення комісії Національного банку України з питань нагляду та регулювання діяльності банків від 23.11.2012 № 906 «Про зупинення здійснення окремих видів операцій Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика», постанов Правління Національного банку України від 20.12.2012 № 548 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» до категорії неплатоспроможних» та від 20.03.2013 № 97 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» такими, що не були доведені до вкладників Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» у встановленому порядку;

- визнати неправомірним застосування актів індивідуальної дії: рішення комісії Національного банку України з питань нагляду та регулювання діяльності банків від 23.11.2012 № 906 «Про зупинення здійснення окремих видів операцій Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика», постанов Правління Національного банку України від 20.12.2012 № 548 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» до категорії неплатоспроможних» та від 20.03.2013 № 97 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» та протиправне обмеження і позбавлення позивача в позасудовий спосіб права володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю - власними заощадженнями у публічному акціонерному товаристві «Банк «Таврика»;

- визнати протиправними дії та бездіяльність Національного банку України, що призвели до дискримінації позивача на володіння депозитними заощадженнями та відсотками за ними у Публічному акціонерному товариству «Банк «Таврика», внаслідок видання та застосування індивідуальних актів - рішення комісії Національного банку України з питань нагляду та регулювання діяльності банків від 23.11.2012 № 906 «Про зупинення здійснення окремих видів операцій Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика», постанов Правління Національного банку України від 20.12.2012 № 548 та від 20.03.2013 № 97, визнати їх нечинними;

- визнати протиправними дії та бездіяльність Національного банку України внаслідок неналежного банківського нагляду за діяльністю Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» та захисту прав його вкладників, що призвели до незаконного списання коштів 27.11.2012 з кореспондентського рахунку Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» під час роботи комісії Національного банку України в Публічному акціонерному товариству «Банк «Таврика» у розмірі 211 837 947,47 грн за нелегітимним електронним підписом колишнього виконуючого обов`язки голови правління Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» Дроб`язка А.О., який на дату списання коштів офіційно був звільнений і, крім того, виконував раніше службові обов`язки без погодження з НБУ;

- визнати протиправними дії та бездіяльність Національного банку України щодо неналежного банківського нагляду за Публічним акціонерним товариством «Банк «Таврика» та захисту прав його вкладників під час роботи комісії Національного банку України в Публічному акціонерному товаристві «Банк «Таврика», що призвели до виведення ліквідаційних матеріальних застав за кредитними договорами, а саме: іпотеки нерухомого майна (на загальну суму 98 559,9 грн), майнових прав на грошові кошти (депозити) (на загальну суму 107 928,5 грн) та незаконної заміни об`єктів іпотеки (на загальну суму 406 037,8 грн) на твори образотворчого мистецтва;

- відшкодувати матеріальну шкоду, заподіяну незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю Національного банку України, що призвели до обмеження та позбавлення (дискримінації) Позивача права володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю - власними заощадженнями та відсотками за ними, що були розміщені за договорами банківських страхових вкладів у Публічному акціонерному товаристві «Банк «Таврика», терміни яких закінчились, у розмірі 1 289 749,55 грн, який визначений у листі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 11.07.2013 року вх. № 0615/4.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 грудня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 липня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 24 січня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та осіб, які приєдналися до касаційної скарги: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 задоволено, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 грудня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 22 липня 2014 року скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Водночас, 12.09.2023 року позивач звернувся до Київського окружного адміністративного суду із заявою про уточнення позовних вимог, за змістом якою просив вимогу №6 викласти у такій редакції: відшкодувати матеріальну шкоду, заподіяну незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю Національного банку України, що призвели до обмеження та позбавлення (дискримінації) Позивача права володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю - власними заощадженнями та відсотками за ними, що були розміщені за договорами банківських страхових вкладів у Публічному акціонерному товаристві «Банк «Таврика», терміни яких закінчились, у розмірі, що на 09.04.2013 року становили 26 487 доларів 75 центів, 36 935 євро 40 євроцентів, 695 894 гривні 18 копійок, що визначено у листі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 09.04.2013 року вих. № 11-02/1496/1.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Позивач у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, надав додаткові пояснення, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Крім того, позивач зазначив, що суди під час попередніх розглядів справи протиправно не здійснювали на його клопотання виклик свідків, колегія суддів не бере до уваги, оскільки позивачем не було доведено, що показання зазначених свідків можуть вплинути на правову оцінку в цій справі, або матимуть доказове значення в межах предмету доказування.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечував, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є вкладником Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» згідно договорів банківських строкових вкладів від 06.12.2011 № ПСД (391) 1613, від 19.12.2011 № ПСГ (391) 8186, від 04.01.2012 № ПСГ (391) 9097, від 01.11.2012 № МК7859, від 05.01.2012 № ПСД (391) 2164, від 10.01.2012 № ПСЄ (391) 774.

Відповідно до розпорядження Національного банку України від 22.11.2012 № 599-р здійснено позапланову інспекційну перевірку Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» за період діяльності з 01.05.2009 до 22.11.2012 з питань якості активів, достатності капіталу, ліквідності, менеджменту, за результатами якої складено довідку.

Перевіркою встановлено наявність критичної ситуації з керівництвом публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика», а саме, звільнення голови Правління без передання справ, звільнення члена спостережної ради (за сумісництвом начальник відділу кадрів); існування загрози значного відтоку залучених коштів, наявність незначних залишків коштів на коррахунку Банку в Національному банку України, загроза невиконання зобов`язань перед кредиторами та вкладниками з вини банку, у зв`язку з чим Національним банком України прийнято рішення від 23.11.2012 № 906 «Про зупинення здійснення окремих видів операцій публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика», яким публічному акціонерному товариству «Банк «Таврика» зупинено у строк до 24.12.2012 здійснення окремих видів операцій.

За наслідками розгляду висновку департаменту пруденційного нагляду Генерального департаменту банківського нагляду постановою Правління Національного банку України від 20.12.2012 № 548 Публічне акціонерне товариство «Банк «Таврика» віднесено до категорії неплатоспроможних. Постанова була доведена до відома Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що сторонами не заперечувалось.

Також за наслідками розгляду пропозиції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо відкликання банківської ліцензії та ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика», викладеної в листі від 15.03.2013 №17-2014/13 та доповідної записки Генерального департаменту банківського нагляду від 18.03.2013 № 47-308/4752, Національним банком України прийнято постанову від 20.03.2013 № 97 Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика».

