Справа № 640/20898/19
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2025-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Файдюка В.В.,

Суддів Карпушової О.В.,

Мєзєнцева Є.І.,

При секретарі Масловській К.І.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2024 року по справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимогу про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій, -

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві (далі - відповідач, ГУ ДПС у м. Києві), в якому просив суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 02.07.2019 №, №, вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 02.07.2019 №Ф-213 та рішення про застосування штрафних санкцій від 02.07.2019 №.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначив, що спірні податкові повідомлення-рішення, вимога та рішення про застосування штрафних санкцій прийняті у зв`язку з безпідставним віднесенням до їх складу витрат на утримання основних засобів подвійного призначення, а саме: вартості придбаних запчастин для транспортних засобів (вантажних автомобілів та напівпричепів) та їх ремонту. Позивач вважає, що оскільки відповідні транспортні засоби використовуються ним при здійсненні господарської діяльності, тому витрати на придбання запасних частин та деталей для транспортних засобів та витрати на їх ремонт є в розумінні вимог чинного законодавства витратами, що пов`язані з веденням господарської діяльності. Стверджує, що сідлові тягачі не є в розумінні вимог чинного законодавства вантажними автомобілями, а тому відповідач помилково вважає такі об`єкти основними засобами подвійного призначення.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2024 року даний адміністративний позов задоволено в повному обсязі.

Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ані в акті перевірки, ані у відзиві відповідач не зазначив, яким чином контролюючий орган дійшов висновку, що придбані товарно-матеріальні цінності є витратами за 2016-2018 роки на утримання вантажних автомобілів, а не на ремонт вантажних автомобілів. Відтак, суд вважає, що вказані витрати не належать до витрат подвійного призначення, а є безпосередніми витратами позивача, пов`язаними із веденням господарської діяльності, з метою отримання прибутку. А відтак, позивачем обґрунтовано віднесено такі витрати до складу витрат звітного періоду.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п.3 ч.1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Приймаючи до уваги, що в суді першої інстанції справа розглядалась в порядку спрощеного провадження, враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що в період з 12 квітня 2019 року по 07 травня 2019 року, відповідно до статті 77 Податкового Кодексу України, на підставі плану-графіка проведення документальних планових виїзних перевірок платників податків на 2019 рік, згідно з наказами ГУ ДФС у м. Києві від 27.03.2019 року № 3722 та від 27.04.2019 року № 4997 була проведена документальна планова виїзна перевірка фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

03 червня 2019 року ФОП ОСОБА_1 отримав Акт ГУ ДФС у м. Києві від 14.05.2019 року № 1053/26-15-42-04-30/, в якому встановлені порушення вимог:

-п. 177.10 ст. 177 ПК України №2755-VI та Порядку №481 - неналежне ведення обліку в Книзі обліку доходів та витрат.

-п. 177.1, п. 177.2 п. 177.4 ст. 177 ПК України №2755, занижено податкові зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за період з 01.01.2016 по 31.12.2018 на 165 380,62 грн., в т.ч.: за 2016 р. - 9106,14 грн., за 2017 р. - 57 487,87 грн., за 2018 р. - 98 786,01 грн.

-п. 16-1 Підрозділу 10 розділу XX ПК України № 2755, внаслідок чого занижено податкові зобов`язання по військовому збору за період з 01.01.2016 по 31.12.2018 на загальну суму 13 781,72 грн., в т. ч.: за 2016 рік - на 758,85 грн., за 2017 рік - на 4 790,66 грн., за 2018 рік - на 8 232,22 грн.

-п. 1 ч. 2 ст. б, п. 2 ч. 1 ст. 7, п. 8 ст. 9 Закону України № 2664-VI, не нараховано та не сплачено суму єдиного внеску з чистого оподатковуваного доходу у розмірі 202 131,88 грн., в тому числі за 2016 рік - у сумі 11 129,72 грн., за 2017 рік - у сумі 70 262,96 грн. та за 2018 рік - у сумі 120 739,19 грн.

