Справа № 460/11633/24
Суддя: Н.С. Гудима
Дата ухвалення: 2025-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

04 лютого 2025 року м. Рівне №460/11633/24

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Гудими Н.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 )
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у перетині державного кордону від 23.09.2024.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 23.09.2024 мав намір перетнути державний кордон України у пункті пропуску Шегині та надав для прикордонного контролю уповноваженій особі документи, а саме: паспорт громадянина України для виїзду за кордон з відмітками про взяття позивача на постійний консульський облік в Посольстві України в Республіці Польща та про постійне місце проживання в Республіці Польща, а також довідку на військовозобов`язаного, який виїжджає за кордон, відповідно до якої знятий з військового обліку військовозобов`язаних з 23.10.2019.

Попри це, 23.09.2024 начальником 5 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_2 " (тип А) капітаном ОСОБА_2 прийнято рішення про відмову в перетинанні державного кордону України ОСОБА_1 . Позивач стверджує, що оскільки він знятий з військового обліку з 23.10.2019, не перебуває у запасі, не має військового обов`язку та не є військовозобов`язаний у відповідності до Закону України №2232-XII, тому твердження відповідача про правовий режим воєнного стану по відношенню до нього не відповідають вимогам закону. На переконання позивача, відповідач прийняв спірне рішення всупереч вимог ст.14 Закону України "Про прикордонний контроль" №1710-VI та з порушенням ст.ст. 19, 33, 68 Конституції України, оскільки жодна з підстав для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з країни, визначених ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" №3857-ХІІ, до позивача не застосована. З огляду на це, вважає рішення про відмову у перетинанні державного кордону безпідставним, прийнятим з порушенням вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим таке є протиправним і підлягає скасуванню, а тому просив позов задовольнити.

Ухвалою судді від 08.10.2024 позовну заяву залишено без руху. 09.10.2024 позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом.

Ухвалою судді від 14.10.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

14.11.2024 позивач подав додаткові пояснення, відповідно до змісту яких повідомив, що отримав відповідь на скаргу, з якою звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 , де відповідач визнає, що до внесення змін ч.5 ст. 37 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", яка діяла до 18.05.2024, зазначеній категорії осіб (постійне місце проживання) надавалося право виїзду з України на загальних підставах. У зв`язку з цим, позивач вважає посилання відповідача на зміни законодавства після 18.05.2024 і застосування їх до позивача такими, що суперечать ст. 58 Конституції України, оскільки позивач набув статусу ПМП (постійного місця проживання) до 18.05.2024.

09.12.2024 від ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) до суду надійшов відзив на позовну заяву, підписаний представником Курилюком А.Ю., в якому відповідач позовні вимоги не визнав. На обґрунтування заперечень зазначив, що станом на час виникнення спірних у цій справі правовідносин в Україні діє воєнний стан та було оголошено загальну мобілізацію, а тому конституційне право громадян України на вільне залишення території України обмежувалось законодавством. Законодавчі акти України вказують на військово-облікові документи з належними відмітками, які мають значення для прийняття відповідного рішення уповноваженою посадовою особою, яка здійснює прикордонний контроль у пунктах пропуску через державний кордон України під час дії воєнного стану та проведення загальної мобілізації. Приписи Закону України "Про правовий режим воєнного стану", Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", Закону України "Про прикордонний контроль", ґрунтуються на тому, що право громадянина на перетин кордону має бути підтверджена певними документами, які дають уповноваженій службовій особі Держприкордонслужби прийняти обґрунтоване рішення. При цьому, абзацом 2 підпункту 1 пункту 2 розділу ІІ Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку №3633-ІХ від 11.04.2024 року установлено, що під час дії Указу Президента України "Про загальну мобілізацію" від 24 лютого 2022 року № 65/2022, затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про загальну мобілізацію" від 3 березня 2022 року № 2105-IX, громадяни України, які були зняті з військового обліку у зв`язку з вибуттям за межі України на строк більше трьох місяців, зобов`язані протягом 30 днів з дати набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України, що визначає особливості ведення військового обліку громадян України, які постійно або тимчасово перебувають за кордоном, стати на військовий облік громадян України.

Зазначено, що системний аналіз норм законодавства, що регламентують порядок здійснення військового обліку, свідчить, що документами, які посвідчують факт військового обліку особи, є військово-обліковий документ з відповідною відміткою. Позивач не надав військово-облікового документу з відповідними відмітками військового обліку, що мають значення для прийняття відповідного рішення уповноваженою посадовою особою. Таким чином, відповідач мав законні підстави для відмови у перетинанні державного кордону на виїзд з України позивачу, правовий статус якого визначено Законом №389-VIII, якому виповнилося 18 років і він відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» є військовозобов`язаним в умовах воєнного стану. Вважає, що оскільки позивач не надав документів, які б засвідчували його право на виїзд за межі України в умовах правового режиму воєнного стану, то спірне рішення прийняте на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені чинним законодавством, а отже є правомірним. За наведеного, просив у задоволенні позову відмовити.