За посиланням позивача, на підставі зазначених рішень виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 20.12.2012 прийнято рішення № 33 про запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду ОСОБА_17 на здійснення тимчасової адміністрації в публічному акціонерному товаристві «Банк «Таврика». Протягом дії тимчасової адміністрації вкладники публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» можуть отримати свої кошти за договорами банківського вкладу (депозиту), строк дії договорів яких закінчився, та за договорами банківського рахунку в розмірах вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, але не більше 200 000,00 грн.

За доводами ОСОБА_1 рішення Національного банку України від 23.11.2012 № 906 та постанови Національного банку України від 20.12.2012 № 548 та від 20.03.2013 № 97 порушують його майнові права, зокрема право володіти, розпоряджатися та користуватися власними заощадженнями у публічному акціонерному товаристві «Банк «Таврика», оскільки позивач не зміг отримати банківські строкові вклади у повному розмірі, з огляду на те, що Національним банком України штучно зроблено умови, за якими публічне акціонерне товариство «Банк «Таврика» не змогло працювати у звичайному режимі, а оскаржувані рішення не були зареєстровані в Міністерстві юстиції України та оприлюднені у встановленому порядку.

Не погоджуючись з вказаними діями, вважаючи їх протиправними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про Національний банк України» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України;

Відповідно до Конституції України основною функцією Національного банку є забезпечення стабільності грошової одиниці України (ч. 1 ст. 6 Закону України «Про Національний банк України»).

Відповідно до п. 1, 7 ст. 15 Закону України «Про Національний банк України» правління Національного банку приймає рішення, зокрема: щодо банківського регулювання та нагляду; про застосування заходів впливу до банків та інших осіб, діяльність яких перевіряється Національним банком відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність"; про віднесення банку до категорії проблемних або неплатоспроможних. Видає нормативно-правові акти Національного банку.

Статтею 55 Закону України «Про Національний банк України» визначена головна мета банківського регулювання і нагляду - безпека та фінансова стабільність банківської системи, захист інтересів вкладників і кредиторів. Національний банк здійснює функції банківського регулювання і нагляду на індивідуальній та консолідованій основі за діяльністю банків та банківських груп у межах та порядку, передбачених законодавством України. Національний банк здійснює постійний нагляд за дотриманням банками, їх підрозділами, афілійованими та спорідненими особами банків на території України та за кордоном, банківськими групами, представництвами та філіями іноземних банків в Україні, а також іншими юридичними та фізичними особами банківського законодавства, нормативно-правових актів Національного банку і економічних нормативів. Національний банк не здійснює перевірок і ревізій фінансово-господарської діяльності осіб, зазначених у цій статті.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 56 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб.

Нормативно-правові акти Національного банку видаються у формі постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління Національного банку. Вони не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України і не мають зворотної сили, крім випадків, коли вони згідно з законом пом`якшують або скасовують відповідальність.

Нормативно-правові акти Національного банку підлягають обов`язковій державній реєстрації в Міністерстві юстиції України та набирають чинності відповідно до законодавства України.

Стаття 63 Закону України «Про Національний банк України» встановлює, що Національний банк України не має права вимагати від банків виконання операцій та інших дій, не передбачених законами України та нормативними актами Національного банку.

Частиною 1 - 4 ст. 68 Закону України «Про Національний банк України» визначено, що з метою забезпечення гласності з питань банківської діяльності та статистики платіжного балансу Національний банк:

1) публікує в друкованих органах Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України щорічний та квартальні баланси Національного банку;

2) видає щомісячний статистичний бюлетень та журнал "Вісник Національного банку України";

3) публікує в офіційних виданнях поточну банківську інформацію, інформацію з питань грошово-кредитної та банківської статистики, яка не належить до державної та банківської таємниці;

4) надає для опублікування інформацію з питань грошово-кредитної і банківської статистики та статистики платіжного балансу відповідно до міжнародних договорів;

5) забезпечує щомісячне інформування громадськості про рішення Правління Національного банку стосовно процентних ставок та умов проведення трансакцій з банками та про факти, які є важливими для осіб, що функціонують на фінансовому ринку, а також про здійснювану ним політику рефінансування, валютну політику, в тому числі публікує інформацію про:

надані банкам кредити (на строк більше 30 календарних днів) з обов`язковим зазначенням суми кредиту, типу наданого забезпечення та дати відповідного рішення Національного банку;

здійснення валютних інтервенцій з обов`язковим зазначенням виду операції (купівля/продаж іноземної валюти), обсягу операції, виду валюти та курсу валютної інтервенції.

Національний банк інформує громадськість про свою діяльність шляхом опублікування відповідних відомостей на сторінках офіційного інтернет-представництва Національного банку та в офіційному виданні Національного банку, проведення керівниками Національного банку прес-конференцій, виступів на радіо і телебаченні, створення програм та передач телерадіоорганізацією Національного банку та в інший передбачений законом спосіб.

Склад відомостей для опублікування в засобах масової інформації визначається Державним комітетом статистики України відповідно до законодавства України.

Власником зведеної інформації з питань грошово-кредитної та банківської діяльності є Національний банк, який встановлює режим доступу до неї відповідно до законодавства України. Використання офіційної банківської інформації іншими органами для широкого публікування можливе лише з дозволу Національного банку або з посиланням на джерело її офіційного опублікування.

Частини 1 - 4 ст. 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що банки мають право самостійно володіти, користуватися та розпоряджатися майном, що перебуває у їхній власності.

Держава не відповідає за зобов`язаннями банків, а банки не відповідають за зобов`язаннями держави, якщо інше не передбачено законом або договором.

Національний банк України не відповідає за зобов`язаннями банків, а банки не відповідають за зобов`язаннями Національного банку України, якщо інше не передбачено законом або договором.

Органам державної влади і органам місцевого самоврядування забороняється будь-яким чином впливати на керівництво чи працівників банків у ході виконання ними службових обов`язків або втручатись у діяльність банку, за винятком випадків, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1, 9 ст. 67 Закону України «Про банки і банківську діяльність» метою банківського нагляду є стабільність банківської системи та захист інтересів вкладників і кредиторів банку щодо безпеки зберігання коштів клієнтів на банківських рахунках.