-п. 198.5, ст. 198 та п. 201.10 ст. 201 ПК України № 2755, внаслідок чого занижено податкові зобов`язання з податку на додану вартість за 2016-2018 роки, що підлягають сплаті, на загальну суму 19 518,00 грн. в тому числі за січень 2016 - 663,00 грн., за серпень 2016 - 414,00 грн., за жовтень 2016 - 80,00 грн., за листопад 2016 - 118,00 грн., за грудень 2016 - 67,00 грн., за липень 2017 - 160,00 грн., за серпень 2017 - 42,00 грн., за вересень 2017 - 127,00 грн., за жовтень 2017 - 875,00 грн., за листопад 2017 - - 140,00 грн., лютий 2018 - 182,00 грн., квітень 2018 - 208,00 грн., липень 2018 - 1 333,00 грн., серпень 2018 - 224,00 грн., вересень 2018 - 501,00 грн., жовтень 2018 - 673,00 грн., листопад 2018 - 11 169,00 грн., грудень 2018 - 2 541,00 грн., завищено сум від`ємного значення за лютий 2016 - 30,00 грн., березень 2016 - 271,00 грн., квітень 2016 - 356,00 грн., травень 2016 377,00 грн., червень 2016 - 377,00 грн., липень 2016 377,00 грн., вересень 2016 - 80,00 грн., січень 2018 - 45,00 грн., березень 2018 - 21,00 грн.

-п. 198.5, ст. 198 та п. 201.10 ст. 201 ПК України №2755 не складено, не зареєстровано в ЄРПН в терміни, встановлені цим Кодексом зведені податкові накладні за товарами/послугами (маркетингові послуги), щодо яких суми податку на додану вартість були включені до складу податкового кредиту та використані в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.

-п. 203.2 ст. 203 ПК України №2755, несвоєчасно сплачено суму податкових зобов`язань з податку на додану вартість у сумі 406,30 грн. -пп. 16.1.7 п. 16.1 ст. 16 ПК України №2755 - не подано до податкового органу за місцем реєстрації повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність за формою № 20-ОПП.».

Позивач не погодився з висновками Акту перевірки від 14.05.2019 року та відповідно до вимог п. 86.7 ст. 86 ПК України, подав заперечення на Акт перевірки (лист від 14.06.2019 року).

За наслідками розгляду заперечень на акт перевірки від 14.05.2019 року були прийняти наступні рішення:

-податкове повідомлення рішення (форма «Р») від 02.07.2019 року № про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування в загальній сумі 219 737 грн. 70 коп., в тому числі сума ПДФО 146 491 грн. 80 коп. та штрафних (фінансових) санкцій в сумі 73 245 грн. 90 коп.;

-податкове повідомлення рішення (форма «Р») від 02.07.2019 року № про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем військовий збір, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування в загальній сумі 18 311 грн 48 коп., в тому числі сума військового збору 12 207 грн 65 коп. та штрафних (фінансових) санкцій в сумі 6 103 грн. 83 коп.;

-вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 02.07.2019 року № Ф-213 щодо суми заборгованості зі сплати єдиного внеску в загальній сумі 179 045 грн. 53 коп.;

-рішення про застосування штрафний санкцій за донарахування відповідальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 02.07.2019 року № про застосування штрафної санкції в загальній сумі 24 828 грн. 69 коп.

09 серпня 2019 року в порядку адміністративного оскарження, позивач подав скаргу до Державної фіскальної служби України на податкові повідомлення-рішення відповідача.

09 вересня 2019 року ДПС України прийняла Рішення № 1108/6/99- 00-08-06-01 «Про результати розгляду скарги», яким залишила Вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 02.07.2019 року № Ф-213 та Рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування від 02.07.2019 року № ГУ ДФС у м. Києві - без змін, а скаргу ФОП ОСОБА_1 - без задоволення.

07 жовтня 2019 року ДПС України прийняла Рішення № 4556/6/99- 00-08-05-04 «Про результати розгляду скарги», яким залишила податкові повідомлення-рішення від 02.07.2019 року № та № ГУ ДФС у м. Києві - без змін, а скаргу ФОП ОСОБА_1 - без задоволення.