Серед іншого, у відзиві представник відповідача просив поновити строк на подання відзиву на позовну заяву.

10.12.2024 від позивача до суду надійшла заява, якою останній просив виключити дані про представника відповідача Курилюка Андрія Юрійовича з матеріалів справи та визнати відповідно до ч.4 ст.159 КАС України неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин та кваліфікувати як визнання позову відповідачем.

27.12.2024 позивач подав додаткові пояснення, за змістом яких в обґрунтування позовних вимог посилається на постанову Верховного Суду від 12.11.2024 у справі №380/11916/22.

Ухвалою суду від 17.01.2025 клопотання відповідача про поновлення строку на подання відзиву задоволено частково. Продовжено строк для подання відзиву на позовну заяву до 09.12.2024 включно.

Ухвалою суду від 17.01.2025 заяву позивача від 10.12.2024 повернуто заявнику без розгляду з підстав, визначених ч.2 ст. 167 КАС України.

20.01.2025 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, за змістом якої останній просить врахувати правові висновки справа № 380/11916/22 рішення Верховного Суду, а також вважати відповідь на відзив поданою у встановлений строк, а також поновити його у разі необхідності.

Ухвалою суду від 20.01.2025 заяву позивача про поновлення строку на подання відповіді на відзив задоволено частково. Продовжено строк для подання відповіді на відзив до 20.01.2025 включно.

Інших заяв по суті від учасників справи до суду не надходило.

Враховуючи те, що розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, то відповідно до ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Розглянувши заяви по суті, матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті в їх сукупності, суд встановив таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянином України, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією паспорта громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2 (а.с.10-11).

Відповідно до довідки про зняття з реєстрації місця проживання особи №02/11.1-7370 від 04.12.2019, виданої Здолбунівською міською радою, ОСОБА_1 знято з реєстрації за адресою АДРЕСА_1 у зв`язку із вибуттям до нового місця проживання Республіка Польща, м. Познань (а.с.13).

23.09.2024 позивач прибув до Міжнародного пункту пропуску Шегині з метою перетину державного кордону України на виїзд з України для подальшого слідування за місцем свого постійного проживання в Республіці Польща.

Не є спірною та обставина, що для перетину державного кордону позивач надав уповноваженій особі такі документи: паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2 з відмітками , зокрема, на ст.4 паспорта - «Оформлено виїзд на постійне проживання Республіка Польща 21.10.2019», на стор.5 - «Прийнятий на облік в консульський відділ Посольства України в РП 09.12.2019»; довідку на військовозобов`язаного, який виїжджає за кордон №275 від 23.10.2019, видану ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.12).

За результатами здійснення прикордонного контролю начальником 5 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_2 " (тип А) капітаном ОСОБА_2 прийнято рішення від 23.09.2024 про відмову ОСОБА_1 в перетинанні державного кордону України з причини того, що вищевказаний громадянин не зміг надати на паспортний контроль необхідні документи, які дають право на виїзд з України в умовах дії правового режиму воєнного стану відповідно до Постанови КМУ від 27.01.1995 №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» (а.с.8-9).

01.10.2024 позивач звернувся зі скаргою на вказане рішення до ІНФОРМАЦІЯ_1 , за результатами розгляду якої начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 відповіддю від 13.10.2024 ОСОБА_1 повідомлено, що рішення про відмову у перетинанні державного кордону відносно нього прийняте в рамках чинного законодавства.

Вважаючи рішення про відмову в перетинанні державного кордону України від 23.09.2024 протиправним , позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується і виходить з такого.

Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначені Законом України "Про прикордонний контроль" від 05.11.2009 №1710-VI (далі - Закон №1710-VI).

Відповідно до ч.ч.1-2 статті 2 Закону №1710-VI прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.

Прикордонний контроль здійснюється з метою протидії незаконному переміщенню осіб через державний кордон, незаконній міграції, торгівлі людьми, а також незаконному переміщенню зброї, наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, боєприпасів, вибухових речовин, матеріалів і предметів, заборонених до переміщення через державний кордон.

Частиною 3 ст. 6 Закону №1710-VI передбачено, що пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами. Пропуск транспортних засобів, вантажів через державний кордон здійснюється після проходження всіх передбачених законом видів контролю на державному кордоні.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону №1710-VI іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.

Форма рішення про відмову у перетинанні державного кордону встановлюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону (ч. 2 ст.14 Закону №1710-VI).

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначення випадків тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлення порядку розв`язання спорів у цій сфері регулюється Законом України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" №3857-XII від 21.01.1994 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №3857-XII).

Статтею 1 Закону №3857-XII встановлено, що громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.

Частиною 1 статті 6 Закону №3857-XII, визначено підстави для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України.