Наглядова діяльність Національного банку України охоплює всі банки, їх відокремлені підрозділи, афілійованих та споріднених осіб банків, банківські групи, учасників банківських груп на території України та за кордоном, установи іноземних банків в Україні, а також інших юридичних та фізичних осіб у частині дотримання вимог цього Закону щодо здійснення банківської діяльності.

При здійсненні банківського нагляду Національний банк України має право вимагати від банків та їх керівників, банківських груп, учасників банківських груп усунення порушень банківського законодавства, виконання нормативно-правових актів Національного банку України для уникнення або подолання небажаних наслідків, що можуть поставити під загрозу безпеку коштів, довірених таким банкам, або завдати шкоди належному веденню банківської діяльності. У разі якщо Національний банк України при здійсненні банківського нагляду дійшов висновку, що система управління ризиками банку є неефективною та/або неадекватною, банк зобов`язаний на вимогу Національного банку України невідкладно розробити та подати на погодження Національному банку України відповідний план заходів, спрямованих на усунення недоліків.

Національний банк України має право запровадити особливий режим контролю за діяльністю банку та призначити куратора банку. Особливий режим контролю є додатковим інструментом банківського нагляду, що використовується, як правило, одночасно із заходами впливу, встановленими ст. 73 цього Закону. Під час здійснення особливого режиму контролю за діяльністю банку Національний банк України має право заборонити банку використовувати для розрахунків прямі кореспондентські рахунки та/або вимагати від банку проведення розрахунків виключно через консолідований кореспондентський рахунок.

Національний банк України здійснює банківський нагляд у формі інспекційних перевірок та безвиїзного нагляду.

Національний банк України може прийняти рішення про проведення позапланової перевірки банку при наявності обґрунтованих підстав. Таке рішення має бути підписане Головою Національного банку України або уповноваженою ним особою (ч. 6 ст. 71 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Пунктами 7, 12, 13 ст. 73 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що у разі порушення банками або іншими особами, які можуть бути об`єктом перевірки Національного банку України відповідно до цього Закону, банківського законодавства, нормативно-правових актів Національного банку України, його вимог, встановлених відповідно до ст. 66 цього Закону, або здійснення ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, Національний банк України адекватно вчиненому порушенню або рівню такої загрози має право застосувати заходи впливу, до яких належать, зокрема: обмеження, зупинення чи припинення здійснення окремих видів здійснюваних банком операцій; віднесення банку до категорії проблемного або неплатоспроможного; відкликання банківської ліцензії та ліквідація банку.

Нормами ч. 1 - 3 ст. 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність» Національний банк України зобов`язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних у разі:

1) неприведення банком своєї діяльності у відповідність із вимогами законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, після віднесення його до категорії проблемних, але не пізніше ніж через 180 днів з дня визнання його проблемним;

2) зменшення розміру регулятивного капіталу або нормативів капіталу банку до однієї третини від мінімального рівня, встановленого законом та/або нормативно-правовими актами Національного банку України;

3) невиконання банком протягом 10 робочих днів поспіль 10 і більше відсотків своїх зобов`язань перед вкладниками та іншими кредиторами.

Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, повідомляє про це рішення Фонд гарантування вкладів фізичних осіб для вжиття ним заходів, передбачених Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Національний банк України не здійснює банківський нагляд за банком, віднесеним до категорії неплатоспроможних, та перехідним банком, крім отримання звітності в установленому Національним банком України порядку.

Також ч. 1 - 6 ст. 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що банк може бути ліквідований:

1) за рішенням власників банку;

2) у разі відкликання Національним банком України банківської ліцензії з власної ініціативи або за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Національний банк України має право відкликати банківську ліцензію з власної ініціативи у разі, якщо:

1) виявлено, що документи, надані для отримання банківської ліцензії, містять недостовірну інформацію;

2) банк не виконав жодної банківської операції протягом року з дня отримання банківської ліцензії.

Національний банк України приймає рішення про відкликання у банку банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб протягом п`яти днів з дня отримання такої пропозиції Фонду.

Порядок відкликання банківської ліцензії у банку, що ліквідується за ініціативою власників, визначається нормативно-правовими актами Національного банку України.

Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, повідомляє про це банк та надсилає рішення до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у день отримання рішення Національного банку України про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 № 731 (у редакції на час виникнення спірних правовідносин, далі - Положення № 731).

Так, п. 2 Положення № 731 встановлено, що державній реєстрації підлягають нормативно-правові акти, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер.

Пунктом 3 Положення № 731 визначено, що на державну реєстрацію подаються нормативно-правові акти, прийняті уповноваженими на це суб`єктами нормотворення у визначеній законодавством формі та за встановленою законодавством процедурою, що містять норми права, мають неперсоніфікований характер і розраховані на неодноразове застосування, незалежно від строку їх дії (постійні чи обмежені певним часом) та характеру відомостей, що в них містяться, у тому числі з грифами "Для службового користування", "Особливої важливості", "Цілком таємно", "Таємно" та іншими, а також прийняті в порядку експерименту.

Відповідно п. 4 Положення № 731 державній реєстрації підлягають нормативно-правові акти будь-якого виду (постанови, накази, інструкції тощо), якщо в них є одна або більше норм, що:

зачіпають соціально-економічні, політичні, особисті та інші права, свободи й законні інтереси громадян, проголошені й гарантовані Конституцією та законами України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколами до неї, міжнародними договорами України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та acquis communautaire, а також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, встановлюють новий або змінюють, доповнюють чи скасовують організаційно-правовий механізм їх реалізації;

мають міжвідомчий характер, тобто є обов`язковими для інших міністерств, органів виконавчої влади, а також органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, що не входять до сфери управління органу, який видав нормативно-правовий акт;

На державну реєстрацію не подаються акти: персонального характеру (про склад комісій, призначення на посаду і звільнення з неї, заохочення працівників тощо); дія яких вичерпується одноразовим застосуванням, крім актів про затвердження положень, інструкцій та інших, що містять правові норми.

У разі надходження акта, який не підлягає державній реєстрації, орган державної реєстрації протягом п`яти робочих днів повертає його суб`єкту нормотворення з відповідним обґрунтуванням (п.п. а) та б) п. 5 Положення № 731).

Аналіз вищевикладених положень законодавства засвідчує, що Правління Національного банку України уповноважене законом на прийняття рішень, у тому числі щодо банківського регулювання та нагляду, про застосування заходів впливу до банків та інших осіб, діяльність яких перевіряється Національним банком України відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність», а також видає нормативно-правові акти Національного банку, які оформлюються постановами.

