Справа № 460/10782/24
Суддя: К.М. Недашківська
Дата ухвалення: 2025-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

04 лютого 2025 року м. Рівне №460/10782/24

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді К.М.Недашківської, розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинення певних дій.

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому позивач просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Військової частини НОМЕР_1 щодо повернення без реалізації матеріалів щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби відповідно до абзацу 11 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт від 26.07.2024 про звільнення з військової служби відповідно до абзацу 11 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Постанови КМУ від 12.06.2013 №413 «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та зі служби осіб рядового і начальницького складу» - у зв`язку з необхідністю здійснювати догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю ІІІ групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг(стопи ноги), одного з парних органів, або за наявності у дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю ІІІ групи онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів з доданими до нього документами із застосуванням абзацу 11, пункту 3, частини 12, статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Постанови КМУ від 12.06.2013 №413 «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та зі служби осіб рядового і начальницького складу».

Стислий виклад позиції Позивача.

Позивач зазначає, що 26.07.2024 на Командира Військової частини НОМЕР_1 через Міністерство Оборони України, ним вдруге податний Рапорт про звільнення з військової служби відповідно до абзацу 11 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та постанови КМУ від 12.06.2013 №413 - необхідність здійснювати догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів, або за наявності у дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю III групи онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів. Проте, такий рапорт відповідачем не розглянутий в установлені законом строки. Також, позивач зазначає, що рішення Військової частини НОМЕР_1 щодо повернення без реалізації матеріалів до звільнення позивача з військової служби є протиправним, оскільки при вирішенні питання щодо звільнення за рапортом від 26.07.2024 відповідач не мав права відмовляти так як рапорт відповідав нормам чинного законодавства. Просив задовольнити позов повністю.

Стислий виклад заперечень відповідача.

Відповідач зазначає, що позивач звертався до Військової частини НОМЕР_1 з Рапортом про звільнення з військової служби від 09.07.2024. За результатами розгляду Рапорта від 09.07.2024 Військовою частиною НОМЕР_1 прийняте рішення від 16.07.2024 №1210 про відмову у звільненні з військової служби. Будь-яких інших рапортів про звільнення з військової служби до Військової частини від позивача не надходило, в тому числі рапорт від 26.07.2024, який поданий позивачем на ім`я Міністерства Оборони України. Тому відповідач не допускав та не міг допусками протиправних дій щодо розгляду рапорта від 26.07.2024. просив відмовити позивачу у задоволенні позову.

Ухвалою суду від 23.09.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі, та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою суду від 03.01.2025 витребувано у позивача та відповідача докази: рішення Військової частини НОМЕР_1 за результатами розгляду рапорта ОСОБА_1 від 09.07.2024 про звільнення з військової служби.

13 січня 2025 року відповідач подав до суду витребувані докази на виконання ухвали від 03.01.2025.

Ухвалою суду від 14.01.2025 витребувано у ОСОБА_1 докази: рапорт з документами від 09.07.2024, щодо якого прийняте рішення Військової частини НОМЕР_1 від 16.07.2024; рапорт від 26.07.2024 з документами та доказами його подання, на який позивач посилається в позові, та рішення про результати його розгляду; витребувано у Військової частини НОМЕР_1 докази: рапорт з додатками ОСОБА_1 вх.№2905 від 09.07.2024; інформацію щодо надходження від ОСОБА_1 рапортів про звільнення за період з 26.07.2024 по 15.09.2024 та іх копії (у разі їх надходження); рішення про розгляд таких рапортів.

20 січня 2025 року відповідач подав до суду витребувані докази; 24 січня 2025 року позивач подав до суду витребувані докази.

Ухвалою суду від 27.01.2025 витребувано у Військової частини НОМЕР_1 докази: копію Журналу реєстрації вхідних документів Військової частини НОМЕР_1 за серпень 2024 року.

03 лютого 2025 року відповідач надав суду витребувані докази.

За правилами частини п`ятої статті 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

За відсутності у процесуальному законі вказівки (прямої чи опосередкованої) на необхідність розгляду справи (з огляду на її категорію) тільки за правилами загального позовного провадження, суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження (відповідно до частини другої статті 257 КАС).

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд при вирішенні справи керується принципами верховенства права, законності, рівності усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом, змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин, гласності і відкритості адміністративного процесу.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності та з`ясувавши всі обставини, які мають правове значення для вирішення спору по суті, суд

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 проходить військову службу за мобілізацією у Військовій частині НОМЕР_1 .