Право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли: 1) він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, - до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону; 3) стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень; 4) він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання; 5) він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів; 9) він перебуває під адміністративним наглядом Національної поліції - до припинення нагляду; 10) він є керівником юридичної особи або постійного представництва нерезидента (згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру, наданими відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань"), що не виконує встановленого Податковим кодексом України податкового обов`язку щодо сплати грошових зобов`язань, що призвело до виникнення у такої юридичної особи або постійного представництва нерезидента податкового боргу в сумі, що перевищує 1 мільйон гривень, та якщо такий податковий борг не сплачено протягом 240 календарних днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги, - до погашення суми такого податкового боргу, у зв`язку з яким таке обмеження встановлюється.

Суд відзначає, що вищевказані підстави для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України, передбачені частиною 1 статті 6 Закону № 3857-XII, функціонують за відсутності особливих правових режимів, які вводяться в дію указом Президента України та затверджуються Верховною Радою України, одним із яких є правовий режим воєнного стану.

Водночас, зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, а також гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначені Законом України Про правовий режим воєнного стану від 12.05.2015 №389-VIII (далі - Закон №389-VIII).

Відповідно до статтей 1, 2 Закон №389-VIII воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України.

Згідно із п.5 ч.1 ст.6 Закону №389-VIII в Указі Президента України про введення воєнного стану зазначаються: вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

За правилами пункту 6 ч.1 ст.8 Закону №389-VIII в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

За приписами ч.2 ст.9 Закону №389-VIII Кабінет Міністрів України, інші органи державної влади, військове командування, військові адміністрації, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування здійснюють повноваження, надані їм Конституцією України, цим та іншими законами України.

Частинами 1, 2 ст.20 Закону №389-VIII передбачено, що правовий статус та обмеження прав і свобод громадян та прав і законних інтересів юридичних осіб в умовах воєнного стану визначаються відповідно до Конституції України та цього Закону. В умовах воєнного стану не можуть бути обмежені права і свободи людини і громадянина, передбачені частиною другою статті 64 Конституції України.

Загальновідомо, що Указом Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Відповідно до пункту 2 Указу №64/2022 військовому командуванню (зокрема, Державній прикордонній службі України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування доручено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Пунктом 3 Указу №64/2022 постановлено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Указами Президента України правовий режим воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався і діяв як на час виникнення спірних правовідносин, так і діє на момент розгляду цієї адміністративної справи.

Статтею 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 №3543-XII (далі,- Закон №3543-XII, в редакції на час виникнення спірних відносин) визначено, що:

- мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано;

-особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, сил оборони і сил безпеки, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і час демобілізації після закінчення воєнних дій.

Згідно з ч.2 ст. 4 Закону №3543-ХІІ Загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Відповідно до ч.5 та ч.6 ст.4 Закону №3543-XII вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. Рішення про проведення відкритої мобілізації має бути негайно оголошене через засоби масової інформації.

Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації встановлені статтею 22 Закону №3543-XII.

Статтею 23 Закону №3543-XII визначено перелік військовозобов`язаних осіб, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації.

Згідно з пунктом 8 Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 №1455 (далі - Порядок №1455) перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.

Відповідно до частини другої статті 3 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57 затверджено Правила перетинання державного кордону громадянами України, що визначають порядок та умови перетинання громадянами України державного кордону (які суд застосовує в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі Правила №57).

За змістом пункту 2 Правил №57 у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни, крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.

Отже, законодавством встановлена загальна умова для всіх громадян України для перетину державного кордону крім паспортних документів в передбачених законодавством випадках також мати підтверджуючі документи.

З огляду на введення в Україні воєнного стану, гарантоване ч.1 ст.33 Конституції України конституційне право на свободу пересування зазнало тимчасових обмежень в силу дії особливого правового режиму воєнного стану в країні, що цілком узгоджується з вимогами ст.64 Основного Закону.

У разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану перетинати державний кордон мають право особи, визначені пунктом 2-1 Правил №57.

Згідно з пунктом 2-6 Правил №57 у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому і третьому частини третьої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", а також пунктів 2-14 цих Правил.

Судом встановлено, що станом на час виникнення спірних у цій справі правовідносин в Україні діяв воєнний стан та було оголошено загальну мобілізацію, а отже конституційне право громадян України на вільне залишення території України обмежувалось законодавством.

Вирішуючи питання про правомірність чи протиправність відмови органу прикордонного контролю у перетинанні позивачем державного кордону, ключове значення має з`ясування правового статусу, у якому позивач мав намір перетнути державний кордон на виїзд з України. Від цього, зокрема, залежить реалізація права особи на перетинання державного кордону та перелік документів, які особа має для цього надати.