Зміст вказаних вище норм вказує і на те, що Правління Національного банку України, в межах наданих йому повноважень, приймає акти як індивідуальної дії, так і нормативно - правового характеру.

За висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2018 у справі № 9901/415/18 за владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

Як також було зазначено Верховним Судом, у вітчизняній теорії права загальновизнано, що нормативно-правовий акт - це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов`язкове правило поведінки загального характеру. Такий акт приймається як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб`єктом за встановленою процедурою, розрахований на невизначене коло осіб і на багаторазове застосування.

Водночас, індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише у письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

Тобто, нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються у нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує дію фактами його застосування, тоді як дія акта застосування норм права закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин.

Аналогічна позиція наводиться й Конституційним Судом України у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення п.п. 2 п. 3 розділу IV Закону України «Про Конституційний Суд України» стосовно правових актів органів Верховної Ради України (справа про акти органів Верховної Ради України) від 23.06.1997 №2-зп, справа № 3/35-313), в якому визначено, що за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію.

Учасниками даної справи не заперечується того, що рішення комісії Національного банку України з питань нагляду та регулювання діяльності банків від 23.11.2012 № 906 і постанови Правління Національного банку України від 20.12.2012 № 548 та від 20.03.2013 № 97 є актами індивідуальної дії, а їх приналежність саме до індивідуальних актів підтверджуються змістом вищевказаних документів, досліджених судами попередніх інстанцій у судових засіданнях.

Не змінює цих обставин і те, що наведені вище рішення Правління Національного банку про віднесення ПАТ «Банк «Таврика» до категорії неплатоспроможних, про відкликання банківської ліцензії та його ліквідацію оформлені постановами.

Таким чином, суд критично ставиться до посилання позивача на те, що Національний банк України всупереч вимог закону протиправно оформив вищенаведені рішення, які є актами індивідуальної дії, постановами, оскільки такі твердження позивача ґрунтуються на неправильному розумінні змісту положень ч. 2 ст. 56 Закону України «Про Національний банк України», яка лише уточнює форму видання Національним банком України нормативно-правових актів й не встановлює заборони щодо оформлення у такий спосіб інших рішень Правління Національним банком України, зокрема, прийнятих ним у межах наданих законом повноважень актів індивідуальної дії. Такі обставини самостійно не можуть зумовлювати нечинності прийнятих Правлінням Національного банку України рішень, які законом віднесені до його компетенції і прийняті у спосіб та в порядку, визначеному законодавством.

При цьому, законодавством, яким врегульовано спірні правовідносини, не передбачено обов`язку Національного банку України повідомляти або доводити до відома вкладників відповідного банку про прийняття ним рішень про застосування заходів впливу, передбачених Законом України «Про банки і банківську діяльність», до банків та інших осіб, діяльність яких перевіряється.

Згідно ж з приписами п. 2, 5 Положення № 731 державній реєстрації підлягають нормативно-правові акти, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер.

На державну реєстрацію не подаються акти:

а) персонального характеру (про склад комісій, призначення на посаду і звільнення з неї, заохочення працівників тощо);

б) дія яких вичерпується одноразовим застосуванням, крім актів про затвердження положень, інструкцій та інших, що містять правові норми;

в) оперативно-розпорядчого характеру (разові доручення);

г) якими доводяться до відома підприємств, установ і організацій рішення вищестоящих органів;

д) спрямовані на організацію виконання рішень вищестоящих органів і власних рішень міністерств, інших органів виконавчої влади, що не мають нових правових норм;

е) рекомендаційного, роз`яснювального та інформаційного характеру (методичні рекомендації, роз`яснення, у тому числі податкові, тощо), нормативно-технічні документи (національні та регіональні стандарти, технічні умови, будівельні норми і правила, тарифно-кваліфікаційні довідники, кодекси усталеної практики, форми звітності, у тому числі щодо державних статистичних спостережень, адміністративних даних та інші).

Зважаючи на те, що вищевказані рішення та постави Правління Національного банку України є актами індивідуальної дії, останні не підлягали державній реєстрації.

За наведеного, суд не бере до уваги посилання позивача, як на факти преюдиційного характеру, на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.05.2014 у справі № 6-7239св14, де вказано, що постанова Правління Національного банку України від 20.12.2012 №548 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» до категорії неплатоспроможних» є підзаконним нормативно-правовим актом, який не тільки обмежує права вкладника на повернення вкладу, а й суперечить ч. 2 ст. 1060 Цивільного кодексу України і не має юридичної сили, оскільки не зареєстрована у Міністерстві юстиції України, хоча й підлягали такій реєстрації в обов`язковому порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, Національний банк України встановивши наявність критичної ситуації з керівництвом публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика», існування загрози значного відтоку залучених коштів, наявність незначних залишків коштів на коррахунку Банку в Національному банку України, загрозу невиконання зобов`язань перед кредиторами та вкладниками з вини банку, прийняв рішення від 23.11.2012 № 906 «Про зупинення здійснення окремих видів операцій публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика», яким публічному акціонерному товариству «Банк «Таврика» зупинено у строк до 24.12.2012 здійснення окремих видів операцій.

Судом встановлено, що це рішення прийнято з метою недопущення порушення інтересів кредиторів і вкладників. Зокрема, було зупинено здійснення окремих видів операцій публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика», у тому числі, зупинено для використання для розрахунків прямих кореспондентських рахунків та приписано проведення розрахунків здійснювати виключно через консолідований кореспондентський рахунок, відкритий у Національному банку України.

Згідно Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17.08.2012 № 346 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.09.2012 за № 1590/21902, зупинення операцій - це тимчасова, на визначений строк, заборона банку здійснювати окремі види операцій.

Водночас, необхідно врахувати, що рішення комісії Національного банку України з питань нагляду та регулювання діяльності банків від 23.11.2012 № 906 втратило чинність з огляду на прийняття Національним банком України постанови від 20.12.2012 № 548 про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» до категорії неплатоспроможних.

З обставин цієї справи, встановлених під час судового розгляду, також вбачається, що вищевказане рішення щодо зупинення окремих видів операцій не охоплювало банківські операції з видачі депозитів за договорами банківського вкладу і такі операції відповідачем на його підставі не зупинялись.