Незгода позивача із прийнятими рішеннями зумовила його звернення до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів виходить з такого.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає ПК України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI.

Грошове зобов`язання платника податків відповідно до підпункту 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 ПК України це сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Підпунктом 14.1.156 пункту 14.1 статті 14 ПК України встановлено, що податкове зобов`язання - це сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Порядок оподаткування доходів фізичних осіб - підприємців визначений статтею 177 ПК України.

Відповідно до пункту 177.1 статті 177 ПК України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 177.2 статті 177 ПК України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Пунктом 177.4 статті 177 ПК України встановлено, що до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать: витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат; витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу); обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством; суми податків, зборів, які пов`язані з проведенням господарської діяльності такої фізичної особи - підприємця (крім податку на додану вартість для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, та акцизного податку, податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності, податку на майно); суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; платежі, сплачені за одержання ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності фізичною особою - підприємцем, одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, які пов`язані з господарською діяльністю фізичної особи - підприємця; інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Згідно з підпунктом 177.4.6 пункту 174.4 статті 174 ПК України зазначені у цій статті підприємці мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. При цьому амортизації підлягають: витрати на придбання основних засобів та нематеріальних активів; витрати на самостійне виготовлення основних засобів.

Не підлягають амортизації та повністю включаються до складу витрат звітного періоду витрати на: проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів; ліквідацію основних засобів (у частині залишкової вартості).

Не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.

Отже, об`єктом оподаткування фізичної особи - підприємця є чистий оподатковуваний дохід. Чистий оподатковуваний дохід визначається як різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними із проведенням господарської діяльності такої фізичної особи-підприємця. До витрат включаються, в тому числі, і вартість придбаних товарно-матеріальних цінностей, що реалізовані або використані у виробництві продукції.

За правилами ПК України підставою для віднесення до складу витрат сум витрат, понесених на придбання товарів (робіт, послуг), є сукупність таких умов, як реальне (фактичне) придбання товарів (робіт, послуг), використання придбаних товарів (робіт, послуг) у власній господарській діяльності, а також документальне підтвердження понесених витрат. Такі витрати фізичної особи-підприємця мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. При цьому всі витрати мають бути здійснені в межах господарської діяльності такого платника.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 05 липня 2019 року у справі №808/6038/15.

При цьому, відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України господарська діяльність- діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Як встановлено судом, згідно з реєстраційними даними позивача видами його діяльності визначено:

49.41 Вантажний автомобільний транспорт (основний);

46.75 Оптова торгівля хімічними продуктами ;

46.90 Неспеціалізована оптова торгівля;

52.29 Інша допоміжна діяльність у сфері транспорту;

77.12 Надання в оренду вантажних автомобілів.

Перевіркою встановлено, що у період з 01.01.2016 по 31.12.2018 р. позивач здійснював такі види господарської діяльності: вантажний автомобільний транспорт, надавав в оренду вантажні автомобілі з використанням, а також здійснював діяльність у сфері оптової торгівлі хімічними товарами.

З акту перевірки вбачається, що позивач у господарській діяльності використовує власний транспорт, а саме: спеціалізований сідловий тягач DAF FT CF 85.430 (державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ); напівпричіп GENERAL TRAILERS TX34CW (державний реєстраційний номер ла НОМЕР_2 ), платформа MERSEDES-BENZ 1835 (державний реєстраційний номер НОМЕР_3 ); причіп платформа TROUILLET (державний реєстраційний номер НОМЕР_4 ) та орендований транспорт, а саме: спеціалізований сідловий тягач DAF XF 105.460 (державний реєстраційний номер НОМЕР_5 ); напівпричіп SHHWARZMULLER SPA-ЗЕ (державний реєстраційний номер НОМЕР_6 ).

Контролюючим органом встановлено, що на формування показників "вартість документально підтверджених витрат, пов`язаних із господарською діяльністю" основний вплив мало, зокрема, витрати на придбання товарно-матеріальних цінностей, ремонт та обслуговування транспортних засобів.