Позивач подав на ім`я Командира Військової частини НОМЕР_1 Рапорт від 09.07.2024 про звільнення з військової служби (далі - Рапорт від 09.07.2024), в якому зазначив, що даним рапортом доводить до відома, що його дружина ОСОБА_2 має інвалідність III групи; у неї наявне загальне захворювання з ур.ЦНС, що відноситься до абз. 12 п. 3 ч. 12 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу»; необхідність здійснювати догляд за дружиною саме позивачем; бажання продовжувати військову службу через зазначені вище сімейні обставини позивач не має.

До Рапорта від 09.07.2024 позивач надав документи:

свідоцтво про шлюб;

документ про інвалідність дружини;

документ про наявність захворювання;

довідка про склад сім`ї;

акт обстеження;

копія свідоцтва неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 ;

копія свідоцтва неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 .

За результатами розгляду Рапорта від 09.07.2024 Військовою частиною НОМЕР_1 прийняте рішення від 16.07.2024 №1210 про відмову у звільненні з військової служби (далі - Рішення від 16.07.2024 №1210) (а.с. 84).

В Рішенні від 16.07.2024 №1210 зазначено, зокрема:

для узгодження питання можливості звільнення з військової служби, пакет документів був наданий в юридичну службу Військової частини НОМЕР_2 та отримано висновок про відсутність правових підстав для звільнення з військової служби під час дії воєнного стану;

відповідно до підпункту «г» пункту 1 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (зі змінами та доповненнями), військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною 12 цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу);

підпунктом 11 пункту 3 частини 3 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (зі змінами та доповненнями) встановлено, що під час дії воєнного стану військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: необхідність здійснювати догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів, або за наявності у дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю III групи онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів;

на підтвердження обставин, що дає підставу для звільнення з військової служби під час дії воєнного стану, солдатом ОСОБА_1 надано належним чином завірену довідку до акта огляду МСЕК від 26.06.2024 серії 12ААГ №904926, де зазначено, що ОСОБА_2 має III групу інвалідності;

в ході вивчення документів у Військовій частина НОМЕР_1 встановлено, що поданий до рапорту пакет документів не повний, відсутні належним чином завірені копії паспортів, ідентифікаційних кодів чоловіка та дружини, а рапорт підготовлений без дотримання вимог Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженого наказом Генерального штабу Збройних Сил України від 31.01.2024 №40;

з метою реалізації права на звільнення військовослужбовця з військової служби під час дії воєнного стану необхідно подати пакет документів, який би узгоджувався з Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» та іншими нормативно-правовими актами, якими врегульовано визначене колом правовідносин;

надаючи оцінку поданим документам в їх сукупності сформований висновок:

постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 №413 затверджено перелік сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення з військової служби та зі служби осіб рядового і начальницького складу;

відповідно до зазначеної Постанови військовослужбовці та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини, зокрема: необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років;

підпунктом 11 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» чітко визначені підстави звільнення з військової служби, це необхідність здійснювати догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів, або за наявності у дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю III групи онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів;

наявність хоча б однієї з цих підстав надає право військовослужбовцю на звільнення з військової служби під час дії воєнного стану за сімейними обставинами;

в довідці до акта огляду МСЕК від 26.06.2024 серії 12ААГ №904926 зазначено, що ОСОБА_2 має III групу інвалідності по загальному захворюванню. МСЕК не встановлено необхідності постійного стороннього догляду;

оскільки комісійним висновком не підтверджено, що ОСОБА_2 має потребу у здійсненні відносно неї постійного догляду, з урахуванням наведених вище норм чинного законодавства, встановлено відсутність підстав для клопотання перед вищим командуванням частини про звільнення солдата ОСОБА_1 з лав Збройних Сил України з підстав, передбачених підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;

таким чином підстави для задоволення рапорта солдата ОСОБА_1 для звільнення з військової служби під час дії воєнного стану за сімейними обставинами з підстав, передбачених статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» відсутні.

Рапорт від 09.07.2024 з пакетом документів, з аркушем погодження на звільнення та листом-відмовою від 16.07.2024 №1210 був повернутися дружині позивача - ОСОБА_2 під особистий підпис (а.с. 86).

При цьому, суд зазначає, що рішення Військової частини НОМЕР_1 від 16.07.2024 №1210 про відмову у звільненні з військової служби на підставі Рапорта від 09.07.2024 не є предметом спору та не оскаржується позивачем.