Незадоволення Банком письмових заяв ОСОБА_2 про дострокове закриття договорів банківського вкладу та/або виплати коштів за такими договорами не вказують на протиправність рішення від 23.11.2012 № 906.

Такі дії з посиланням, у тому числі на зазначене вище рішення, вчинені безпосередньо ПАТ «Банк «Таврика», а не Національним банком України й можуть свідчити про його неправильне трактування Банком, однак не вказують на протиправні дії саме відповідачем Національним банком України.

Крім того, рішенням Національного банку України від 23.11.2012 № 906 не було зупинено можливості здійснення ПАТ «Банк «Таврика» операцій через консолідований рахунок, а постанови про визнання ПАТ «Банк «Таврика» проблемним, відповідно до вимог ст. 75 Закону України «Про банки та банківську діяльність» у спірних правовідносинах не приймалося.

Таким чином, відсутні підстави стверджувати, що неможливість повернення ОСОБА_2 розміщеного ним у ПАТ «Банк «Таврика» депозиту і відсотків за ним після прийняття Національним банком України рішення від 23.11.2012 № 906 зумовлено саме діями та/або бездіяльністю Національного банку України внаслідок прийняття ним цього рішення і постанов, які до того ж, не були йому адресовані й безпосередньо відповідачем до позивача не застосовувалися, і щодо яких, з урахуванням підстав цього позову та встановлених у справі обставин, не виявлено фактів їх протиправного характеру й порушення процедури їх прийняття.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання неправомірним застосування до позивача вищеназваних актів індивідуальної дії, визнання протиправним обмеження і позбавлення його в позасудовий спосіб права володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю - власними заощадженнями у публічному акціонерному товаристві «Банк «Таврика», визнання протиправними дій та бездіяльності Національного банку України, що призвели до дискримінації позивача на володіння депозитними заощадженнями та відсотками за ними у ПАТ «Банк «Таврика» внаслідок видання та застосування цих актів.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій та бездіяльності Національного банку України щодо неналежного банківського нагляду за діяльністю Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» та захисту прав його вкладників, суд зазначає таке.

Згідно ст. 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» органам державної влади і органам місцевого самоврядування забороняється будь-яким чином впливати на керівництво чи працівників банків у ході виконання ними службових обов`язків або втручатись у діяльність банку, за винятком випадків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 63 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк не має права вимагати від банків виконання операцій та інших дій, не передбачених законами України та нормативними актами Національного банку.

Законодавством не передбачено повноважень Національного банку України щодо втручання в оперативну діяльність банку, у діяльність банку з приводу укладення та виконання договорів за винятком застосування до банку заходів впливу у вигляді обмеження, зупинення чи припинення здійснення окремих видів здійснюваних банком операцій.

Водночас, за ст. 99 Конституції України забезпечення стабільності грошової одиниці є основною функцією центрального банку держави - Національного банку України; а за змістом п. 3.1 рішення Конституційного Суду України № 6-рп/2009 від 26.02.2009, Конституція України визначила правовий статус Національного банку України як центрального банку держави, основною функцією якого є забезпечення стабільності грошової одиниці України (ст. 99 Конституції України).

Як вже зазначалось вище, відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Банківське регулювання - це одна із функцій Національного банку України, яка полягає у створенні системи норм, що регулюють діяльність банків, визначають загальні принципи банківської діяльності, порядок здійснення банківського нагляду, відповідальність за порушення банківського законодавства (ст. 1 Закону України «Про Національний банк України»).

Статтею 55 цього ж Закону визначено, що головна мета банківського регулювання і нагляду - це безпека та фінансова стабільність банківської системи, захист інтересів вкладників і кредиторів. Національний банк України здійснює функції банківського регулювання і нагляду на індивідуальній та консолідованій основі за діяльністю банків та банківських груп у межах та порядку, передбачених законодавством України. Національний банк України здійснює постійний нагляд за дотриманням банками, їх підрозділами, афілійованими та спорідненими особами банків на території України та за кордоном, банківськими групами, представництвами та філіями іноземних банків в Україні, а також іншими юридичними та фізичними особами банківського законодавства, нормативно-правових актів Національний банк України і економічних нормативів. Національний банк України не здійснює перевірок і ревізій фінансово-господарської діяльності осіб, зазначених у цій статті.

Статтею 67 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено мету банківського нагляду, якою є стабільність банківської системи та захист інтересів вкладників і кредиторів банку щодо безпеки зберігання коштів клієнтів на банківських рахунках. Національний банк України здійснює банківський нагляд у формі інспекційних перевірок та безвиїзного нагляду.

Відповідно до ст. 71 Закону України «Про банки і банківську діяльність» перевірки здійснюються з метою визначення рівня безпеки і стабільності операцій банку, достовірності звітності банку і дотримання банком законодавства України про банки і банківську діяльність, законодавства, що регулює діяльність на платіжному ринку, а також нормативно-правових актів Національного банку України.

Отже, з зазначених норм права вбачається, що Національний банк України наділений повноваженнями щодо перевірки (шляхом інспектування та безвиїзного нагляду) дотримання банками банківського законодавства України. Результатами такого нагляду є констатація наявності або відсутності порушення банківського законодавства та нормативів НБУ банками. У випадку встановлення фактів порушень, Національний банк наділений повноваженнями щодо застосування заходів впливу, зокрема, віднесення банку до категорії проблемних або неплатоспроможних.

Як вбачається з матеріалів справи, Національним банком було виконано банківський нагляд шляхом проведення позапланової інспекційної перевірки, результат якої відображено у довідці від 28.12.2012.

Саме в результаті виконання обов`язків Національним банком України було виявлено та встановлено факти виведення та незаконної заміни об`єктів іпотеки (на загальну суму 406 037,8 тис. грн) на твори образотворчого мистецтва.

За підсумком проведеної інспекційної перевірки Національним банком України було застосовано захід впливу у вигляді віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» до категорії неплатоспроможних (відповідно до постанови Правління Національного банку України від 20.12.2012 № 548) та прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» (відповідно до постанови Правління Національного банку України № 97 від 20.03.2013.

Також Національний банк України звертає увагу на те, що станом на час проведення позапланової інспекційної перевірки ПАТ «Банк «Таврика» діяв Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон про систему гарантування).

