Справа № 120/15719/23
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2025-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши в місті Вінниці у письмовому провадженні заяву позивача про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених відповідачем-суб`єктом владних повноважень на виконання рішення суду у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,
Рішенням суду від 16.11.2023, яке набрало законної сили, вказаний позов задоволено. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо обмеження пенсії ОСОБА_1 максимальним розміром після її перерахунку з 01.07.2021. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області виплачувати ОСОБА_1 пенсію після її перерахунку з 01.07.2021 без обмеження максимальним розміром та з урахуванням нарахованої щомісячної доплати у розмірі 2000 грн згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 № 713 "Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб" та надбавки як учаснику бойових дій, у тому числі за період з 01.03.2022 до 28.02.2023 також з урахуванням нарахованої індексації, встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2022 року № 118 "Про індексацію пенсій та заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2022 році", а починаючи з 01.03.2023 по 30.09.2023 та з 01.10.2023 з урахуванням нарахованої індексації, встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2023 року № 168 "Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2023 році", враховуючи вже виплачені суми пенсії.

30.12.2024 до суду надійшла заява, подана в порядку ст. 383 КАС України, у якій позивач просить суд визнати протиправними дії відповідача щодо належного виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 16.11.2023 у справі № 120/15719/23.

Заява обґрунтовується тим, що починаючи з 01.03.2022 боржник припинив виконання зазначеного судового рішення у повному обсязі та виплачував позивачу пенсію з обмеженням її максимальним розміром.

Ухвалою від 06.01.2024 заяву позивача прийнято до розгляду заяву позивача, а відповідачу встановлено строк для надання суду письмових пояснень по суті поданої заяви.

08.01.2024 від відповідача надійшли письмові пояснення, у яких зазначається, що на виконання рішення суду від 16.11.2023 у справі № 120/15719/23 Головним управлінням проведено перерахунок пенсії позивача, який станом на 01.07.2021 становить 32785,58 грн. Водночас за період з 01.07.2021 по 28.02.2022 позивачу донараховано кошти в сумі 17685,04 грн, які включені до Реєстру судових рішень.

Відповідач вказує на те, що розмір пенсії позивача з 01.07.2021 розраховано виходячи з того, що на виконання рішення суду, яким зобов`язано провести перерахунок пенсії без обмеження максимальним розміром, пенсія встановлюється без обмеження її максимальним розміром станом на дату, з якої судом зобов`язано здійснити такий перерахунок. Адже, як вважає відповідач, суд не вирішував питання щодо виплати позивачу пенсії без обмеження її максимальним розміром на майбутнє.

Відтак відповідач не заперечує тієї обставини, що починаючи з 01.03.2022 нарахована позивачу пенсія була обмежена максимальним розміром, але вважає такі свої дії правомірними.

Вирішуючи заяву позивача, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з ч. 2-4 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Аналогічні норми передбачені статтею 14 КАС України.

Крім того, в силу приписів ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, за її межами.

В абзаці 3 пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26.06.2013 № 5-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 № 11-рп/2012).

Також у Рішенні від 26.06.2013 Конституційний Суд України врахував практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в пункті 43 рішення від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України", заява № 60750/00, зазначив, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбачений статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

В пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15.05.2019 № 2-р(II)/2019, на підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин першої та другої статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку, Конституційний Суд України вказав на те, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

Положеннями частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Європейський суд з прав людини у справі "Горнсбі проти Греції" наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах "Алпатов та інші проти України", "Робота та інші проти України", "Варава та інші проти України", "ПМП "Фея" та інші проти України"), якими було встановлено порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою статті 129-1 Конституції України.

Тому обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню стороною, на яку покладено відповідний обов`язок.