Як зазначалося судом раніше, ОСОБА_1 з метою здійснення перетину державного кордону на виїзд з України в пункті пропуску "Шегині" надав уповноваженій особі прикордонної служби паспорт громадянина України для виїзду за кордон з відміткою про взяття на консульський облік в Посольстві України в Республіці Польща і відміткою про оформлення виїзду на постійне проживання до Республіки Польща та довідку військовозобов`язаного, який виїжджає за кордон №275 від 23.10.2019, видану ІНФОРМАЦІЯ_4 , за змістом якої позивач знятий з військового обліку 23.10.2019.

За змістом спірного рішення від 23.09.2024 підставою для відмови позивачу у перетині кордону є ненадання ним на паспортний контроль документів, які дають право на виїзд з України в умовах дії правового режиму воєнного стану відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України".

В свою чергу, позивач не погоджуючись з цим рішенням, стверджує, що має право на вільний виїзд з України як такий, що постійно проживає в Республіці Польща і знятий з військового обліку, а тому не є військовозобов`язаним і не підлягає призову на військову службу під час мобілізації.

З цього приводу, суд зазначає таке.

В силу вимог статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Позивач є громадянином України чоловічої статі, який підпадає під вікову категорію від 18 до 60 років.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснює, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон № 2232-XII) .

Відповідно до вимог Закону №2232-XII на військову службу за призовом під час мобілізації приймаються громадяни віком від 18 років та громадяни, які не досягли граничного віку перебування на військовій службі, тобто до 60 років.

Згідно з ч.2 ст.1 Закону №2232 військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

В силу вимог ч.3 ст.1 Закону №2232 військовий обов`язок включає підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до статті 33 Закону №2232-ХІІ, військовий облік громадян України поділяється на облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

Загальне керівництво роботою, пов`язаною з організацією та веденням військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, контроль за станом цієї роботи в центральних та місцевих органах виконавчої влади, інших державних органах (крім Служби безпеки України та розвідувальних органів України), органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах та організаціях незалежно від підпорядкування і форми власності здійснює Генеральний штаб Збройних Сил України. Функціонування системи військового обліку забезпечується органами (підрозділами) Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, розвідувальними органами України, центральними органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, правоохоронними органами спеціального призначення, місцевими державними адміністраціями та органами місцевого самоврядування.

Військовий облік усіх призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться за місцем їх проживання і відповідно до обсягу та деталізації поділяється на персонально-якісний, персонально-первинний та персональний.

Військовий облік військовозобов`язаних та резервістів за призначенням поділяється на загальний і спеціальний.

Військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 35 Закону №2232-ХІІ, на загальному військовому обліку перебувають резервісти, а також військовозобов`язані, які не заброньовані за центральними та місцевими органами виконавчої влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і закладами освіти незалежно від підпорядкування і форми власності на період мобілізації та на воєнний час.

На спеціальному військовому обліку перебувають військовозобов`язані, заброньовані за центральними та місцевими органами виконавчої влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями на період мобілізації та на воєнний час.

Особливості ведення військового обліку резервістів в органах військового управління, військових частинах, у відповідних міських (районних) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки встановлюються Генеральним штабом Збройних Сил України.

Порядок взяття на військовий облік, зняття та виключення з нього визначені ст.37 Закону №2232-XI.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.37 Закону №2232-XII взяттю на військовий облік військовозобов`язаних у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України підлягають громадяни України: на військовий облік військовозобов`язаних: на військовий облік військовозобов`язаних:

які звільнені з військової служби в запас та не зараховані до військового оперативного резерву;

призовники, які пройшли базову загальновійськову підготовку з додержанням умов, передбачених частиною одинадцятою статті 1 цього Закону;

які припинили альтернативну (невійськову) службу в разі закінчення строку її проходження або достроково відповідно до Закону України "Про альтернативну (невійськову) службу" та підлягають взяттю на військовий облік військовозобов`язаних;

військовозобов`язані, які прибули з інших місцевостей (адміністративно-територіальних одиниць) України або з-за кордону на нове місце проживання;

які набули громадянство України і згідно з цим Законом підлягають взяттю на облік військовозобов`язаних;

зняті з військового обліку Збройних Сил України, Служби безпеки України, розвідувальних органів України відповідно за рішенням Міністерства оборони України, Служби безпеки України, розвідувальних органів України;

які відповідно до статті 18 цього Закону звільнені від направлення для проходження базової військової служби;

які досягли 25-річного віку під час перебування на військовому обліку призовників;

які звільнені із служби у військовому резерві та не досягли граничного віку перебування в запасі;

які старші 25 років і раніше не перебували на військовому обліку;

які прибули після відбування покарання з установ виконання покарань;

Згідно з ч.3 ст.37 Закону №2232-XII призовники, військовозобов`язані та резервісти після прибуття до нового місця проживання зобов`язані в семиденний строк стати на військовий облік.

