Справа № 160/19750/24
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2025-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

05 лютого 2025 року м. Дніпросправа № 160/19750/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Шальєвої В.А.

суддів: Чередниченка В.Є., Іванова С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2024 року (суддя Маковська О.В.) в справі № 160/19750/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківський області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - ГУ ПФУ в Дніпропетровській області), Головного управління Пенсійного фонду України в Харківський області (далі - ГУ ПФУ в Харківській області) про:

визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Харківській області від 14 червня 2024 року №24 про відмову у призначенні йому пенсії;

зобов`язання ГУ ПФУ в Харківській області зарахувати йому 2 роки 5 місяців до загального страхового стажу, половину строку навчання у вищому навчальному закладі в Одеській національній юридичній академії за період навчання з 01 вересня 2001 року по 26 червня 2006 року (4 роки 10 місяців);

зобов`язання ГУ ПФУ в Дніпропетровській області призначити йому пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України від 05 листопада 1991 року №1789 «Про прокуратуру» (з доповненнями згідно із Законом України №3662-12 від 26 листопада 1993 року, у редакції Закону України від 12 липня 2001 року №2663) з 06 червня 2024 року, виходячи з розміру пенсії 90% від розміру заробітної плати (грошового забезпечення) без обмеження максимального (граничного) розміру пенсії.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 14.06.2024 №24 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати ОСОБА_1 2 роки до загального страхового стажу, період денної форми навчання у вищому навчальному закладі в Одеській національній юридичній академії за період навчання з 01.09.2001 по 30.07.2005.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України від 05.11.1991 №1789 «Про прокуратуру» (з доповненнями згідно із Законом України №3662-12 від 26.11.1993, у редакції Закону України від 12.07.2001 №2663-111), виходячи з розміру пенсії 90% від розміру заробітної плати (грошового забезпечення) без обмеження максимального розміру пенсії.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ГУ ПФУ в Харківській області просить скасувати рішення з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Вказує, що на день звернення за призначенням пенсії стаж роботи позивача за вислугу років склав 18 років 04 місяці 0 днів, стаж роботи на посадах прокурорів 18 років 04 місяці 0 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII.

Вважає безпідставним застосування до спірних правовідносин судом першої інстанції приписів статті 50-1 Закон України «Про прокуратуру» № 1789, які на день звернення позивача за призначенням пенсії втратили чинність.

Крім того, відсутні підстави для зарахування до відповідного стажу періоду навчання через відсутність доказів щодо форми навчання згідно з дипломом НОМЕР_1 від 26 червня 2006 року, оскільки з 01 грудня 2005 року позивач прийнятий на постійну роботу помічником прокурора Індустріального району м. Дніпропетровська, в додатках до дипломів НОМЕР_1 та НОМЕР_2 від 30 липня 2005 року відсутній рік вступу до ВНЗ, а в трудовій книжці не зазначено дату видачі диплому та період навчання, позивач не надав до Пенсійного фонду додаток до диплому НОМЕР_2 .

Також судом першої інстанції не враховано вимоги Закону України «Про пенсійне забезпечення» про те, що період навчання за денною формою зараховується до страхового стажу лише до 01 січня 2004 року.

Позивач в період з 26 липня 2001 року по 01 жовтня 2011 року не мав стажу для призначення пенсії, тобто у нього не виникло права на пенсію за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789.

Звертає увагу, що висновки суду першої інстанції не відповідають правовим висновкам Верховного Суду в подібних правовідносинах.

Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга має бути задоволена з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 01.09.2001 по 26.06.2006 навчався у вищому навчальному закладі в Одеській національній юридичній академії.

Згідно із записами в трудовій книжці серії НОМЕР_3 позивач з 07.12.2005 працює в органах прокуратури України.

Позивач 06.06.2024 звернувся до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», яка відповідно до принципу екстериторіальності передана на розгляд до ГУ ПФУ в Харківській області.

За результатами розгляду заяви ГУ ПФУ в Харківській області прийнято рішення від 14.06.2024 №24 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи за вислугу років, що дає право на пенсію згідно зі статтею 86 Закону України «Про прокуратуру».

Позивач з 01.09.2001 по 30.07.2005 навчався 4 роки на денній формі навчання у вищому навчальному закладі - Одеській національній юридичній академії, що підтверджується дипломом НОМЕР_2 та додатком до нього.

Отже, до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років згідно із Законом України «Про прокуратуру» зараховується, зокрема, половина строку навчання у вищому навчальному закладі, оскільки позивач навчався у вищому навчальному закладі Одеська національна юридична академія, відповідно половина строку навчання складає 2 роки.

Суд першої інстанції вважав, що період навчання позивача з 01.09.2005 по 26.06.2006 не підлягає зарахуванню до стажу позивача, оскільки позивач навчався на заочній формі навчання, що підтверджується додатком до диплому 02 НОМЕР_4 , а з грудня 2005 року розпочав свою роботу на посаді помічника прокурора Індустріального району м. Дніпропетровська, а відтак в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що періоди з 01.09.2001 по 30.07.2005 денної форми навчання протиправно не зарахований відповідачем до страхового стажу позивача, що свідчить про протиправність рішення ГУ ПФУ в Харківській області 14.06.2024 №24.

Врахувавши, що стаж роботи позивача на посадах, які надають право на призначення пенсії за вислугу років, з урахування половини періоду навчання на денній формі навчання становить 20 років 4 місяці, з яких необхідний стаж роботи на посадах прокурорів/слідчих становить 18 років 4 місяці, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач набув право виходу на пенсію після набуття ним стажу роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, незалежно від віку.

При цьому суд першої інстанції вважав, що до спірних правовідносин мають бути застосовані саме приписи статті 50-1 Закону № 1789, а не приписи статті 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697, адже статтею 86 Закону №1697 збільшено вимоги до стажу роботи, що дає позивачу право на пенсію за вислугу років, у порівнянні зі статтею 50-1 Закону №1789 (в редакції Закону України №3314 від 02.02.2006), що є звуженням прав позивача в розумінні Конституції України, а позивач, перебуваючи на службі в органах прокуратури, мав законні сподівання (очікування) отримання пенсії за вислугу років за наявності 20 річного стажу, які ґрунтувалися на нормах статті 50-1 Закону №1789 (в редакції Закону України №3314 від 02.02.2006), які в подальшому були звужені статтею 86 Закону №1697, що є неприпустимим в розумінні Конституції України.

Відповідно, суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення відповідача про відмову у призначенні позивачу пенсії за вислугою років за наявності необхідного стажу роботи на посадах, які надають право на призначення пенсії за вислугу років, відповідно до ст. 50-1 Закону №1789, є протиправним.

Також суд першої інстанції вважав необґрунтованими доводи відповідача проте, що розмір призначеної пенсії не може перевищувати десяти розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, адже суперечить висновкам, які викладено Конституційним Судом України у рішенні №7-рп/2016 від 20.12.2016 щодо неправомірності обмеження розміру пенсії 10 прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку, що саме ГУ ПФУ в Харківській області має призначити позивачу пенсію за вислугу років.

Суд визнає приведені висновки необґрунтованими, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 06 червня 2024 року звернувся до територіального органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Рішенням ГУ ПФУ в Харківський області, яким заява позивача розглянута за принципом екстериторіальності, від 14 червня 2024 року № 24 (а.с. 7) відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з відсутності необхідного стажу за вислугу років.

У рішенні вказано, що вік заявника 39 років 10 місяців 8 днів; необхідний стаж за вислугу років не менше 25 років; загальний стаж роботи на посадах прокурорів/слідчих становить 18 років 4 місяці 0 днів.

За доданими документами до загального страхового стажу не зараховано: дипломи НОМЕР_2 від 30.07.2005 року та НОМЕР_1 від 26.06.2006 року, оскільки в додатках до дипломів відсутній рік вступу до навчального закладу, в трудовій книжці НОМЕР_3 від 07.12.2005 не зазначено дата видачі диплома та період навчання не відповідає додатку до диплому НОМЕР_1 від 26.06.2006 року.

Трудова книжки позивача містить запис № 1 про навчання ОСОБА_1 з 01 вересня 2001 року по 26 червня 2006 року в Одеській національній юридичній академії, підстава диплом НОМЕР_1 ; запис № 2 від 07 грудня 2005 року про призначення помічником прокурора Індустріального району м. Дніпропетровська, підстава наказ № 1794 від 06.12.2005 року (а.с. 8-12).

Відповідно до диплома НОМЕР_5 від 30 липня 2005 року ОСОБА_1 закінчив у 2005 році Одеську національну юридичну академію і отримав базову вищу освіту за напрямом «Право» та здобув кваліфікацію бакалавра юриста (а.с. 13).

У додатку до диплома (а.с. 14-15) вказана форма навчання денна.

Відповідно до диплома НОМЕР_1 від 26 червня 2006 року ОСОБА_1 закінчив у 2006 році Одеську національну юридичну академію і отримав повну вищу освіту за напрямом «Правознавство» та здобув кваліфікацію юрист (а.с. 17).

У додатку до диплома (а.с. 18-19) вказана форма навчання денна.

Спірними в цій справі є питання зарахування до страхового стажу періоду навчання за денною формою та власне право позивача на призначення пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону «Про прокуратуру».

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

На час звернення позивача за призначенням пенсії набрав чинності Закон України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон №1697-VII).