Колегія суддів звертає увагу, що частиною першою статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закону №996-XIV) передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Документами, які підтверджують витрати для цілей податкового обліку, можуть бути первинні документи, які засвідчують факт оплати товарів (робіт, послуг) і які відповідають вимогам частини 2 статті 9 Закону №996-XIV, зокрема, платіжне доручення, прибутковий касовий ордер, квитанція, фіскальний чек, акт закупівлі (виконаних робіт, наданих послуг).

Право платника податку на включення витрат до витрат звітного періоду виникає, коли вони відповідають таким вимогам: документально підтверджені належним чином оформленими первинними документами; пов`язані із господарською діяльністю підприємця; безпосередньо пов`язані з отриманням доходів; мають бути фактично сплачені; товари (роботи, послуги), з придбанням яких пов`язані витрати, мають бути поставлені (отримані).

Наявність первинних документів під час проведення перевірки є необхідною умовою для підтвердження правомірності декларування показників податкового обліку. Обов`язок платника податків зберігати такі первинні документи й надавати їх під час перевірки контролюючому органу кореспондує з обов`язком контролюючого органу здійснювати перевірку на підставі первинних документів.

Так, судом першої інстанції враховано, що на підтвердження здійснення витрат відображених у звітності позивач надав первинні бухгалтерські документи, які містяться в матеріалах адміністративної справи.

Таким чином, витрати, які позивач відобразив у фінансово-бухгалтерській документації є реально понесені останнім, у зв`язку з провадженням господарської діяльності. Зазначені витрати у причинному зв`язку узгоджуються з фактом наявності у позивача транспортних засобів, а також відповідають меті здійснення такої діяльності.

Щодо висновків відповідача про неправомірне віднесення позивачем за 2016 - 2018 роки до складу витрат витрати на утримання засобів подвійного призначення вантажних автомобілів, слід зазначити.

Згідно з підпунктом 177.4.5 пункту 177.4 статті 177 ПК України не включаються до складу витрат підприємця витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею.

Підпунктом 177.4.6 пункту 177.4 статті 177 ПК України встановлено, що не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення, земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.

Із аналізу даних правових норм слідує, що основними засобами подвійного призначення вважаються легковий та вантажний автомобілі.

Отже, до складу витрат фізичної особи-підприємця включаються, зокрема, витрати на паливо, запчастини та інші матеріали, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат відповідно до підпункту 177.4.1 пункту 177.4 статті177 ПК України. Водночас цей підпункт дозволяє включати до складу підприємницьких витрати на ремонт та експлуатацію майна (майно це в тому числі автомобіль), що використовується в господарській діяльності.

Зазначені норми встановлюють загальні правила обліку витрат фізичної особи-підприємця, що перебуває на загальній системі.

Так, підпункт 177.4.5 пункту 177.4 статті 177 ПК України є спеціальною нормою, що виключає із загального правила витрати на утримання основних засобів подвійного призначення.

Згідно із підпунктом 14.1.138 пункту 14.1 статті 14 ПК України основні засоби - матеріальні активи, у тому числі запаси корисних копалин наданих у користування ділянок надр (крім вартості землі, незавершених капітальних інвестицій, автомобільних доріг загального користування, бібліотечних і архівних фондів, матеріальних активів, вартість яких не перевищує 6000 гривень, невиробничих основних засобів і нематеріальних активів), що призначаються платником податку для використання у господарській діяльності платника податку, вартість яких перевищує 6000 гривень і поступово зменшується у зв`язку з фізичним або моральним зносом та очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких з дати введення в експлуатацію становить понад один рік (або операційний цикл, якщо він довший за рік).

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що транспорті засоби, які використовувались позивачем у спірних періодах сідлові (сідельні) тягачі, є транспортними засобами спеціалізованого призначення, у жодному свідоцтві про реєстрацію такі транспортні засоби не зареєстровані за типом "вантажний автомобіль". Сідловий тягач без причепу не призначений для перевезення вантажів, оскільки за своєю конструкцією та обладнанням має призначенням буксирування, зокрема, напівпричепів.