Заявлені позовні вимоги стосуються визнання протиправним та скасування рішення Військової частини НОМЕР_1 щодо повернення без реалізації матеріалів щодо звільнення з військової служби за рапортом від 26.07.2024.

Позивач зазначає, що 26.07.2024 на Командира Військової частини НОМЕР_1 через Міністерство Оборони України, ним вдруге податний Рапорт про звільнення з військової служби відповідно до абзацу 11 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та постанови КМУ від 12.06.2013 №413 - необхідність здійснювати догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів, або за наявності у дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю III групи онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів.

Позивач вказує, що в липні 2024 року ІНФОРМАЦІЯ_1 надано відповідь від 16.08.2024 №343/15889 щодо повернення без реалізації матеріалів до звільнення з військової служби, ухиляючись від надання відповіді на поданий рапорт від 26.07.2024.

Позивач зазначає, що станом на 22.01.2025 Командування Військової частини НОМЕР_1 не надало будь-яких відомостей по поданому рапорту від 26.07.2024.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII, воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану» від 24.02.2022 №64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено: ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Наступними Указами Президента України продовжено строки дії воєнного стану в Україні.

Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №69/2022 постановлено: Оголосити та провести загальну мобілізацію (далі - мобілізація); мобілізацію провести на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Подальшими Указами Президента України строки проведення загальної мобілізації продовжено.

Нормативно-правовим актом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, є Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII).

Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (частина перша статті 1 Закону №2232-XII).

За приписами частини першої статті 1 Закону №2232-XII, військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до частини третьої статті 1 Закону №2232-XII, військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина п`ята статті 1 Закону №2232-XII).

За приписами частини дев`ятої статті 1 Закону №2232-XII, щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники - особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.

Правові підстави звільнення під час воєнного стану військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період визначені пунктом 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану:

2) під час дії воєнного стану:

а) за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі;

б) за станом здоров`я:

на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби або про тимчасову непридатність до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців;

за наявності інвалідності (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу);

в) у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі або обмеження волі;

г) через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу);

д) у зв`язку із звільненням з полону (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу);

е) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службі (для осіб вищого офіцерського складу);

з) у зв`язку із призначенням (обранням) на посаду або перебуванням на посаді судді, судді Конституційного Суду України, члена Вищої ради правосуддя, члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, керівника служби дисциплінарних інспекторів Вищої ради правосуддя, його заступника, дисциплінарного інспектора Вищої ради правосуддя.

За правилами пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ, військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану:

військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю;

військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку;

дружина, якщо обоє із подружжя проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років;

перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці;

військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України;

військовослужбовці, які є усиновлювачами, на утриманні яких перебуває (перебувають) дитина (діти), яка (які) до моменту усиновлення була (були) дитиною-сиротою (дітьми-сиротами) або дитиною (дітьми), позбавленою (позбавленими) батьківського піклування, віком до 18 років, опікунами, піклувальниками, прийомними батьками, батьками-вихователями, патронатними вихователями, на утриманні яких перебуває дитина-сирота (діти-сироти) або дитина (діти), позбавлена (позбавлені) батьківського піклування, віком до 18 років;

виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати;

утримання військовослужбовцем повнолітньої дитини, яка є особою з інвалідністю I чи II групи;

виховання військовослужбовцем дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність, за умови що такі особи не мають інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону їх утримувати;

необхідність здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи;

необхідність здійснювати догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів, або за наявності у дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю III групи онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів;

необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;

необхідність здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю I або II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;

у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою, визнаною судом недієздатною, за умови що за такою особою не здійснюється піклування (опіка) іншими особами;

якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час безпосередньої участі у антитерористичній операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану;

якщо їхнім близьким родичам (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати, рідний (повнорідний) брат чи сестра) посмертно присвоєно звання Герой України за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народові, виявлені під час Революції Гідності (листопад 2013 року - лютий 2014 року).

Відповідно до частини сьомої статті 26 Закону №2232-ХІІ, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Пунктом 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом президента України №1153/2008 від 10.12.2008 (у редакції, чинній на момент подання Рапорта від 26.07.2024, як зазначає позивач) (далі - Положення №1153/2008) передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

підстави звільнення з військової служби;

думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

При цьому, подання рапорту «по команді» означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті. Лише у разі неприйняття, нерозгляду чи незадоволення рапорту, він подається непрямому, старшому командиру із поясненням причин такої подачі. І так до посадової особи, яка наділена правом звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів.