До цього часу питання пенсійного забезпечення працівників органів прокуратури було врегульоване положеннями статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (далі - Закон №1789-ХІІ), частина перша якої (/встановлювала, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

З огляду на набрання чинності Законом № 1697-VII втратили чинність положення статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ в частині визначення осіб, які мають право на призначення пенсії за вислугу років, та розміру такої пенсії.

Стаття 86 Закону № 1697-VII визначає підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.

Зокрема, відповідно до частини першої статті 86 Закону № 1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Судом встановлено, що на момент звернення ОСОБА_1 до територіального органу Пенсійного фонду із заявою про призначення йому пенсії загальна вислуга років позивача склала 18 років 4 місяці 0 днів, а тому числі стаж роботи на прокурорських посадах - 18 років 4 місяці 0 день.

Беручи до уваги вказані положення статті 86 Закону № 1697-VII, суд зазначає, що стаж роботи ОСОБА_1 на час його звернення до відповідача (06 червня 2024 року) є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону № 1697-VII.

Суд вказує, що зважаючи на дію законів у часі, на правовідносини, що виникли, має поширюватися дія Закону № 1697-VII, а не положення статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, який втратив свою чинність на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії.

Аргументи позивача, підтримані судом першої інстанції, про наявність права на призначення пенсії на підставі положень статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, ґрунтуються на тому, що вказана норма права (у зазначеній редакції) діяла під час його роботи в органах прокуратури, а зміна надалі правового регулювання щодо питань призначення пенсій прокурорам з огляду на ухвалення, зокрема, Закону №1697-VII, призвела до збільшення необхідного стажу для призначення пенсії та, відповідно, зменшення розміру пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, що свідчить про звуження змісту та обсягу існуючих прав і суперечить положенням Конституції України.

Суд першої інстанції, погодившись із доводами позивача, не врахував висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Так, зокрема, у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 265/6322/16-а Верховний Суд дійшов таких висновків:

«Відповідно до статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001) до 01 жовтня 2011 року (в редакції Закону №3668 від 08.07.2011), прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80% від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2%, але не більше 90% від суми місячного (чинного) заробітку.

Отже, у прокурорів та слідчих, які в період часу з 26 липня 2001 року до 01 жовтня 2011 року мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної норми права. При цьому, таке право у зазначених осіб виникло незалежно від того чи фактично воно було реалізовано шляхом звернення до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії.

Таким чином, враховуючи положення статей 22, 58 Конституції України, можливо стверджувати про те, що у разі якщо в подальшому у чинному законодавстві відбуваються зміни щодо правового регулювання призначення пенсії за вислугу років, які підвищують, зокрема, необхідний стаж для призначення пенсії, зменшують розмір пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, то такі зміни звужують зміст та обсяг існуючих прав зазначеної категорії осіб (в яких таке право виникло раніше)».

Застосовуючи цей правовий висновок до спірних в цій справі правовідносин, суд зазначає, що позивач станом на 01 жовтня 2011 року не мав необхідного загального стажу роботи для призначення пенсії (20 років), а отже у нього не виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ (у вказаній редакції).

З огляду на те, що позивач не набув такого права, то неможливо стверджувати й про звуження його змісту та обсягу, оскільки положення Конституції України, на які посилається позивач, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права.

Відповідаючи на аргумент позивача щодо «законного сподівання» на отримання «активу», суд зазначає, що за правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у рішенні в справі «Великода проти України» (№ 43331/12, від 03.06.2014), законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Таким чином, оскільки стаж позивача за вислугу років недостатній для призначення пенсії на підставі статті 86 Закону № 1697-VII, а в період дії статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ позивач не набув права на призначення пенсії за вислугу років, відсутні підстави для задоволення позову.

Аналогічне правозастосування викладене Верховним Судом у постанові від 06 березня 2023 року у справі №620/2767/19.

При цьому суд вказує, що питання врахування до страхового стажу та вислуги років половини періоду навчання у вищому навчальному закладі не змінює факту відсутності у позивача права на призначення пенсії за вислугу років, адже у будь-якому випадку такий стаж є меншим за необхідну вислугу років (25 років), тому це питання в контексті правовідносин щодо права на пенсію за вислугу років є передчасним та має вирішуватися у разі незарахування періоду навчання при виникненні у позивача права на цей вид пенсії.

Тому суд констатує, що висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позову є помилковими, оскільки такі висновки ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Оскільки предметом позову в цій справі є дії (рішення) суб`єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, тобто ця справа є справою незначної складності у розумінні п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2024 року в справі № 160/19750/24 задовольнити.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2024 року в справі № 160/19750/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківський області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії скасувати.

Ухвалити в справі № 160/19750/24 нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківський області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 05 лютого 2025 року та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає за виключенням випадків, встановлених цим пунктом.

Повне судове рішення складено 05 лютого 2025 року.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя В.Є. Чередниченко

суддя С.М. Іванов