Напівпричепи - це причепи, вісь (осі) яких розміщено позаду центра мас транспортного засобу (за умови рівномірного завантаження) і які обладнано зчіпним пристроєм, що забезпечує передачу горизонтальних і вертикальних зусиль на інший транспортний засіб, що виконує функції тягача.

Отже, віднесення напівпричепів до вантажних автомобілів є також помилковим, оскільки це транспортні засоби без власного джерела енергії (не обладнані двигуном) та пристосовані для буксирування автомобілем.

Відповідач, посилаючись на віднесення транспортних засобів позивача до вантажних автомобілів подвійного призначення, не підтвердив яке інше (друге) призначення окрім основного (першого) мають транспортні засоби, використані позивачем.

Сідельний тягач і напівпричеп є окремими транспортними засобами і окремими об`єктами основних засобів (основних фондів), які не відносяться до категорії основних засобів подвійного призначення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновків, що доводи контролюючого органу про віднесення зазначених вище транспортних засобів до основних засобів подвійного призначення є безпідставними та не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Крім того, суд першої інстанції звернув увагу, що транспортна діяльність є специфічною, оскільки власне

транспорт не створює нових матеріальних продуктів, а транспортні послуги споживаються одночасно із процесом їх надання; отже, структура експлуатаційних витрат транспорту значно відрізняється від структури виробничих витрат галузей матеріального виробництва, а витрачання матеріально-технічних ресурсів прямим чином залежить від дорожніх та природно-кліматичних умов.

Виходячи із зазначених норм ПК України, колегія суддів доходить висновку, що витрати на утримання засобів подвійного значення та витрати на проведення ремонту основних засобів мають різний податковий облік.

Податковий Кодекс України не містить визначення, що саме розуміється під терміном "утримання основних засобів", а що вважається "ремонтом" та "технічним обслуговуванням", які ж витрати слід вважати витратами на утримання автомобіля, а які витрати відносяться до його ремонту, оскільки наслідки понесення цих витрат в податковому обліку є різними, одні витрати відносяться до витрат підприємця, а інші ні.

Визначення терміну "утримання автомобіля" надано у пункті 26 Правил експлуатації колісних транспортних засобів, затверджених Наказом Мінінфраструктури від 26 липня 2013 року №550, а саме - забезпечення державної реєстрації, дотримання умов безпечності технічного та санітарного стану, проведення обов`язкового технічного контролю, своєчасного виконання технічного обслуговування і ремонту, охорони, передання транспортного засобу та його швидкозношуваних складників на утилізацію або видалення відповідно до законодавства.

Основними нормативними документами, що регламентують облік основних засобів, їх відображення у бухгалтерському обліку або міжнародній фінансовій звітності, є Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 7 "Основні засоби", затверджене Наказом Міністерства фінансів України від 27 квітня 2000 року № 92 (далі - П(С)БО 7), та Методичні рекомендації з бухгалтерського обліку основних засобів, затверджені Наказом Міністерства фінансів України від 30 вересня 2003 року №561 (далі - Методичні рекомендації №561).

Відповідно до пунктів 14, 15 П(С)БО 7 первісна вартість основних засобів збільшується на суму витрат, пов`язаних з поліпшенням об`єкта (модернізація, модифікація, добудова, дообладнання, реконструкція тощо), що призводить до збільшення майбутніх економічних вигод, первісно очікуваних від використання об`єкта. Залишкова вартість основних засобів зменшується у зв`язку з частковою ліквідацією об`єкта основних засобів. Витрати, що здійснюються для підтримання об`єкта в робочому стані (проведення технічного огляду, нагляду, обслуговування, ремонту тощо) та одержання первісно визначеної суми майбутніх економічних вигод від його використання, включаються до складу витрат.

Зі змісту пункту 29 Методичних рекомендацій № 561 вбачається, що проведення модернізації передбачає вдосконалення конструкції, що забезпечує підвищення продуктивності об`єкта, який модернізується, сприяє розширенню його технологічних можливостей, досягненню економії ресурсів, поліпшенню умов праці. Здійснення ж ремонту полягає у частковому відновленні окремих частин об`єкта для підтримання їх у робочому стані.

При цьому, пункт 31 Методичних рекомендацій № 561 наводить такі приклади поліпшень: а) модифікація, модернізація об`єкта ОЗ з метою продовження строку його корисної експлуатації або збільшення його виробничої потужності; б) заміна окремих частин устаткування для підвищення якості продукції (робіт, послуг); в) упровадження ефективнішого технологічного процесу, який дозволить зменшити первісно оцінені виробничі витрати; г) добудова (надбудова) будівлі, яка збільшує кількість місць (площі) будівлі, обсяги та/або якість виконуваних робіт (послуг) або умови їх виконання.

Відповідно до Положення про технічне обслуговування і ремонт дорожніх транспортних засобів автомобільного транспорту, затвердженого Наказом Міністерства транспорту України від 30 березня 1998 року №102 (далі - Положення №102) ремонт - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності виробів та відновлення ресурсів виробів чи їх складових частин; поточний ремонт (ПР) - ремонт, який виконується для забезпечення або відновлення роботоздатності виробу і полягає в заміні і (або) відновленні окремих частин (може виконуватись заявочно або за результатами діагностування агрегатним, знеособленим та іншими методами)

Переліки робіт, які зазвичай здійснюють під час проведення ТО, наведено в пункті 3.5 згаданого Положення, які включають: перевірку технічного стану; виконання робіт щодо підтримування належного зовнішнього вигляду; заправлення експлуатаційними рідинами; усунення виявлених несправностей; санітарну обробку ТЗ. Крім того, прибирально-мийні роботи виконуються за потребою, але обов`язково перед технічним обслуговуванням чи ремонтом; оброблення кузовів автомобілів спеціального призначення здійснюється відповідно до вимог та інструкцій на перевезення даного виду вантажів.

З врахуванням вище вказаного, колегія суддів вважає, що вказані вище витрати не належать до витрат подвійного призначення, а є безпосередніми витратами позивача, пов`язаними із веденням господарської діяльності, з метою отримання прибутку. А відтак, позивачем обґрунтовано віднесено такі витрати до складу витрат звітного періоду.

Отже, відповідачем протиправно збільшено позивачеві суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 219 737 грн. 70 коп., в тому числі сума ПДФО 146 491 грн. 80 коп. та штрафних (фінансових) санкцій в сумі 73 245 грн. 90 коп. відповідно до податкового повідомлення-рішення від 02.07.2019 року № . Відтак, зазначене податкове повідомлення-рішення є протиправним і підлягає скасуванню.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 02.07.2019 року № , яким позивачеві збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір на 18 311 грн 48 коп., в тому числі сума військового збору 12 207 трні 65 коп. та штрафних (фінансових) санкцій в сумі 6 103 грн. 83 коп., з огляду на те, що податкове повідомлення від 02.07.2019 року № має похідний характер від податкового від податкового повідомлення-рішення від 02.07.2019 року № , яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування.

Так, відповідно до пп. 1.2 п. 161 Підрозділу 10 Розділу XX ПК України об`єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені статтею 163 ПК України.

Щодо вимог про сплату боргу (недоїмки) від 02.07.2019 року № Ф-213 та рішення про застосування штрафний санкцій за донарахування відповідальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 02.07.2019 року № ,

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування" базою нарахування єдиного внеску для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Частиною 5 статті 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування" визначено, що єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Згідно з частинами 2, 3 статті 9 вказаного Закону обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Таким чином, вимога та рішення про застосування фінансових санкцій є також похідними від податкового повідомлення-рішення від 02.07.2019 року № . Оскільки судом встановлено, що відповідач протиправно збільшив позивачеві зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, то як наслідок, неправомірно встановлено і зобов`язання зі сплати єдиного внеску та застосовано штрафні санкції.

Отже, оскаржувані вимога про сплату боргу (недоїмки) від 02.07.2019 року № Ф-213, а також рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 02.07.2019 року № є протиправними та підлягають скасуванню.

На підставі вищенаведеного, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що адміністративний позов підлягає задоволенню повністю.

Згідно ч. 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно встановлено фактичні обставини справи, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 04 лютого 2025 року.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: О.В. Карпушова

Є.І. Мєзєнцев