Відповідно до підпункту 2 пункту 225 Положення №1153/2008, звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється: під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу":

у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них;

у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них;

у військових званнях до полковника (капітана 1 рангу) включно за всіма підставами - командувачами видів Збройних Сил України, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, командиром військової частини НОМЕР_3 , начальником Генерального штабу Збройних Сил України, керівником служби персоналу Міністерства оборони України, начальником Національного університету оборони України імені Івана Черняховського;

у військових званнях до бригадного генерала (коммодора) та прирівняних до них згідно із пунктом 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 4 червня 2020 року № 680-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо військових звань військовослужбовців" військових звань включно за всіма підставами - Головнокомандувачем Збройних Сил України;

у військових званнях до генерал-лейтенанта (віце-адмірала) та прирівняних до них згідно із пунктом 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 4 червня 2020 року № 680-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо військових звань військовослужбовців" військових звань включно за всіма підставами - Міністром оборони України;

у військових званнях генерала (адмірала) та прирівняному до них згідно із пунктом 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 4 червня 2020 року № 680-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо військових звань військовослужбовців" військовому званні - Президентом України.

За приписами пункту 12.9 Розділу XII Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України №170 від 10.04.2009, документи на звільнення військовослужбовців з військової служби надсилаються безпосередньо до служби персоналу, підпорядкованій посадовій особі, яка має право на звільнення такого військовослужбовця з військової служби, у таких випадках звільнення:

за підставами, передбаченими пунктами «г»-«е», «и» частини третьої, підпунктами «а», «д», «є», «ж» пункту 1, підпунктами «в», «з» пункту 2 частини четвертої, підпунктами «д», «е», «и»-«о», «р», «с» пункту 1, підпунктами «д», «е», «з»-«м», «р», «с» пункту 2, підпунктами «а», «в», «е», «з» пункту 3 частини п`ятої, підпунктами «д»-«к» пункту 1, підпунктами «ґ»-«и», «й», «к» пункту 2, підпунктами «а», «б», «в», «д», «ж» пункту 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», якщо звільнення відбувається за ініціативою командування;

за підставами, передбаченими пунктами «б», «в», «д», «є» частини третьої, підпунктами «г», «е», «є» пункту 1, підпунктами «б», «г», «д», «е» пункту 2 частини четвертої, підпунктами «а»-«в», «ґ», «к», «р» пункту 1, підпунктами «а»-«в», «ґ», «й», «к», «п», «р» пункту 2, підпунктами «а», «б», «г», «д» пункту 3 частини п`ятої, підпунктами «а»-«в», «ґ», «й» пункту 1, підпунктами «а», «б», «г», «і», «й» пункту 2, підпунктами «а», «б», «г», «ґ» пункту 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», якщо звільнення відбувається за бажанням військовослужбовця.

Згідно пп. 2.1.6 п. 2 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 31.01.2024 року №40, рапорт є письмовим зверненням військовослужбовця до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

З системного аналізу вказаних норм права суд дійшов висновку, що наслідком належного подання рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби є наказ по особовому складу про звільнення з військової служби чи відмова у задоволенні рапорту.

Вирішуючи питання щодо належного подання позивачем рапорта про звільнення з військової служби, суд зазначає таке.

Так, відповідно до наявних у матеріалах справи доказів, позивач звертався до Військової частини НОМЕР_1 з Рапортом про звільнення з військової служби від 09.07.2024.

За результатами розгляду Рапорта від 09.07.2024 Військовою частиною НОМЕР_1 прийняте рішення від 16.07.2024 №1210 про відмову у звільненні з військової служби.

При цьому, суд зазначає, що рішення Військової частини НОМЕР_1 від 16.07.2024 №1210 про відмову у звільненні з військової служби на підставі Рапорта від 09.07.2024 не є предметом спору та не оскаржується позивачем.

В позовній заяві позивач зазначає, що ним поданий Рапорт від 26.07.2024 на ім`я командира Військової частини НОМЕР_1 через Міністерство оборони України про звільнення з військової служби, який не розглянутий у строки та в порядку, визначені нормами чинного законодавства.

На підтвердження такої обставини позивач надає суду Опис вкладення у цінний лист: на ім`я - Командиру Військової частини НОМЕР_1 через Міністерство Оборони України; дата відправлення - 26.07.2024; №1 переліку документів - рапорт на звільнення за сімейними обставинами (а.с. 69).