Це означає, що учасник справи, якому належить виконати судовий акт, повинен здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Судом встановлено, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 16.11.2023 у справі № 120/15719/23 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області виплачувати ОСОБА_1 пенсію після її перерахунку з 01.07.2021 без обмеження максимальним розміром та з урахуванням нарахованої щомісячної доплати у розмірі 2000 грн згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 № 713 "Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб" та надбавки як учаснику бойових дій, у тому числі за період з 01.03.2022 до 28.02.2023 також з урахуванням нарахованої індексації, встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2022 року № 118 "Про індексацію пенсій та заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2022 році", а починаючи з 01.03.2023 по 30.09.2023 та з 01.10.2023 з урахуванням нарахованої індексації, встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2023 року № 168 "Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2023 році", враховуючи вже виплачені суми пенсії..

Отже, вказаним судовим рішенням відповідача зобов`язано нараховуввати та виплачувати позивачу пенсію без обмеження її максимальним розміром з 01.07.2021, з 01.03.2022, з 01.03.2023 та з 01.10.2023.

Про однозначно свідчить і мотивувальна частина рішення суду від 16.11.2023 у справі № 120/15719/23, у якій судом зазначено наступне:

"... Судом встановлено, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 30.11.2021 у справі № 120/13451/21-а зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області перерахувати та виплачувати ОСОБА_1 пенсію без обмеження максимальним розміром з 01.04.2019, з урахуванням раніше виплачених сум.

Крім того, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 26.10.2022 у справі № 120/6571/22 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області з 01.03.2022 виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років з урахуванням нарахованої індексації, встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 № 118 "Про індексацію пенсій та заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2022 році", без обмеження пенсії максимальним розміром та з урахуванням вже виплачених сум, а рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 03.05.2023 у справі № 120/2801/23 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області провести з 01.03.2023 перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 після нарахування індексації, без обмеження її максимальним розміром та з урахуванням раніше проведених виплат.

Отже, питання обмеження пенсії позивача максимальним розміром вже було предметом судового розгляду і ухвалене у вказаних справах рішення суду має преюдиційний характер для правовідносин між сторонами. Серед іншого це означає, що під час проведення наступних перерахунків пенсії позивача пенсійний орган не вправі застосовувати обмеження максимального розміру пенсії з тих підстав, яким вже надано оцінку у судовому рішення, що набрало законної сили.

Водночас судом встановлено, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 03.08.2023 у справі № 120/4008/23 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області здійснити з 01.07.2021 перерахунок та виплату ОСОБА_1 щомісячної доплати до пенсії у розмірі 2000,00 гривень відповідно до Постанови № 713, з урахуванням раніше виплачених сум.

Виконуючи зазначене рішення та встановлюючи щомісячну доплату до пенсії у розмірі 2000,00 гривень, відповідач здійснив новий перерахунок пенсії позивача та починаючи з 01.07.2021 обмежив виплату пенсії максимальним розміром, що підтверджується відповідним розрахунком пенсії, датованим 09.10.2023.

Крім того, як видно з матеріалів справи, відповідач знову ж таки здійснив перерахунок пенсії позивача з 01.03.2022 з урахуванням індексації та нарахованої щомісячної доплати до пенсії у розмірі 2000,00 гривень, внаслідок чого розмір пенсії позивача збільшився та загальний розмір пенсії склав 36984,02 грн.

Також відповідач здійснив перерахунок пенсії позивача з 01.03.2023 з урахуванням індексації та нарахованої щомісячної доплати до пенсії у розмірі 2000,00 гривень, внаслідок чого розмір пенсії позивача збільшився та загальний розмір пенсії склав 38577,83 грн та в подальшому з 01.10.2023.

Втім, незважаючи на підвищення розміру пенсії позивача, у зв`язку з виконанням рішення суду в адміністративній справі № 120/4008/23 та після нарахування щомісячної доплати, відповідач здійснює виплату пенсії позивачу з обмеженням її максимальним розміром.

Суд наголошує на тому, що право позивача на обчислення його пенсії без застосування обмеження максимальним розміром вже захищене судовими рішеннями, а тому з аналогічних підстав пенсія позивача не може бути обмежена максимальним розміром.