Відповідно до ст. 3 Закону про систему гарантування Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (надалі - Фонд) є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Відповідно до ч. 1 ст. 34 цього Закону Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в банку на наступний робочий день після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Згідно до п. 5, 6 ч. 2 ст. 37 Закону про систему гарантування уповноважена особа Фонду наділена правом, у тому числі заявляти від імені банку позови майнового та немайнового характеру до суду, звертатися до правоохоронних органів із заявою про порушення кримінальних справ у встановленому законодавством України порядку в разі виявлення фактів шахрайства та інших протиправних дій працівників банку або інших осіб стосовно банку.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 Закону про систему гарантування Уповноважена особа Фонду зобов`язана забезпечити збереження активів та документації банку.

Згідно з ч. 2 ст. 38 Закону про систему гарантування протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов`язана забезпечити перевірку договорів (інших правочинів), укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення договорів (правочинів), виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану банку та які відповідають одному з таких критеріїв:

договори, за якими було або має бути здійснено відчуження (або передача в користування) майна банку на умовах, значно гірших за звичайні ринкові умови здійснення відповідних операцій;

договори про здійснення кредитних операцій, які передбачають надання клієнту пільг і які банк не уклав би за звичайних ринкових умов;

договори про здійснення кредитних операцій та інші господарські договори, що мають на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів;

договори, що передбачають платіж чи операцію з майном з метою надання пільг окремим кредиторам банку;

договори (правочини) з пов`язаною особою банку, якщо така операція не відповідає вимогам законодавства України або загрожує інтересам вкладників і кредиторів банку;

господарські операції, де оплата значно перевищує реальну вартість товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком.

Відповідно до ч. 3 ст. 38 Закону про систему гарантування договори, зазначені в ч. 2 цієї статті, є нікчемними. Уповноважена особа Фонду зобов`язана вжити заходів для витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами, а також має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі звернення до суду уповноваженої особи Фонду державне мито не сплачується.

Згідно ч. 4 ст. 38 Закону про систему гарантування Уповноважена особа Фонду вживає передбачені законодавством заходи щодо стягнення простроченої заборгованості позичальників та інших боржників банку.

Відповідно до ч. 5 ст. 38 Закону про систему гарантування протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов`язана провести інвентаризацію банківських активів і зобов`язань.

Таким чином, з зазначених положень ст. 38 Закону про систему гарантування вкладів вбачається, що повноваження щодо конкретної протидії виведенню активів банку, а також повернення виведених активів були надані саме Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Правочини щодо виведення активів в силу ст. 38 Закону повинні були бути предметом оцінки Фонду у зв`язку з їх нікчемністю.

Суд звертає увагу, що під протиправною дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти будь-яку дію, що суперечить тій чи іншій нормі законодавства, або ж вчинення дії, яка законодавством взагалі не передбачена.

Водночас, під протиправною бездіяльністю розуміють зовнішню форму поведінки (діяння) органу влади, яка полягає у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, що на підставі закону чи іншого нормативно-правового акта належать до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені (постанова Верховного Суду від 26.07.2022 у справі № 826/6664/17).

Беручи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку, що під час проведення позапланової інспекційної перевірки Національним банком України ПАТ «Банк «Таврика» відсутня будь-яка протиправна поведінка Національного банку України.

В зв`язку з відсутністю протиправних дій або бездіяльності зі сторони Національного банку України, відповідно, відсутнє і порушення прав та інтересів позивача зі сторони Національного банку України та причинно-наслідковий зв`язок із заявленою позивачем матеріальною шкодою.

Окремо слід звернути увагу, що Національний банк України не відповідає за зобов`язаннями банків, а банки не відповідають за зобов`язаннями Національного банку України, якщо інше не передбачено законом або договором.

Надання ПАТ «Банк «Таврика» кредитів пов`язаним з банком особам - акціонерам та масового виведення застав, незаконне списання коштів з кореспондентського рахунку ПАТ «Банк Таврика» на користь Австрійського банку MEINL BANK AG, незаконна підміна матеріальної застави позичальників кредитів в банку акціями Київського ювелірного заводу із занадто завищеною експертною ціною та факти недостатності для покриття кредитних ризиків застави майнового поручителя ТОВ «Музей сучасного образотворчого мистецтва України», є наслідком дій саме ПАТ «Банк «Таврика» та пов`язаних з ним осіб, а не Національного банку України.

Це підтверджується й обставинами, встановленими у справі № 910/12803/18 й відображеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07.10.2021, у якій констатовано, що сукупність встановлених судом першої інстанції обставин свідчить про те, що пов`язаними особами банку (власниками істотної участі та керівниками) не було забезпечено здійснення банком діяльності у відповідності до нормативів Національного банку України, вимог чинного законодавства України, а здійснення активних операцій, направлених на задоволення потреб акціонерів та групи пов`язаних з ними компаній, виведення ними коштів на рахунки офшорних компаній, призвели до втрати банком ліквідності, неможливості виконання зобов`язань перед вкладниками та визнання банку неплатоспроможним.

Також в постанові Верховного Суду від 07.10.2021 у справі № 910/12803/18 зазначено, що відповідачі, як керівники, особи, які приймали рішення щодо його діяльності та акціонери з істотною часткою, володіли повною інформацією про стан банку, порушення, які виявлялися Національним банком України тривалий час, вчиняли дії, які не лише не покращували ситуацію, що склалася, не усували допущені порушення, а навпаки були спрямовані на задоволення інтересів конкретних юридичних і фізичних осіб.

До того ж, у вищевказаній постанові зазначено, що місцевим господарським судом встановлено, що факти неадекватного визначення класу позичальників на основі оцінки їх фінансового стану, неправильного визначення стану обслуговування боргу, неправомірного підвищення категорії кредитної операції, передавання, як інвестору, коштів у будь-якій формі протягом дії договору про залучення коштів на умовах субординованого боргу, а також подання до НБУ недостовірної звітності (в тому числі щодо розмішених коштів в Meinl Bank AG), що не відображала реальний стан ліквідності та платоспроможності Банку, та призводила до суттєвого викривлення показників його фінансового стану, свідчать про те, що наміри пов`язаних осіб Банку носили характер свідомих, умисних дій.