При цьому, суд зазначає, що позивач до позовної заяви не надав тексту Рапорта від 26.07.2024.

З метою встановлення обставини щодо формування позивачем Рапорта від 26.07.2024, ухвалою суду від 14.01.2025 витребувано у ОСОБА_1 докази, зокрема: рапорт від 26.07.2024 з документами та доказами його подання, на який позивач посилається в позові, та рішення про результати його розгляду.

Проте, на виконання ухвали суду позивач не надав копії Рапорта від 26.07.2024 з додатками.

Натомість, обґрунтовуючи позовні вимоги, до позовної заяви позивач долучив копію Рапорта від 14.09.2024 (а.с. 56), щодо якого відсутній спір.

Також, позивач зазначає, що дружині позивача через «Гарячу лінію» Міністерства Оборони України повідомлено, що рапорт від 26.07.2024 було доставлено за треком №330 до Військової частини НОМЕР_1 ще в серпні 2024 року. Проте, такий рапорт відповідачем не розглянутий.

З метою з`ясування обставин щодо надходження до Військової частини НОМЕР_1 рапортів від ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за період з 26.07.2024 по 15.09.2024, суд постановив ухвали про витребування доказів від 14.01.2025 та від 27.01.2025.

Відповідно до наданої відповідачем інформації та доказів вбачається, що позивач у спірний період звертався до Військової частини НОМЕР_1 з рапортами:

від 09.07.2024 про звільнення з військової служби, за результатами розгляду якого Військовою частиною НОМЕР_1 прийняте рішення від 16.07.2024 №1210 про відмову у звільненні з військової служби, яке позивачем не оскаржується;

від 19.08.2024 про надання грошової допомоги на оздоровлення.

При цьому, надані Військовою частиною НОМЕР_1 витяги з Журналу реєстрації вхідних документів за період 26.07.2024 по 15.09.2024 свідчать про те, що позивач не звертався до Військової частини НОМЕР_1 з рапортами про звільнення з військової служби у спірний період (окрім рапорта від 09.07.2024, який розглянутий).

Натомість, надісланий позивачем 26.07.2024 рапорт про звільнення з військової служби звернений не до відповідача, а до Міністерства Оброни України.

Також, позивач зазначає, що рішення Військової частини НОМЕР_1 щодо повернення без реалізації матеріалів до звільнення позивача з військової служби є протиправним, оскільки при вирішенні питання щодо звільнення за рапортом від 26.07.2024 відповідач не мав права відмовляти так як рапорт відповідав нормам чинного законодавства.

Вказуючи це, позивач надає суду відповідь ІНФОРМАЦІЯ_2 від 16.08.2024 №343/15889, де зазначено, що позивач не надав необхідні документи для звільнення, а тому рапорт було залишено без реалізації (а.с. 66).

Проте, суд зазначає, що жодного рішення Військової частини НОМЕР_1 про залишення без реалізації документів про звільнення позивача з військової служби немає, оскільки в листі ІНФОРМАЦІЯ_2 від 16.08.2024 №343/15889 йдеться про надання інформації по Рапорту від 09.07.2024, який розглянутий відповідачем по суті та щодо якого прийняте рішення від 16.07.2024 №1210 про відмову у звільненні з військової служби, та яке не оскаржується позивачем.

В листі ІНФОРМАЦІЯ_2 від 16.08.2024 №343/15889 жодним чином не йдеться про рапорт від 26.07.2024 про звільнення з військової служби, який надісланий позивачем на ім`я Міністерства Оброни України, та копію якого суду не надано.

Наявні в матеріалах справи свідчать про те, що рапорт позивача від 26.07.2024, поданий на ім`я Міністерства Оброни України, не надходив до Військової частини НОМЕР_1 , що підтверджується витягами з Журналів реєстрації вхідних документів за період 26.07.2024 по 15.09.2024.

В прохальній частині позову позивач визначає основну позовну вимогу - визнати протиправним та скасувати рішення Військової частини НОМЕР_1 щодо повернення без реалізації матеріалів щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби відповідно до абзацу 11 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», не зазначаючи ані дати, ані номера такого документа.

Суд зазначає, що відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

За приписами пункту 19 частини першої статті 4 КАС України, індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Проте, судом установлено що відповідач не приймав жодного рішення щодо повернення без реалізації документів позивача про звільнення з військової служби. Особливо документів, які стосуються поданого на ім`я Міністерства Оброни України рапорта від 26.07.2024.