Відповідно до п.2 ч.5 ст.37 Закону №2232-XII зняттю з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів розвідувальних органів України - у відповідному підрозділі розвідувальних органів України) підлягають громадяни України: з військового обліку військовозобов`язаних:

які вибули в іншу місцевість (адміністративно-територіальну одиницю) України і стали на військовий облік за новим місцем проживання;

які призвані чи прийняті на військову службу або навчання у закладах фахової передвищої військової освіти, вищих військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти;

які направлені для відбування покарання до установ виконання покарань або до яких застосовано примусові заходи медичного характеру;

які зараховані до військового оперативного резерву;

в інших випадках - за рішенням Міністерства оборони України, Служби безпеки України, розвідувальних органів України.

Водночас, згідно з ч.6 ст.37 Закону №2232-XII виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів розвідувальних органів України - у відповідному підрозділі розвідувальних органів України) підлягають громадяни України, які: 1) померли або визнані в установленому законом порядку безвісно відсутніми або оголошені померлими; 2) припинили громадянство України; 3) визнані непридатними до військової служби; 4) досягли граничного віку перебування в запасі.

Відповідно до частини другої статті 36 Закону №2232-ХІІ, особливості ведення військового обліку громадян України, які постійно або тимчасово перебувають за кордоном, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 №1487 затверджено Порядок організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних (далі - Порядок №1487).

Відповідно до пункту 2 Порядку №1487 військовий облік є складовою змісту мобілізаційної підготовки держави. Він полягає у цілеспрямованій діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій щодо: фіксації, накопичення та аналізу наявних людських мобілізаційних ресурсів за військово-обліковими ознаками; здійснення заходів із забезпечення виконання встановлених правил військового обліку призовниками, військовозобов`язаними та резервістами; подання відомостей (персональних та службових даних) стосовно призовників, військовозобов`язаних та резервістів до органів ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

Відповідно до пункту 20 Порядку №1487, військовий облік ведеться на підставі даних паспорта громадянина України та військово-облікових документів.

Військово-обліковими документами є:

для призовників - посвідчення про приписку до призовної дільниці;

для військовозобов`язаних - військовий квиток або тимчасове посвідчення військовозобов`язаного;

для резервістів - військовий квиток.

Відповідно до пункту 52 Порядку №1487, закордонні дипломатичні установи України:

інформують призовників віком від 18 до 25 років, які перебувають на постійному або тимчасовому консульському обліку;

під час особливого періоду інформують військовозобов`язаних та резервістів, які не мають відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, та сприяють їх поверненню в Україну;

повідомляють про взяття на постійний або тимчасовий консульський облік або зняття з нього призовників, військовозобов`язаних та резервістів відповідним районним (міським) територіальним центрам комплектування та соціальної підтримки, органам СБУ, відповідним підрозділам розвідувальних органів за місцем перебування їх на військовому обліку за списком (додаток 15) засобами системи електронної взаємодії державних електронних інформаційних ресурсів (до впровадження такої електронної взаємодії державних електронних інформаційних ресурсів повідомлення здійснюється у семиденний строк з дати взяття на постійний або тимчасовий консульський облік або зняття з нього на офіційну адресу електронної пошти органу ведення військового обліку, яка розміщена на його офіційному веб-сайті).

Військовий облік громадян України, які постійно або тимчасово перебувають за кордоном, здійснюється районними (міськими) територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, органами СБУ, відповідними підрозділами розвідувальних органів на загальних засадах.

Пунктом 53 Порядку №1487 встановлено, що призовники, військовозобов`язані та резервісти, які виїжджають за кордон, не знімаються (не виключаються) з військового обліку у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, органах СБУ, відповідних підрозділах розвідувальних органів.

Відповідно до п.79 Порядку №1487, районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, зокрема: організовують та ведуть військовий облік на території адміністративно-територіальної одиниці; здійснюють взяття, зняття або виключення з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у випадках, передбачених законодавством; проставляють у військово-облікових документах призовників, військовозобов`язаних та резервістів відповідні відмітки про взяття їх на військовий облік, зняття та виключення з нього.

Системний аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що законодавець виокремлює поняття зняття з військового обліку та виключення з військового обліку, різними є як підстави, так і правові наслідки зняття або виключення з військового обліку. При цьому, при знятті з військового обліку передбачено можливість повторного взяття військовозобов`язаного на такий облік.

Суд звертає увагу, що особи, які підлягають виключенню з військового обліку, втрачають статус військовозобов`язаного, в той же час зняті з військового обліку продовжують перебувати в статусі військовозобов`язаних.

Отже, необґрунтованими є доводи позивача про те, що він не є військовозобов`язаним на час виникнення спірних правовідносин, у зв`язку із його зняттям 23.10.2019 з військового обліку як такого, що виїжджає за кордон на постійне місце проживання.

Таким чином, факт зняття з військового обліку не є підставою (у передбачених законом випадках) для виїзду за кордон у період введення на території України воєнного стану.

В свою чергу, позивач, надаючи інспектору прикордонного контролю, довідку про зняття з військового обліку військовозобов`язаного, у зв`язку із виїздом за кордон, видану Здолбунівським районним ТЦКСП 23.10.2019, помилково тлумачить норми законодавства, що регулюють порядок перетинання державного кордону громадянами України, і пов`язує наявність у нього права на перетин кордону із зняттям з військового обліку.

Суд зауважує, що довідка на військовозобов`язаного про зняття з обліку засвідчує виключно питання військового обліку особи та не є достатнім підтверджуючим документом для перетину державного кордону позивачем в умовах воєнного стану.

Висновки аналогічного змісту викладені Верховним Судом у постанові від 09.03.2023 у справі №600/2520/22-а.

Суд також враховує висновки викладені Верховним Судом у постановах від 17.08.2023 у справі №380/7792/22, від 31.08.2023 у справі №380/572/23, від 27.09.2023 у справі №380/16876/22, від 26.10.2023 у справі №260/3428/22, від 26.10.2023 у справі №260/3951/22 у яких сформовано правовий висновок, відповідно до якого той факт, що Закон України Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України не містить обмежень права вільно залишати територію України в умовах правового режиму воєнного стану, не означає, що такі обмеження не можуть застосовуватися на підставі Закону України Про правовий режим воєнного стану та Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, які є спеціальними для цього періоду.

В обґрунтування протиправності рішення відповідача про відмову у перетині кордону позивач також стверджує про те, що він не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, оскільки знятий з військового обліку військовозобов`язаних раніше відповідно до абз.4 п.2 ч.5 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

У зв`язку з цим, позивач вважає зазначену обставину (не підлягає призову на військову службу під час мобілізації) такою, що свідчить про наявність у нього права на перетинання державного кордону України, а обмеження його у цьому - порушенням приписів Конституції України щодо свободи пересування та вільно залишати територію України.

З цього приводу, суд звертає увагу на таке.

Відповідно до редакції частини п`ятої статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», яка діяла до 18.05.2024, зняттю з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів Служби зовнішньої розвідки України у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України) підлягали громадяни України, які вибували на строк більше трьох місяців за межі України, тому така категорія була виключена з переліку осіб, яких було обмежено у праві виїзду з України.

Іншими словами, зазначеній категорії осіб надавалось право виїзду з України на загальних підставах до 18.05.2024.

Водночас, попри те, що військовозобов`язані громадяни України, які вибули на строк більше трьох місяців за межі України, відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції чинній, на час зняття позивача з військового обліку) підлягали зняттю з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, однак такі військовозобов`язані не входили до кола осіб, визначених Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», як такі, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації.

18.05.2024 набрав чинності Закон України № 3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» яким, зокрема, внесено зміни до частини п`ятої статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», згідно з якими громадяни України, які вибули за межі України на строк більше трьох місяців, та які підлягали зняттю з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, зобов`язані протягом 30 днів з дати набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України, що визначає особливості ведення військового обліку громадян України, які постійно або тимчасово перебувають за кордоном, стати на військовий облік громадян України.

Крім того, з 18.05.2024 Законом України № 3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», статтю 22 Закону «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», якою встановлені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації, викладено в новій редакції.

Так, в силу вимог частини 6 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (в редакції, чинній на час прийняття відповідачем спірного рішення) у період проведення мобілізації (крім цільової) громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років зобов`язані мати при собі військово-обліковий документ та пред`являти його за вимогою уповноваженого представника територіального центру комплектування та соціальної підтримки або поліцейського, а також представника Державної прикордонної служби України у прикордонній смузі, контрольованому прикордонному районі та на пунктах пропуску через державний кордон України.

Отже, станом на 23.09.2024, на момент прийняття оспорюваного рішення про відмову в перетині державного кордону України, у позивача були відсутні підстави для не перебування на військовому обліку, а документом, який посвідчує приналежність громадянина України до військового обов`язку є військово-обліковий документ, який позивачем всупереч вимог ч.6 ст. 22 Закону №3543-ХІІ до прикордонного контролю представнику Державної прикордонної служби не пред`являвся.

Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" визначений вичерпний перелік осіб, які мають право на відстрочку від призову під час мобілізації та у кожному конкретному випадку особам, які не підлягають призову, у разі перетину кордону необхідно надати підтверджуючі документи.

При цьому, нова (як і попередня) редакція статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» також не містить такої категорії осіб (громадяни України, які вибували на строк більше трьох місяців за межі України), як таких що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, а тому порядок та умови виїзду зазначеної категорії осіб здійснюється у разі наявності підстав, передбачених Правилами.

За наведеного в сукупності, доводи позивача про те, що він не є військовозобов`язаним та не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, у зв`язку із зняттям 23.10.2019 з військового обліку, а отже має право на вільне залишення території України під час дії правового режиму воєнного стану, є необґрунтованими і безпідставними. Жодних доказів протилежного позивачем суду не надано і в матеріалах справи відсутні.