Вказана постанова у справі № 910/12803/18 також містить наступний висновок про заподіяння шкоди саме акціонерами ПАТ «Банк «Таврика», а саме: «З огляду на викладене, враховуючи висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021, а також у постановах Касаційного господарського суду від 21.07.2021 у справі № 910/12930/18, від 14.09.2021 у справі № 910/11371/18, колегія суддів у постанові від 07.10.2021 у справі № 910/12803/18 погодилася із висновком суду першої інстанції, що відповідачами була завдана шкода у сумі 2 679 888 731,86 грн, й у цьому випадку наявні всі елементи цивільно-правового правопорушення та з урахуванням засад господарського судочинства саме вказані особи несуть відповідальність за завдану шкоду. При цьому, колегія суддів, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, у цій же постанові Верховного Суду констатувала, що спір у цій справі виник із неправильних дій відповідачів, що стали причиною неплатоспроможності та ліквідації банку».

Таким чином, негативні наслідки, які настали для позивача, обумовлені насамперед діями банку і пов`язаних з ним осіб, що й призвело до неможливості виконання зобов`язань перед позивачем зі сторони банку за укладеними між ним правочинами банківських вкладів, а не внаслідок бездіяльності Національного банку України, яка оскаржується у цій справі.

Аналогічні висновки були зроблені Верховним Судом в постанові від 24.04.2023 у справі № 826/6233/15.

В контексті вимоги про протиправну поведінку Національного банку України стосовно списання коштів банку з кореспондентського рахунку в Австрійському банку за підписом виконуючого обов`язки голови Правління банка «ТАВРИКА» ОСОБА_18 , обов`язковим є зазначення, про існування вироку Апеляційного суду міста Києва 13.03.2017 у кримінальній справі № 761/30783/13-к, де ОСОБА_18 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України.

Зі змісту вказаного вироку вбачається доведеність винуватості ОСОБА_18 у недбалості, внаслідок неналежного виконання службових обов`язків, який порушив вимоги Закону України «Про банки і банківську діяльність», інших актів Національного банку України, а також Статуту банку, оскільки не передбачив можливості настання небезпечних наслідків від підписання договору застави грошових коштів, внаслідок чого Національним банком України прийнято постанову, якою банк віднесено до категорії неплатоспроможних.

Також наявне рішення суду у справі № 753/2965/20 про стягнення на підставі вказаного вироку шкоди з ОСОБА_18 за протиправне списання коштів в кореспондентського рахунку у Австрійському банку, з висновками про те, що протиправна поведінка пов`язана з списанням коштів, вчинена саме ОСОБА_18 .

Крім того, суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанції у даній справі та направляючи справу на новий розгляд мотивував своє рішення, зокрема, тим, що судом першої інстанції не встановлено чи можливо, з огляду на закріплений у ст. 58 Конституції України принцип незворотності дії у часі законів та інших нормативно-правових актів, застосування до спірних правовідносин норм Закону України від 23.02.2012 № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», на неконституційності якого наполягав позивач.

Суд звертає увагу, що відносини, які склалися між позивачем та ПАТ «Банк «Таврика», щодо розміщення вкладу (грошових коштів) у банку є договірними відносинами та регламентовані положеннями статей Цивільного кодексу України, що стосуються банківського вкладу.

Натомість, відповідно до положень ч. 1 та 2 ст. 1 Закону про систему гарантування встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Метою Закону про систему гарантування є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Отже, Закон про систему гарантування регулює правовідносини (зокрема процедуру), що складаються на етапі виведення неплатоспроможного банку з ринку. Положення норм вказаного закону не регламентують умови та порядок укладення договорів банківського вкладу, в тому числі договори, що укладені позивачем з ПАТ «Банк «Таврика», а отже вочевидь не мають зворотної дії у часі, на що посилається позивач у позовній заяві.

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не є учасником даної судової справи, позивачем не заявлено жодної позовної вимоги щодо Фонду, однак обґрунтування позовної заяви твердженням неконституційності Закону про систему гарантування, а також посилання на зворотну дію вказаного закону у часі не може бути взято до уваги судом, оскільки не містить доказів протиправності дій або бездіяльності саме Національного банку України в контексті заявлених позовних вимог.

Надання оцінки щодо можливості застосування Закону про систему гарантування в контексті припущення про його зворотну дію, не буде мати жодного значення при вирішенні питань щодо наявності протиправної дії або бездіяльності саме Національного банку України під час банківського нагляду за ПАТ «Банк «Таврика».

Стосовно відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю Національного банку України, що призвели до обмеження та позбавлення (дискримінації) позивача права володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю - власними заощадженнями та відсотками за ними, що були розміщені за договорами банківських страхових вкладів у Публічному акціонерному товаристві «Банк «Таврика», колегія суддів зазначає таке.

За приписами ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є втрати, яких особа зазнала в зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією з форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст. 22 Цивільного кодексу України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Загальне положення про цивільно - правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди передбачено ст. 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичній або юридичній особі, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Виходячи з викладеного, судом повинно бути встановлено факт спричинення збитків, факт протиправної поведінки завдавача шкоди, а також важливим елементом є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, яка заподіяна.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).

Суд звертає увагу, що в матеріалах справи, так само як і в обґрунтуванні позовної заяви відсутні докази та посилання на наявність причинно-наслідкового зв`язку між рішеннями, діями або бездіяльністю Національного банку України та неможливістю позивачем отримати банківський вклад, розміщений у ПАТ «Банк «Таврика».

Наявні матеріали справи та встановлені обставини свідчать про те, що Національний банк України не допустив бездіяльності, яка мала б протиправний характер і безпосередньо впливала на права позивача, а саме на отримання банківського вкладу або їх порушувала. Між бездіяльністю й рішеннями Національного банку України, які оскаржуються позивачем, та шкодою, яка ним заявлена, відсутній прямий і безпосередній причинно - наслідковий зв`язок, а отже у даному випадку відсутній один з обов`язкових елементів, необхідних для її відшкодування.

Аналогічний висновок міститься в постановах Верховного Суду у справі № 826/6233/15.

Водночас, колегія суддів зазначає, що в позовній заяві позовна вимога про відшкодування матеріальної шкоди була викладена наступним чином: «відшкодувати матеріальну шкоду, заподіяну незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю Національного банку України, що призвели до обмеження та позбавлення (дискримінації) Позивача права володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю - власними заощадженнями та відсотками за ними, що були розміщені за договорами банківських страхових вкладів у Публічному акціонерному товаристві «Банк «Таврика», терміни яких закінчились, у розмірі 1 289 749,55 грн, який визначений у листі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 11.07.2013 року вх. № 0615/4.