Назначене вище дає підстави для висновку, що позивач не звертався в установленому законом порядку до Військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення з військової служби від 26.07.2024; жодних рішень щодо повернення документів без реалізації за результатами розгляду рапорта - немає.

Тому, заявлена позовна вимога про визнання протиправним та скасування рішення Військової частини НОМЕР_1 щодо повернення без реалізації матеріалів про звільнення ОСОБА_1 з військової служби, не підлягає до задоволення.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 розглянути рапорт від 26.07.2024 про звільнення з військової служби відповідно до абзацу 11 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Постанови КМУ від 12.06.2013 №413 «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та зі служби осіб рядового і начальницького складу» - у зв`язку з необхідністю здійснювати догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю ІІІ групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг(стопи ноги), одного з парних органів, або за наявності у дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю ІІІ групи онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів з доданими до нього документами із застосуванням абзацу 11, пункту 3, частини 12, статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Постанови КМУ від 12.06.2013 №413 «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та зі служби осіб рядового і начальницького складу», суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 23 частини першої статті 4 КАС України, похідна позовна вимога - вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

За правилами частини другої статті 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про, зокрема: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Вважаючи на попередній висновок суду про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги про визнання протиправним та скасування рішення Військової частини НОМЕР_1 щодо повернення без реалізації матеріалів про звільнення ОСОБА_1 з військової служби, похідна позовна вимоги зобов`язального характеру не підлягає до задоволення.

Суд також зазначає, що гарантоване статтею 55 Конституції України право на захист можливе лише у разі його порушення, тому логічною вимогою при захисті такого права є обґрунтування такого порушення.

Отже, порушення права має бути реальним, стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, яка стверджує про його порушення, а саме право - конкретизоване у законах України.

Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9).

У рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Конституційний Суд України встановив, що положення частини другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом. Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - ЄКПЛ або Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України відповідно до статті 9 Конституції України як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України №475/97-ВР від 17.07.1997; Конвенція набула чинності для України 11.09.1997.

За приписами статті 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, процедурні гарантії, закріплені в статті 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань. Кожен має право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками; на це право, що є одним з аспектів права на доступ до суду, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав є неправомірним (рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom).

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви №17160/06 та №35548/06; п. 33).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював необхідність ефективного захисту прав заявників. Наприклад, у п. 75 рішення від 05.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) ЄСПЛ зазначає, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Це особливо стосується гарантій, закріплених ст. 6 Конвенції, з огляду на визначне місце, яке у демократичному суспільстві займають право на справедливий суд разом з усіма гарантіями за цією статтею (див. рішення у справі «Принц Ліхтенштейну Альберт-Адам ІІ проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany) [ВП], заява №42527/98, п. 45). У п. 54 рішення у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland, заява №28249/95) Суд також погодився, що можуть бути справи, в яких майбутній позивач повинен мати попередній дозвіл до того, як йому дозволять процедуру подання позову (див. рішення суду у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom).

Стаття 13 Конвенції під назвою «Право на ефективний засіб юридичного захисту» проголошує: «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження».

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Зміст адміністративної юстиції - ефективний судовий захист від порушень у публічно-правових відносинах.

Якщо особа вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, така особа має право звернутися до суду та просити про їхній захист шляхом, зокрема: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Для ефективного поновлення порушеного права необхідно, щоб існував чіткий зв`язок між правопорушенням та способом захисту права. Іншими словами, метою заявлених позовних вимог має бути усунення перешкод у здійсненні права, а її досягненням - визначений спосіб захисту права, який би вичерпував себе.

У даному випадку позивач жодним чином не обґрунтував того, що його права та інтереси були порушені саме відповідачем - Військової частиною НОМЕР_1 , що стосується розгляду рапорта від 26.07.2024, поданого на ім`я Міністерства Оброни України, та який не надходив до Військової частини НОМЕР_1 , що підтверджується витягами з Журналів реєстрації вхідних документів за період 26.07.2024 по 15.09.2024.

За приписами статті 19 Конституції України від 28.06.1996 №254к/96-ВР, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідачем доведено правомірність оскаржуваних дій в порядку статті 77 КАС України, а тому заявлені позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат в порядку статті 139 КАС України не підлягає вирішенню.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинення певних дій - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 04 лютого 2025 року

Суддя К.М. Недашківська