Справа № 380/8770/23
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2025-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/8770/23 пров. № А/857/28898/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

за участю секретаря судового засідання: Юник А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2024 року, ухвалене суддею Карп`як О.О. у м. Львові о 15:26, повний текст якого складений 14 жовтня 2024 року, у справі № 380/8770/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2 до Міністерства оборони України, з участю третьої особи ОСОБА_3 та з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 , про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

26 квітня 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2 до відповідача Міністерства оборони України, у якому просила:

-визнати протиправним та скасувати рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, від 10.03.2023, оформлене протоколом №3/в про відмову у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги матері, дружині та дочці загиблого військовослужбовця солдата ОСОБА_4 ;

-зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 та призначити і виплатити їй та її неповнолітній доньці ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 одноразову грошову допомогу у зв`язку із загибеллю ОСОБА_4 відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та враховуючи вимоги ч. 1 ст. 16-3 «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2023 року до участі у справі залучено ІНФОРМАЦІЯ_3 , Військову частину НОМЕР_1 в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2023 року за клопотанням представника відповідача до участі у справі залучено ОСОБА_3 у якості третьої особи.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2024 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення від 10.03.2023 , оформлене протоколом №3/в про відмову у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги матері, дружині та дочці загиблого військовослужбовця солдата ОСОБА_4 .

Зобов`язано Міністерство оборони України повторно розглянути заяву від 15.11.2022 ОСОБА_1 з питань призначення і виплати їй та її неповнолітній доньці ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги у зв`язку загибеллю ОСОБА_4 , з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до пропуску заявником ОСОБА_1 строку звернення до відповідача зі спірною допомогою. Подаючи документи по призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку загибеллю ОСОБА_4 на розгляд комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, позивач не зазначила обґрунтованих причин пропуску строку для подання документів. Також позивач не навела у позовній заяві обґрунтованих доводів звернення до відповідача через свого представника лише у 2021 році попри те, що зразки для проведення експертизи ДНК були надані матір`ю та донькою ОСОБА_4 ще у 2015 році. Відсутні також пояснення щодо того, що позивач, будучи потерпілою у кримінальному провадженні, з часу здачі зразків для проведення ДНК експертизи у 2015 році до 2021 року не ознайомлювалась із матеріалами кримінального провадження і не цікавилась результатами проведеної експертизи тощо. Крім того, покликається на помилкове формулювання позивачем позовних вимог, оскільки ОСОБА_4 загинув ІНФОРМАЦІЯ_4 від ушкодження внаслідок дій, передбачених законом та воєнних операцій (під час виконання обов`язків військової служби), а не внаслідок смерті військовослужбовця, що настала в період проходження військової служби. Відтак, зазначення позивачем передбаченої п.2 ч.2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» підстави, що дає право отримання одноразової грошової допомоги, вважає помилковим.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні адміністративної скарги слід відмовити.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб. ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження. ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 25.08.2021, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що 15.06.2015 складено актовий запис №4760.

Згідно лікарського свідоцтва про смерть №104/ЛЕ від 17.08.2021, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Донецьк, смерть настала з зони АТО, аеропорт внаслідок ушкодження внаслідок дій, передбачених законом, та воєнних операцій.

Довідка про причини смерті ОСОБА_4 видана 17.08.2021.

Висновок експерта №104/Л-Е від 19.02.2015 складений по факту смерті невідомого чоловіка.

Висновок експерта від 22.04.2015 №308 складений про те, що труп особи чоловічої генетичної статі №104/ЛЕ, доставлений до моргу визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Згідно витягу з протоколу №31 від 09.02.2022 засідання 16 Регіональної військово лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця встановлено, що травма (20-24.01.2015) солдата ОСОБА_4 , 1989 р.н., - травма і причина смерті, так, пов`язані із захистом Батьківщини.

Згідно витягу з наказу Командира військової частини НОМЕР_1 №170 від 28.08.2021, солдата ОСОБА_4 , призваного під час мобілізації, колишнього військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , який перебуває у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 , вважати таким, що загинув ІНФОРМАЦІЯ_6 від ушкодження внаслідок дій, передбачених законом та воєнних операцій, виключити зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

15.11.2022 ОСОБА_1 подала Начальнику ІНФОРМАЦІЯ_7 заяву про виплату їй одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю (смертю) чоловіка солдата ОСОБА_4 . До заяви нею долучено такі документи (згідно п.10 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою КМ України від 25.12.2013 №975 (далі Порядок №975) та п.4.6 ІV Положення про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям і забезпечення соціальними виплатами осіб, звільнених з військової служби у Збройних Силах України, та членів їх сімей, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2014 №530, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.10.2014 №1294/26071 (далі Положення №1294/26071):

- копія паспорта НОМЕР_3 ;

- копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 від 12.07.2012;

- копія довідки про присвоєння РНОКПП ОСОБА_1 ;

- копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 від 10.08.2013;

- копія довідки про присвоєння РНОКПП ОСОБА_2 ;

- копія витягу з наказу про виключення із списків №170 від 28.08.2021;

- копія витягу ВЛК №31 від 09.02.2022;

- копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 25.08.2021;

- копія лікарського свідоцтва про смерть №104/ЛЕ від 17.08.2021;

- копія висновка експерта №104/Л-Е від 19.02.2015;

- копія судово медичної експертизи №308 від 22.04.2015;

- реквізити, згода.

Аналогічного змісту заява подана третьою особою ОСОБА_3 в той же день.

Згідно витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 10.03.2023 №3/в, затвердженого Міністом оборони України 13.03.2023, розглянувши подані документи, комісія дійшла висновку про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги матері, дружині та дочці, загиблого ІНФОРМАЦІЯ_4 внаслідок травми, пов`язаної з захистом Батьківщини, солдата ОСОБА_4 , оскільки заявники звернулись з заявами про допомогу 15.11.2022, тобто понад трирічний термін після виникнення права на допомогу (дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 свідоцтво про смерть НОМЕР_2 від 25.08.2021). Згідно з п.3 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою КМ України від 25.12.2013 №975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста є дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть. Згідно з п.8 ст.16-3 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.

ОСОБА_1 , вважаючи рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 10.03.2023, оформлене протоколом № 3/в, про відмову у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги матері, дружині та дочці загиблого військовослужбовця солдата ОСОБА_4 протиправним, звернулась до суду у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2 з вимогами про його скасування.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виснував, що на розгляд суду не надано належних та допустимих доказів того, що позивач об`єктивно мала можливість звернутися до уповноваженого органу із заявою про призначення одноразової грошової допомоги у визначений частиною восьмою статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» строк, не подано доказів обізнаності позивача до 2021 року про факт смерті її чоловіка та причини.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи межі перегляду справи, передбачені ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-XII) передбачено, що виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни.

Згідно ч.1 ст.16 Закону №2011-ХІІ у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Пунктами першим та другим частини 2 цієї ж норми передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби; смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, нещасного випадку, пов`язаних з проходженням військової служби.

Як передбачено пунктом першим ст.16-1 Закону №2011-ХІІ у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого).

Одноразова грошова допомога у випадках, передбачених підпунктами 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується рівними частками всім особам, які мають право на її призначення та отримання, за їх особистою заявою чи заявою їх законних представників. У разі відмови якоїсь з осіб, зазначених у статті 16-1 цього Закону, від призначення та отримання одноразової грошової допомоги, або якщо одна із зазначених осіб у строк, встановлений пунктом 8 цієї статті, не реалізувала своє право на призначення та отримання такої допомоги, її частка розподіляється між іншими особами, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги. Особам, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, її виплата здійснюється незалежно від реалізації права на призначення та отримання такої допомоги будь-якою з осіб, зазначених у статті 16-1 цього Закону ) (ч.1 ст.16-3 Закону №2011-ХІІ).

Згідно із п.8 ст.16-3 Закону №2011-ХІІ особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.

Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України (п.9 ст.16-3 Закону №2011-ХІІ).

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975 було затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, з наступними змінами та доповненнями (далі - Порядок №975).

Абзацом другим п.3 Порядку №975 передбачено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть.

Відповідно до пункту 5 Порядку №975 одноразова грошова допомога призначається і виплачується рівними частинами членам сім`ї, батькам та утриманцям загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста. Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Відповідно до п.10. Порядку №975, члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого), яким призначається та виплачується одноразова грошова допомога, подають за місцем проходження служби (зборів) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста або уповноваженим структурним підрозділам державних органів, на які покладаються функції щодо підготовки необхідних для призначення пенсії документів (далі - уповноважений орган), такі документи:

-заяву кожного повнолітнього члена сім`ї, батьків та утриманців загиблого (померлого), які мають право на отримання допомоги, а у разі наявності малолітніх та/або неповнолітніх дітей - іншого з батьків або опікунів чи піклувальників дітей про виплату одноразової грошової допомоги;

-витяг з наказу про виключення загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста із списків особового складу військової частини (підрозділу, органу);

-витяг з особової справи про склад сім`ї військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста, призваного на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві.

До заяви додаються копії:

-документа, що свідчить про причини та обставини загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста, зокрема про те, що вона не пов`язана з вчиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи самогубства;

-свідоцтва про смерть військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста;

-свідоцтва про народження військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - для виплати одноразової грошової допомоги батькам загиблого (померлого);

-свідоцтва про шлюб - для виплати грошової допомоги дружині (чоловікові);

-документів (відповідних сторінок за наявності), що посвідчують особу (паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту) членів сім`ї, з даними про прізвище, ім`я та по батькові (за наявності) особи, до яких внесено відомості про реєстрацію місця проживання, та довідку про реєстрацію місця проживання (у разі коли відомості про реєстрацію місця проживання до таких документів не внесені);

-свідоцтва про народження дитини - для виплати одноразової грошової допомоги дитині;

-документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою);

-рішення районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті, сільської, селищної ради або суду про встановлення над дитиною-сиротою, дитиною, позбавленою батьківського піклування, опіки, піклування (у разі здійснення опіки або піклування над дітьми військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста);

-рішення суду або нотаріально посвідченого правочину, що підтверджуватиме факт перебування заявника на утриманні загиблого (померлого) (надають особи, які не були членами сім`ї загиблого (померлого), але перебували на його утриманні);

-постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку смерті (контузії, травми або каліцтва), захворювання.

У разі наявності рішення суду, яке набрало законної сили, з питань призначення та виплати одноразової грошової допомоги члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого), яким призначається та виплачується допомога, подають уповноваженому органові документи, копії документів, зазначені в абзацах другому - шістнадцятому цього пункту, та копію відповідного рішення суду.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть.

Право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», може бути реалізовано протягом трьох років з дня виникнення такого права.

Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо відповідності визначеним ч.2 ст.2 КАС України критеріям, вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1-3 ст.90 КАС України).

Отже, з урахуванням обставин справи днем виникнення права у позивачів на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю ОСОБА_4 є ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно доводів скаржника, відповідно до п.8 ст.16-3 Закону №2011-ХІІ позивач могла реалізувати право на отримання згаданої допомоги протягом трьох років з моменту смерті ОСОБА_4 . Ця ж норма була також чинною на момент смерті ОСОБА_4 .

Як підтверджується матеріалами справи, позивач звернулася із заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 для виплати цієї допомоги лише 15.11.2022.

Як слушно вказано судом першої інстанції, сторонами не заперечується, що визначений пунтом восьмим статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» строк позивачем був пропущений. В даному випадку спірні правовідносини виники через поважність/ неповажність зазначених позивачем підстав пропуску зазначеного строку.

Зі змісту наданих позивачем пояснень згідно наказу Командира військової частини НОМЕР_1 від 28.08.2021 «По стройовій частині» солдата ОСОБА_4 , призваного під час мобілізації колишнього військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , вважати таким, що загинув ІНФОРМАЦІЯ_4 від ушкодження в наслідок дій, передбачених законом та воєнних операцій; виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, підстава свідоцтво про смерть, видане 25.08.2021, лікарське свідоцтво про смерть №104/АЕ від 17.08.2021, довідка про смерть №104/ЛЕ від 17.08.2021. До цього часу, саме до отримання свідоцтва про смерть, вона жодних листів чи повідомлень про смерть її чоловіка від відповідача не отримувала, та вважала свого чоловіка безвісті зниклим, оскільки згідно листа т.в.о. командира військової частини - польова пошта НОМЕР_6 №3249 від 21.09.2015, місцезнаходження солдата ОСОБА_4 невідоме. Згідно довідки в/ч НОМЕР_1 №898 від 17.10.2019, місцезнаходження солдата ОСОБА_4 невідоме.

Відтак, оскільки лікарське свідоцтво про смерть №104/АЕ було створене та видане 17.08.2021, а довідка про смерть №104/ЛЕ була створена та видана 17.08.2021, позивач наголошує на обставині необізнаності із причиною смерті ОСОБА_4 . Ба більше, відсутність відповідного свідоцтва про смерть перешкоджало позивачу звернутись до відповідача для отримання спірної допомоги. Крім того позивач зазначає, що вона не знала і не могла знати, що саме стало наслідком причини смерті її чоловіка, та чи є в неї право на отримання такої допомоги. Окрім цього нею долучено довідки військової частини НОМЕР_1 від 17.10.2019 №898, від 21.09.2015 №3242, видані позивачу про те, що місцезнаходження солдата ОСОБА_4 невідоме.

Надаючи правову оцінку наведеним доводам сторін, суд апеляційної інстанції враховує, що у постанові від 15.02.2022 року у справі № 580/3295/20 Верховним Судом зроблені наступні висновки: «Призначення одноразової грошової допомоги не відбувається автоматично. Окрім виникнення права на отримання допомоги, необхідним є волевиявлення особи, що свідчить про бажання її отримати.

Таким чином, законодавцем установлено преклюзивний (присічний, присікальний або обмежений) (від лат. «praeclusio» - закривання або перешкода) трирічний строк на звернення до уповноваженого органу для осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, тобто строк, з яким пов`язане існування (виникнення або припинення) права і закінчення якого тягне за собою втрату такого права.

Верховний Суд звертає увагу на те, що встановлення законодавцем обмеженого строку є однією з умов дисциплінування фізичних осіб як учасників публічно-правових відносин при реалізації свого права на отримання одноразової грошової допомоги. У випадку пропуску такого строку виключними підставами для визнання судом поважними причин такого пропуску може бути лише наявність об`єктивно непереборних обставин, які пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. Водночас, це не означає, що зі збігом цього строку особа безумовно втрачає соціальні гарантії, які надані їй Законом, зокрема можливість реалізації свого права на отримання одноразової грошової допомоги у виключних випадках із застосуванням судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову).

Верховний Суд погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що позивач звернувся до відповідача з відповідною заявою про реалізацію свого права на отримання одноразової грошової допомоги після спливу законодавчо визначеного трирічного строку з дня виникнення такого права. Вказаний строк, за загальним правилом, вважається преклюзивним і не підлягає поновленню, що свідчить про відсутність законодавчо передбачених умов для призначення та виплати позивачу одноразової допомоги».

Висновки щодо аналогічного змісту викладено у постановах Верховного Суду від 29.11.2021 у справі № 140/3335/19, від 13.05.2020 у справі №810/2517/18, які в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі полягає, насамперед, у активній ролі суду при розгляді справи. В адміністративному процесі, на відміну від суто змагального процесу, де суд оперує виключно тим, на що посилаються сторони, мають бути повністю встановлені обставини справи, щоб суд ухвалив справедливе та об`єктивне рішення. Принцип офіційності, зокрема, виявляється у тому, що суд визначає обставини, які необхідно встановити для вирішення спору; з`ясовує якими доказами сторони можуть обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо цих обставин; а у разі необхідності суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, доповнити чи пояснити певні обставини, а також надати суду додаткові докази. При цьому суд може вживати заходи щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи (частина четверта статті 9 КАС України).

Оскільки матеріали справи не містили належні та достатні докази в підтвердження заявлених відповідачем обставин, ухвалами суду першої інстанції вчинялись дії, спрямовані на їх витребування від уповноважених органів.

Разом з тим, під час розгляду справи не надано належних та допустимих доказів того, що позивач об`єктивно мала можливість звернутися до відповідача із заявою про призначення одноразової грошової допомоги у визначений Законом строк, не подано доказів обізнаності позивача до 2021 року про факт та причини смерті її чоловіка.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що відповідачем було обмежено право позивача на звернення за спірною виплатою з формальних причин без урахування, що пропуск такого строку було обумовлено специфікою правовідносин.

Судом апеляційної інстанції констатовано наявність непереборних обставин, що перешкоджали позивачу реалізації права на вчасне звернення до відповідача з означеними вимогами.

Щодо вимоги позивача про визначення відповідачу зобов`язання призначити та виплатити одноразову грошову допомогу, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

В розумінні ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З огляду на положення статей 5, 245 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може містити вимоги щодо визнання протиправними рішення, дії чи бездіяльності відповідача, зобов`язання його вчинити певні дії, відшкодувати шкоду, заподіяну незаконними рішенням, дією або бездіяльністю. Встановивши, що відповідач порушив норми права, які регулюють спірні правовідносини, адміністративний суд повинен визнати такі дії протиправними.

Згідно згаданих норм такі повноваження суд реалізує в разі встановлення факту порушення прав, свобод та інтересів позивача і необхідність їх відновлення таким способом, який б гарантував повний захист прав, свобод та інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечував його виконання та унеможливлював необхідність наступних звернень до суду.

Відповідно до частини 2 ст.6, частин 1, 2 ст.7 КАС України суд при вирішенні справи застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейський суд з прав людини, вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, у порядку адміністративного судочинства підлягають захисту лише порушені права і суд позбавлений можливості задовольняти вимоги в разі, якщо права позивача не були порушені.

Встановлення невідповідності діяльності суб`єкта владних повноважень критеріям правомірності, визначеним ч.2 ст.2 КАС України для оцінювання рішення (дій/ бездіяльності), є достатньою підставою для задоволення адміністративного позову за умови, що встановлено порушення прав та інтересів позивача.

В свою чергу, за приписами чинного законодавства, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права. Метою судового захисту порушеного права є вирішення між сторонами правового конфлікту, припинення публічно-правового спору та використання дієвого способу захисту (відновлення) порушеного права.

При обранні належного способу відновлення порушеного права позивача судом першої інстанції зазначено, що не може бути застосований такий спосіб захисту порушеного права як визначення відповідачу зобов`язання призначити і виплатити позивачу та її неповнолітній дочці, в інтересах якої вона також звернулась до суду, одноразову грошову допомогу у зв`язку із загибеллю при захисті Батьківщини військовослужбовця у разі існування інших підстав для відмови у призначенні та виплаті такої допомоги, передбачених законом, наявність/відсутність яких з огляду на зміст правовідносин не було предметом дослідження судом.

Суд не може перебирати компетенцію суб`єктів владних повноважень та досліджувати документи, яким не була надана належна оцінка, або взагалі такі документи не досліджувалися, та встановлювати на їх основі наявність чи відсутність підстав для виплати спірної допомоги.

Аналізуючи наведені правові норми та обставини справи, суд апеляційної інстанції поділяє висновки суду першої інстанції, що ефективним способом відновлення порушених прав позивача є визначення відповідачу зобов`язання повторно розглянути заяву ОСОБА_1 з врахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні в цій справі.

З роз`яснень, які наведені в п.13.1 Постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013 "Про судове рішення в адміністративній справі", слідує, що у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Оцінюючи доводи апеляційного скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Оскільки рішення суду в частині відмовлених позовних вимог не є предметом оскарження, рішення суду в цій частині апеляційному перегляду не підлягає.

Приймаючи постанову у даній справі за наслідком апеляційного перегляду рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2024 року у справі №380/8770/23, суд апеляційної інстанції керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду результат вирішення апеляційної скарги, характер спірних правовідносин та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись статтями 139, 195, 242, 308, 309, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2024 року у справі №380/8770/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний
Повне судове рішення складено 03.02.25