Втім, 12.09.2023 року позивач звернувся до Київського окружного адміністративного суду із заявою про уточнення позовних вимог, за змістом якою просив вимогу №6 викласти у такій редакції: відшкодувати матеріальну шкоду, заподіяну незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю Національного банку України, що призвели до обмеження та позбавлення (дискримінації) Позивача права володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю - власними заощадженнями та відсотками за ними, що були розміщені за договорами банківських страхових вкладів у Публічному акціонерному товаристві «Банк «Таврика», терміни яких закінчились, у розмірі, що на 09.04.2013 року становили 26 487 доларів 75 центів, 36 935 євро 40 євроцентів, 695 894 гривні 18 копійок, що визначено у листі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 09.04.2013 року вих. № 11-02/1496/1.

13 жовтня 2023 року, у судовому засіданні була прийнята до розгляду вказана заява, що підтверджуються протоколом судового засідання №2017923 від 13.10.2023 року.

Таким чином, суд першої інстанції розглядаючи позовну вимогу у первісному варіанті допустив порушення норм процесуального права, оскільки не було розглянуто позовну вимогу з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 12.09.2023 року, а тому рішення суду першої інстанції у вказаній частині підлягає скасуванню із прийняттям нового рішення, про відмову у задоволенні позовної вимоги про відшкодувати матеріальної шкоди заподіяну незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю Національного банку України, що призвели до обмеження та позбавлення (дискримінації) Позивача права володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю - власними заощадженнями та відсотками за ними, що були розміщені за договорами банківських страхових вкладів у Публічному акціонерному товаристві «Банк «Таврика», терміни яких закінчились, у розмірі, що на 09.04.2013 року становили 26 487 доларів 75 центів, 36 935 євро 40 євроцентів, 695 894 гривні 18 копійок, що визначено у листі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 09.04.2013 року вих. № 11-02/1496/1.

Окрім того, позивачем в апеляційній скарзі висловлено заперечення на ухвалу про залишення без розгляду заяви позивача про відвід судді суду першої інстанції.

Відповідно до частин другої, третьої статті 293 КАС учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 294 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 294 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду. У разі подання апеляційної скарги на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, суд апеляційної інстанції повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу, яка не підлягає оскарженню.

Надаючи оцінку згаданим запереченням позивача, суд апеляційної інстанції встановив, що залишаючи без розгляду заяву позивача про відвід, суд першої інстанції вказав на пропуск строку, оскільки учасник справи має право заявляти відвід протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України

Кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону (ч. 1 ст. 7 цього Закону).

Виходячи із загальних засад здійснення судочинства, визначених положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків (…) має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, а наявність безсторонності повинна визначатись суб`єктивними та об`єктивними критеріями.

Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у цій справі.

Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності.

У кожній окремій справі слід враховувати, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступень, що свідчать про небезсторонність суду.

Особиста безсторонність судді презюмується, поки не надано доказів протилежного, про що зазначено у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Веттштайн проти Швейцарії» та у п. 50 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Білуха проти України».

Не є підставами для відводу судді заяви, які містять лише припущення про існування відповідних обставин, не підтверджених належними та допустимими доказами.

Практика Європейського Суду з прав людини свідчить, що при об`єктивному підході до встановлення наявності упередженості суду (суддів) повинно бути визначено окремо від поведінки судді, чи існують очевидні факти, що можуть поставити під сумнів його безсторонність. Коли це стосується органу, який засідає як суд присяжних, то визначається окремо від персональної поведінки його членів, чи існують явні факти, що ставлять під сумнів неупередженість органу в цілому. Так само й у вирішенні питання щодо існування легітимних причин, сумнівів у неупередженості конкретного судді (пункті 45-50 рішення ЄСПЛ у справі «Морель проти Франції»; пункт 23 рішення ЄСПЛ у справі «Пескадор Валеро проти Іспанії») або органу, що засідає у вигляді суду присяжних (пункт 40 рішення ЄСПЛ у справі «Лука проти Румунії»), позиція зацікавленої сторони є важливою, але не вирішальною. Вирішальним є наявність обґрунтованості сумніву в неупередженості суду (пункт 44 рішення ЄСПЛ у справі «Ветштайн проти Швейцарії»; пункт 30 рішення ЄСПЛ у справі «Пабла Кю проти Фінляндії»; пункт 96 рішення ЄСПЛ у справі «Мікалефф проти Мальти»).

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що суб`єктивний критерій вимагає оцінки реальних дій окремого судді (суддів) під час розгляду конкретної справи і лише після встановлення фактів у поведінці судді, які можна кваліфікувати як прояв упередженості, можливо поставити під сумнів його безсторонність.

Разом з цим, на думку суду апеляційної інстанції зміст заяви позивача про відвід судді Головенко О.Д. не містить посилань на обставини, які за суб`єктивними чи об`єктивними критеріями виключають можливість участі суддів у розгляді цієї справи, відповідно до статей 36, 37 КАС України, а також будь-яких доказів, які б підтверджували пряму чи опосередковану заінтересованість судді Головенко О.Д. у результаті розгляду цієї справи, або наявність обставин, які обґрунтовано викликають сумнів в його неупередженості, а тому відсутні підстави для висновку про порушення права позивача на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом.

Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.

При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п.п. 1, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відшкодування матеріальної шкоди постановлено з порушенням норм процесуального права, у зв`язку із чим, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу позивача - задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати в частині з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2024 року в частині позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди - скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовної вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю Національного банку України, що призвели до обмеження та позбавлення (дискримінації) Позивача права володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю - власними заощадженнями та відсотками за ними, що були розміщені за договорами банківських страхових вкладів у Публічному акціонерному товаристві «Банк «Таврика», терміни яких закінчились, у розмірі, що на 09.04.2013 року становили 26 487 доларів 75 центів, 36 935 євро 40 євроцентів, 695 894 гривні 18 копійок, що визначено у листі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 09.04.2013 року вих. № 11-02/1496/1 - відмовити.

В іншій частині Рішення Київського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду у тридцятиденний строк в порядку, встановленому статтями 329-331 КАС України.

Головуючий суддя Є.І.Мєзєнцев

cуддя О.В.Епель

суддя В.В.Файдюк