Справа № 460/6064/24
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2025-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2025 рокуЛьвівСправа № 460/6064/24 пров. № А/857/18377/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Кухтея Р.В.,

суддів: Носа С.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу представника позивачки ОСОБА_1 - Рищука Віталія Віталійовича на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03 липня 2024 року (постановлене головуючим-суддею Щербаковим В.В., час проголошення судового рішення 12 год 05 хв у м. Рівне, повний текст судового рішення складено 03 липня 2024 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в :

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із адміністративним позовом до Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову від 22.04.2024 про стягнення виконавчого збору з боржника ОСОБА_1 за виконавчим провадженням №54030315 від 29.05.2017 у розмірі 17438,99 доларів США та 182 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження є здійснення державним виконавцем дій по фактичному стягненню з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум і який обраховується лише від розміру фактично стягнутих сум. Проте, оскільки державним виконавцем не було стягнуто з позивача (боржника за виконавчим провадженням) на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум, жодних заходів примусового виконання рішення не вчинено, у відповідача були відсутні підстави для винесення оспорюваної постанови.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 03.07.2024 у задоволені позовних вимог було відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оспорювана постанова прийнята державним виконавцем 22.04.2024, а отже на момент виникнення спірних правовідносин норми ст.27 Закону України Про виконавче провадження №1404-VIII від 02.06.2016 (далі - Закон №1404) передбачали, що розмір виконавчого збору законодавством поставлений у залежність від суми, що підлягає примусовому стягненню, а не від суми, яка фактично стягнута в межах виконавчого провадження.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник позивачки подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що у постанові про стягнення виконавчого збору виконавець вирахував 10% від суми заборгованості, яка вказувалася у виконавчому документі, незважаючи на те, що такий збір має вираховуватися від фактично повернутої, стягнутої суми або вартості майна боржника, однак у виконавчому провадженні №54030315 від 29.05.2017 з ОСОБА_1 не було стягнуто жодних коштів. Крім того, в своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні спору судом першої інстанції не надано належної правової оцінки доводам позивача, що при винесенні оспорюваної постанови про стягнення виконавчого збору в розмірі 10% суми, що підлягала примусовому стягненню за виконавчим документом, державний виконавець, в порушення вимог ст.58 Конституції України, застосував ст.27 Закону №1404 в редакції Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання №2475-VIII від 03.07.2018 (далі - Закон №2475), положення якої погіршують стан боржника у виконавчому провадженні. Також апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не враховано, що в оспорюваній постанові державний виконавець зазначає, що виконавчий збір стягується ним у розмірі 10% суми, що фактично стягнута.

Відповідач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.

Згідно п.1 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що на виконанні у ВДВС перебувало виконавче провадження №54030315 від 29.05.2017 з примусового виконання виконавчого листа №2-1059/11, виданого Рівненським міським судом, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) Укрсиббанк заборгованість по кредиту, згідно договору про надання споживчого кредиту №0 від 29.10.2007 та договору поруки №153722 від 29.10.2007 в розмірі 86641,86 доларів США, що за курсом НБУ становить 690734,90 грн; заборгованість за простроченими відсотками за користування кредитними коштами в розмірі 30625,92 доларів США, що за курсом НБУ становить 244159,02 грн; стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ Укрсиббанк заборгованість по кредиту згідно договору про надання споживчого кредиту №0 від 25.06.2008 та договору поруки №213405 від 25.06.2008 в розмірі 40499,33 доларів США, що за курсом НБУ становить 322872,81 грн; заборгованість за простроченими відсотками за користування кредитними коштами в розмірі 16622,91 доларів США, що за курсом НБУ становить 132522,83 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ Укрсиббанк судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 1700,00 грн та витрати за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120,00 грн.

28.03.2024 відповідач виніс постанову про заміну сторони виконавчого провадження, якою замінив стягувача АТ УкрСиббанк на його правонаступника ТзОВ Фінансова компанія Укрфінстандарт.

22.04.2024 відповідачем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.1 ч.1 ст.37 Закону №1404, за змістом якої до ВДВС надійшла заява стягувача від 04.04.2024 про повернення виконавчого листа стягувачу.

Водночас, 22.04.2024 державним виконавцем винесено постанову ВП №54030315 про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 17438,99 доларів США та 182 грн. Зазначено, що вказана постанова є виконавчим документом.

Вважаючи протиправною оспорювану постанову, ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду з вимогою про її скасування.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що факт повернення виконавчого документа стягувачу є належною та достатньою підставою для стягнення з боржника виконавчого збору. Підставою для винесення постанови про стягнення виконавчого збору є повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1-4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 Закону №1404, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто. Крім того, наведені норми дозволяють державному виконавцю вирішити питання про стягнення виконавчого збору, як у постановах про відкриття виконавчого провадження, закінчення виконавчого провадження, так і в окремій постанові, якою вирішується питання про стягнення виконавчого збору.