Згідно з п. 2 Правил №57 у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи. Як зазначалося судом вище, обмеження права вільно залишати територію України в умовах правового режиму воєнного стану застосовуються на підставі Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

При цьому, як свідчать матеріали справи і не заперечується сторонами, інших підтверджуючих документів (в тому числі, військово-облікового документа з відповідними відмітками), які давали б змогу віднести позивача до осіб, визначених пунктами 2-1, 2-2 Правил №57 та/або до осіб, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації згідно із Законом №3543-XII, що відповідно до пункту 2-6 Правил №57 мають право на перетин державного кордону у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану, позивачем під час прикордонного контролю 23.09.2024 уповноваженій особі органу прикордонної служби не надано.

За наведеного, суд критично сприймає твердження позивача про те, що він не відноситься до категорії військовозобов`язаних, резервістів, тощо, а тому не може бути обмежений в праві перетину кордону під час запровадженого воєнного стану, оскільки законодавством визначено категорії осіб, які мають право на перетин державного кордону України у період введення на території України воєнного стану і будь-якого документа, що підтверджує його належність до однієї з цих категорій, позивач при перетині кордону не надав.

З приводу аргументів позивача про те, що в оскаржуваному рішенні відсутні посилання на конкретні документи, необхідні для подання позивачем, то суд зазначає, що Правила перетинання державного кордону громадянами України №57 передбачають виключний перелік підстав для перетину державного кордону військовозобов`язаними у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану, та документи, які подаються для їх підтвердження.

Тобто особа, яка з`явилася до відповідного пункту пропуску повинна надати документи, які підтверджують наявність відповідної підстави, яка надає їй право в умовах воєнного стану здійснити перетин державного кордону України.

Викладене дає підстави для висновку, що відповідач не має можливості визначити підставу, з якої особа має право здійснити перетин державного кордону України, адже право подання необхідних документів для підтвердження тієї чи іншої підстави належить особі, яка перетинає державний кордон.

Відтак доводи позивача про відсутність в оскаржуваному рішенні посилання на конкретні документи, необхідні для подання позивачем для перетину державного кордону України, суд відхиляє як безпідставні.

Водночас наявність недоліків у спірному рішенні, на які указує позивач в позовній заяві, на думку суду, не є безумовною підставою для скасування спірного рішення, яке в цілому відповідає критеріям, визначеним у частині другій статті 2 КАС України, та не впливає на його законність, що також відповідає правовому висновку Верховного Суду, який висловлений в постанові від 23.05.2024 у справі № 380/16591/22.

Щодо аргументів позивача про те, що він вільно залишав до спірного випадку територію України (за його словами, останній раз приблизно 16.05.2024), то суд такі до уваги не бере, з огляду на те, що попередні перетини ним кордону не стосуються предмета спірних правовідносин і будь-яких доказів того, що такі мали місце на підставі тих самих документів позивачем не надано.

Суд також критично оцінює доводи позивача про те, що твердження відповідача про правовий режим воєнного стану по відношенню до позивача не відповідають вимогам закону, позаяк в ході розгляду справи судом встановлено, що позивач є громадянином України, віком від 18 до 60 років, доказів припинення громадянства України ОСОБА_1 сторонами суду не надано і матеріали справи не містять, а тому на позивача поширюється як військовий обов`язок визначений ст. 65 Конституції України, так і норми Законів №2232, №389-VIII, №3543-XII.

Отже, оскільки станом на час виникнення спірних у цій справі правовідносин в Україні діяв воєнний стан та було оголошено загальну мобілізацію, а тому конституційне право громадян України на вільне залишення території України обмежувалось законодавством, і таке обмеження узгоджується зі ст. 64 Конституції України.

При цьому, суд вважає, що обмеження певних категорій громадян у праві виїзду за кордон під час дії воєнного стану певною мірою є втручанням у приватне життя особи в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Однак, таке втручання в цьому разі прямо передбачено законом і переслідує абсолютно легітимну мету.

Така ж правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 09.03.2023 у справі № 600/2520/22-а та від 18.04.2024 у справі №260/3528/22.

Крім того, суд зазначає, що за наявності у позивача документів, які б беззаперечно підтверджували підставу для виїзду за кордон, позивач не позбавлений можливості реалізувати своє право виїзду за межі України.

Також суд зауважує, що оскаржуване рішення відповідача має разовий характер і вичерпало свою дію фактом його виконання, тому за наявності на те законних підстав, які дійсно надають право на перетин державного кордону на виїзд з України, оскаржуване рішення відповідача жодним чином не створить перешкод для перетину позивачем кордону України.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 23.05.2024 у справі №380/16591/22.

При цьому, покликання позивача на правові висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 12.11.2024 у справі № 380/11916/22 суд відхиляє, оскільки вказана постанова ухвалена у спорі за неподібних фактичних обставин, інших спірних правовідносин та має відмінні підстави позову, тому такі висновки не є релевантними до спірних правовідносин.

Зважаючи на встановлені в ході судового розгляду обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що оскільки позивач при перетині кордону не надав документів, які б підтверджували його право на перетин кордону, а також, те що він не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, то відповідач, приймаючи рішення про відмову в перетинанні державного кордону України від 23.09.2024, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, встановлені чинним законодавством України. Вказане рішення відповідає критеріям правомірності, визначеним ч.2 ст.2 КАС України, а отже не підлягає скасуванню.

Стосовно ж посилання позивача на ст. 58 Конституції України щодо незворотності дії в часі норм Закону України №3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», згідно з якими внесено зміни до Законів України «Про військовий обов`язок та військову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», що набрали чинності 18.05.2024, зокрема в частині визначення обов`язку військовозобов`язаним, які вибули за межі України на строк більше трьох місяців, стати на військовий облік, суд зазначає таке.

У рішенні від 09.02.1999 року № 1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що у регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У рішенні Конституційного Суду України від 12.07.2019 року № 5-р(I)/2019 Конституційний Суд України висловив думку, що за змістом ч. 1 ст. 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).

Отже, у разі безпосередньої (прямої) дії закону в часі новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності.

Якщо під час вирішення суб`єктом владних повноважень певного питання (в даній справі щодо наявності підстав для перетину кордону в умовах правового режиму воєнного стану особами, які були зняті з військового обліку), до прийняття остаточного рішення було змінено нормативно-правове регулювання, суб`єкт владних повноважень не має законних можливостей для прийняття рішення з урахуванням попереднього нормативно-правового регулювання, яке є нечинним, а його рішення та дії в цих випадках не можуть вважатися протиправними за формальними ознаками.

Правова визначеність, як елемент верховенства права, не передбачає заборони на зміну нормативно-правового регулювання. Як стверджує єдиний орган конституційної юрисдикції, особи розраховують на стабільність та усталеність юридичного регулювання, тому часті та непередбачувані зміни законодавства перешкоджають ефективній реалізації ними прав і свобод, а також підривають довіру до органів державної влади, їх посадових і службових осіб. Однак очікування осіб не можуть впливати на внесення змін до законів та інших нормативно-правових актів (абзац 4 п. 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22.03.2018 року № 5-р/2018).

За колом осіб дія нормативно-правового акта поділяється на такі види: загальні (розраховані на все населення), спеціальні (розраховані на певне коло осіб) та виняткові (роблять винятки із загальних і спеціальних).

На порядок дії нормативно-правового акта за колом осіб поширюється загальне правило: нормативно-правовий акт діє стосовно всіх осіб, які перебувають на території його дії і є суб`єктами відносин, на яких він розрахований. Коло осіб, на яких поширює свою дію той чи інший нормативно-правовий акт, може визначатися також за ознакою статі, віком, професійної приналежності (наприклад, військовослужбовці, військовозобов`язані), станом здоров`я.

Зокрема, у зв`язку із внесенням змін Законом №3633-IX до Законів України «Про військовий обов`язок та військову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» удосконалено процедуру військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів; уточнено обов`язок щодо військового обліку чоловіків від 18 до 60 років, в тому числі тих, які зняті з військового обліку у зв`язку з вибуттям за межі України на строк більше трьох місяців; уточнено обов`язки громадян України щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації, зокрема, щодо встановлення обов`язку проходити медичний огляд, постановки на військовий облік за місцем перебування у разі переїзду під час проведення мобілізації, реєстрування електронного кабінету призовника, військовозобов`язаного, резервіста, обов`язкової явки до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки і військових частин після оголошення мобілізації, наявності при собі військово-облікового документу разом з документом, що посвідчує особу, які пред`являються за вимогою згідно закону.

Метою таких змін було законодавче удосконалення процедур проведення заходів мобілізації, удосконалення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також окремих питань проходження військової служби для покращення якості підбору особового складу під час доукомплектування бойових підрозділів для відсічі збройної агресії проти України.

Таким чином, від часу опублікування (набрання чинності) внесеними Законом №3633-IX змінами, Закони «Про військовий обов`язок та військову службу» та «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» у відповідній редакції поширюють свою дію наперед на всій території України і розповсюджуються на усіх чоловіків від 18 до 60 років, в тому числі тих, які зняті з військового обліку у зв`язку з вибуттям за межі України на строк більше трьох місяці.

За наведеного, твердження позивача в частині порушення принципів юридичної визначеності та дії законів в часі є необґрунтованими.

Інші доводи та аргументи учасників справи не мають значення для правильного вирішення спору по суті, не впливають на встановлені в ході розгляду справи обставини і не спростовують викладених висновків суду.

За приписами частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до приписів статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 статті 77 КАС України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при відмові в позові судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 04 лютого 2025 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_3 )

Відповідач - ІНФОРМАЦІЯ_5 (Військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_4 )

Суддя Н.С. Гудима