Крім того, суд звертає увагу, що і на момент ухвалення рішень у справі № 120/13451/21-а, № 120/6571/22, № 120/2801/23, у чинному законодавстві України не відбулося таких змін, які б надавали відповідачу додаткові правові підстави для обмеження розміру пенсії позивача, що вказує на те, що рішення суду у вищезазначених справах та наведені у них висновки залишаються обов`язковим для виконання (врахування) відповідачем.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Отже, виконання вимог закону, в тому числі щодо проведення підвищення та перерахунку пенсій є обов`язком відповідача.

Враховуючи наведене, суд доходить до висновку, що відповідач допустив протиправні діяння щодо виплати пенсії із обмеженням її максимальним розміром з 01.07.2021 у зв`язку з виконанням рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 03.08.2023 у справі № 120/4008/23.

Суд зазначає, що правова визначеність, як спеціальна складова більш загального принципу верховенства права, передбачає правило остаточності рішень суду та гарантованість їх виконання. Остаточне рішення суду є обов`язковим до виконання до моменту зміни умов, за яких його ухвалено.

Європейський суд з прав людини в ухвалі від 03.06.2014 у справі "Великода проти України" (заява № 43331/12) зауважив, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому.

Отже, зміна нормативно-правового регулювання окремого питання дійсно може мати наслідком втрати актуальності судового рішення, у якому суд розглянув питання застосування норми права, що у подальшому зазнала змін.

Водночас за обставин цієї справи відповідні зміни у законодавстві, зокрема положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-ХІІ та статті 2 Закону № 3668-VI не змінились.

Верховний Суд вже висловлював правову позицію щодо заборони обмеження максимальним розміром пенсії особам, яким вона призначена відповідно до Закону № 2262-ХІІ. Водночас згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Крім того, суд враховує, що за загальним правилом вирішення колізій, передбаченим ч. 3 ст. 7 КАС України, у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи, тобто згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12.03.2019 у справі № 913/204/18, від 10.03.2020 у справі № 160/1088/19).

Аналогічна правова позиція була підтримана Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 09.06.2022 у справі № 520/2098/19.

При цьому, на думку суду, обмеження максимального розміру пенсії, призначеної згідно з Законом № 2262-ХІІ, порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених ч. 5 ст. 17 Конституції України.

У постанові від 16.12.2021 у справі № 400/2085/19 Верховний Суд наголосив на протиправності обмеження органом Пенсійного фонду максимального розміру пенсії позивача, право на пенсійне забезпечення якого встановлене Законом № 2262-ХІІ, та зазначив, що у спірних відносинах підлягають застосуванню норми Закону № 2262-XII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016, а не норми Закону № 3668-VI.

Наведені висновки Верховного Суду також мали б бути враховані пенсійним органом під час обчислення та виплати пенсії позивача з 01.07.2021.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі № 520/15025/16-а сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Закон не уповноважує територіальний орган Пенсійного фонду на власний розсуд визначати підстави, умови та максимальний розмір для обмеження пенсійних виплат, а тому дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області є протиправними, оскільки вчинені всупереч приписам ч. 2 ст. 19 Конституції України ...".

Натомість, як встановлено судом за результатами розгляду заяви позивача, на виконання рішення суду у цій справі Головне управління здійснило перерахунок пенсії позивача з 01.03.2022, внаслідок чого розмір пенсії збільшився та склав 36984,02 грн. Однак, з урахуванням обмеження максимального розміру пенсії, фактична сума виплати склала 34984,02 грн.

Аналогічно пенсійний орган здійснив перерахунок пенсії позивача з з 01.03.2023 та її визнгачив її розмір на рівні 38577,83 грн. Проте з обмеженням максимального розміру пенсії фактична сума виплати склала 36577,83 грн.

Обґрунтовуючи правомірність обмеження розміру пенсії позивача відповідач посилається на те, що при виконанні рішення суду, яким зобов`язано провести перерахунок пенсії без обмеження максимальним розміром, пенсія встановлюється без обмеження її максимального розміру станом на дату, з якої судом зобов`язано здійснити такий перерахунок.

Разом з тим відповідачем не наведено нормативно-правового чи підзаконного акту, яким передбачено вчинення дій з перерахунку пенсії позивача без обмеження її максимального розміру станом на дату, з якої судом зобов`язано пенсійний орган здійснити такий перерахунок.

Суд зауважує, що згідно з резолютивною частини рішення суду від 16.11.2023 у справі № 120/15719/23 Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зобов`язано виплачувати позивачу ОСОБА_1 пенсію після її перерахунку з 01.07.2021 без обмеження максимальним розміром та у подальшому з 01.03.2022, з 01.03.2023 та з 01.10.2023, в тому числі з урахуванням визначених рішенням доплат, надбавок та індексації.

Отже, виходчи з характеру спірних правовідносин між сторонами та беручи мотиви суду щодо ухвалення рішення на користь позивача, дату рішення та вищенаведене формулювання його зобов`язальної частини, є очевидним, що відповідач не мав законних підстав для обмеження розміру пенсії позивача з 01.03.2022, оскільки як рішенням у справі № 120/15719/23, так і іншими судовими рішеннями, про які зазначено вище, констатовано неправомірність застосування пенсійним органом обмеження пенсії позивача, в тому числі після її перерахунку з 01.03.2022.

Втім, відповідач трактує зміст рішення на власний розсуд і здійснив перерахунок та виплату пенсії позивача без обмеження максимального розміру лише за період з 01.07.2021 по 01.03.2022, в той же час починаючи з 01.03.2022 протиправно застосував обмеження максимального розміру пенсії позивача.

З огляду на викладене дії відповідача на виконання рішення суду, які полягають в обмеженні розміру пенсії позивача з 01.03.2022, розцінюються судом як недобросовісні, оскільки полягають у порушенні процесуального обов`язку, який передбачений статтею 370 КАС України, суперечать завданню адміністративного судочинства та мають наслідком породження нових спорів у сфері соціального захисту населення.

Статтею 383 КАС України передбачено право особи-позивача, на користь якої ухвалено рішення суду, подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень-відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу (ч. 6 ст. 383 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

Отже, окрема ухвала є формою реагування суду на порушення норм права, причини та умови, що спричинили (зумовили) ці порушення, з метою їх усунення та запобігання таким порушенням у майбутньому.

Відтак, враховуючи встановлену судом протиправність дій пенсійного органу під час перерахунку та виплати пенсії позивача на виконання рішення суду від 16.11.2023 у справі № 120/15719/23 в частині застосування з 01.03.2022 обмеження виплати пенсії максимальним розміром, суд вважає за необхідне постановити окрему ухвалу та направити її керівнику Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області для вжиття відповідних заходів реагування.

За змістом ч. 5 ст. 249 КАС України, з метою забезпечення виконання вказівок, що містяться в окремій ухвалі, суд встановлює у ній строк для надання відповіді залежно від змісту вказівок та терміну, необхідного для їх виконання.

Тому на виконання приписів ч. 5 ст. 249 КАС України Головному управлінню Пенсійного фонду України у Вінницькій області слід встановити місячний строк з дати отримання окремої ухвали для повідомлення суду про вжиті заходи щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

Керуючись ст.ст. 248, 249, 256, 294, 383 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву позивача про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених відповідачем-суб`єктом владних повноважень на виконання рішення суду у справі № 120/15719/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо неналежного виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 16.11.2023 у справі № 120/15719/23.

Постановити окрему ухвалу і направити її до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

Про вжиті Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області заходи повідомити Вінницький окружний адміністративний суд не пізніше одного місяця після надходження окремої ухвали.

Ухвала набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Сало Павло Ігорович