Проте, колегія суддів вважає, що до таких висновків суд першої інстанції прийшов з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону №1404 (у редакції, чинній на час відкриття виконавчого провадження про стягнення основного боргу), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За статтею 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є :

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону №1404, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно п.1 ч.1 ст.26 Закону №1404, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до ч.5 ст.26 Закону №1404, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Так, відповідно до ч.1, 2 ст.27 Закону №1404 (у редакції, яка була чинна до 28.08.2018) (на час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №54030315 від 29.05.2017), виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Згідно п.1-6 ч.5 ст.27 Закону №1404, виконавчий збір не стягується : за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень; за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; у разі виконання рішення приватним виконавцем; за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії, а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Частиною дев`ятою цієї ж статті обумовлено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до п.1 ч.1, ч.5 ст.37 Закону №1404, виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа. Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Положеннями ст.ст.40, 42 Закону №1404 визначено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.

Частиною третьою статті 40 Закону №1404 передбачено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч.4 ст.42 Закону №1404, на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина перша статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Отже, з аналізу приведених вище норм Закону №1404 (у редакції, чинній до 28.08.2018) слідує, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

Водночас Законом України №2475-VIII від 03.07.2018, який набрав чинності 28.08.2018, були внесені зміни до ст.27 Закону №1404, за змістом яких виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Таким чином, з урахуванням редакцій Закону №1404, які були чинними у період існування заборгованості позивача, база обрахунку виконавчого збору змінювалася, а саме : у період до 28.08.2018 розмір виконавчого збору становив 10% фактично стягнутої суми, а у період після 28.08.2018 - 10% суми, що підлягає примусовому стягненню.

Спірні правовідносини, які склалися у цій справі, зводяться до питання правомірності постанови ВП №54030315 від 22.04.2024 про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні, яку повернуто на підставі п.1 ч.1 ст.37 Закону №1404.

З обставин цієї справи слідує, що державний виконавець під час прийняття оспорюваної постанови визначив суму виконавчого збору, яка підлягає стягненню з боржника у розмірі 17438,99 доларів США та 182 грн, тобто, 10% від суми зазначеної у виконавчому документі, зокрема, виконавчому листі №2-1059/11, виданому 16.01.2017 Рівненським міським судом Рівненської області.

Отже, державний виконавець визначив суми виконавчого збору у розмірі 10% суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчими документами, застосувавши таким чином фактично Закон №1404 у редакції Закону №2475-VIII.

Відповідно до статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 09.02.1999 за №1-7/99 (про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої статті 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Верховний Суд у постановах від 28.01.2021 по справі №420/769/19, від 22.01.2021 по справі №400/4023/19, від 21.01.2021 по справі №640/3430/19, від 12.08.2020 по справі №1340/5053/18, від 28.10.2020 по справі №400/878/20 виснував, що положення статті 27 Закону №1404 (у редакції, чинній до 28.08.2018) зменшували відповідальність позивача як боржника у порівнянні з нормами цієї статті (у редакції, чинної після 28.08.2018 (Закон №2475-VIII), оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10% від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що під час перебування виконавчого документа №2-1059/11 на примусовому виконанні державним виконавцем не було здійснено стягнення на користь стягувача АТ УкрСиббанк чи його правонаступника Фінансова компанія Укрфінстандарт.

З урахуванням того, що внесені Законом №2475-VIII зміни до статті 27 Закону №1404 погіршили становище боржника ОСОБА_1 , а також того, що виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність у відповідача правових підстав для стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 17438,99 доларів США та 182 грн.

Колегія суддів констатує, що факт повернення виконавчого документа стягувачу є належною та достатньою правовою підставою для стягнення з боржника виконавчого збору, водночас, за обставин цієї справи, розмір такого виконавчого збору становить 10% фактично стягнутої суми, а не суми що підлягає примусовому стягненню за виконавчим документом.

Таким чином, апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог та вважає помилковими мотиви, якими керувався цей суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог та неправильно визначив редакцію статті 27 Закону №1404, яка має застосовуватися до спірних правовідносин, тобто до 28.08.2018, не врахувавши при цьому, що у процесі виконання судового рішення становище боржника було погіршеним у зв`язку з прийняттям змін до статті 27 Закону №1404, що суперечить статті 58 Конституції України.

Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про протиправність оспорюваної постанови та наявності підстав для її скасування.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Згідно п.4 ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є суттєвими та складають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Згідно ч.6 ст.139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною першою статті 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи видно, що позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір за подання адміністративного позову у розмірі 968,96 грн, що підтверджується квитанцією про сплату №0889-1249-1928-2210 від 12.06.2024, а також 1453,20 грн за подання апеляційної скарги, що підтверджується квитанцією про сплату №3584-9833-0396-9508.

З урахуванням приведеної вище процесуальної норми, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивачки 2422,16 грн понесених та документально підтверджених судових витрат.

Керуючись ст.ст.272, 287, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника позивачки ОСОБА_1 Рищука Віталія Віталійовича задовольнити.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03 липня 2024 року по справі №460/6064/24 скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправним та скасування рішення задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору ВП №54030315 від 22 квітня 2024 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (код ЄДРПОУ - 35007146) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) судовий збір у загальному розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 16 копійок.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках, передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук