Справа № 160/18786/24
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2025-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

05 лютого 2025 року м. Дніпросправа № 160/18786/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Шальєвої В.А.

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2024 року (суддя Царікова О.В., повне судове рішення складено 27 вересня 2024 року) в справі №160/18786/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - ГУ ПФУ в Дніпропетровській області), Головного управління Пенсійного фонду в Хмельницькій області (далі - ГУ ПФУ в Хмельницькій області) про:

визнання протиправним рішення ГУ ПФУ в Хмельницькій області від 06 червня 2024 року № 77 про відмову в призначенні пенсії за пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» за № 1788-ХІІ від 05 листопада 1991 року;

визнання протиправними дій ГУ ПФУ в Хмельницькій області щодо неврахування до стажу по вислузі років періодів її роботи з 02 вересня 1999 року по 31 січня 2009 року включно;

визнання протиправними дій ГУ ПФУ в Хмельницькій області щодо неврахування до стажу по вислузі років періодів її роботи з 11 жовтня 2017 року по 14 серпня 2020 року включно;

зобов`язання ГУ ПФУ в Дніпропетровській області зарахувати до стажу по вислузі років періоди її роботи з 02 вересня 1999 року по 31 січня 2009 року року включно та з 11 жовтня 2017 року по 14 серпня 2020 року включно;

зобов`язання ГУ ПФУ в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву від 30 травня 2024 року про призначення пенсії за пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» відповідно до вимог ч. 5 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та призначити пенсію за п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» відповідно до вимог ч. 5 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 06.06.2024 року за № 77 про відмову в призначенні пенсії за п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» за № 1788-ХІІ від 05.11.1991 року ОСОБА_1 .

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області щодо неврахування ОСОБА_1 до стажу по вислузі років періодів її роботи з 02.09.1999 року по 31.01.2009 року включно.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області щодо неврахування ОСОБА_1 до стажу по вислузі років періодів її роботи з 11.10.2017 року по 14.08.2020 року включно.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області зарахувати ОСОБА_1 до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, періоди її роботи з 02.09.1999 року по 31.01.2009 року включно та з 11.10.2017 року по 14.08.2020 року включно.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 30.05.2024 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ГУ ПФУ в Хмельницькій області просить скасувати рішення з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Вказує про відсутність у позивача необхідного спеціального стажу 26 років 6 місяців, як це передбачено внесеними Законом № 2148-VIII змінами, в установах, передбачених Порядком № 909.

Звертає увагу, що Рішення Конституційного Суду України № 2-р/2019 не містить положень щодо порядку його виконання.

Спеціальний стаж позивача становить 23 роки 20 днів, що менше встановленого п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Висновок суду першої інстанції про необхідність зарахування періоду з 02 вересня 1999 року по 31 січня 2009 року до спеціального стажу є неправильним, адже відсутня інформація, що здравпункт входить до складу поліклінічно-амбулаторного закладу, а також інформація про проходження державної акредитації як закладу охорони здоров`я.

Також не може бути зарахований стаж з 11 жовтня 2017 року по 14 серпня 2020 року, оскільки відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» спеціальний стаж зараховується до 10 жовтня 2017 року.

Також вважає, що зобов`язавши призначити пенсію, суд першої інстанції втрутився в дискреційні повноваження органу Пенсійного фонду.

Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 30.05.2024 позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з заявою про призначення пенсії на п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Заяву позивача за екстериторіальним принципом розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області №77 від 06.06.2024 позивачу відмовлено в призначенні пенсії.

Зі змісту оскарженого рішення судом встановлено наступне:

Вік заявниці 53 роки.

Необхідний страховий та спеціальний стаж, визначений пунктом е) статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», (станом на 11.10.2017) становить 26 років 6 місяців.

Страховий стаж особи становить 39 років 2 місяці 22 дні.

Спеціальний стаж особи становить станом на 11.10.2017 - 23 роки 20 днів.

Результати розгляду документів, доданих до заяви: за доданими документами до спеціального стажу не зараховано період роботи в здравпункті «Центральний» Центрального гірничо-збагачувального комбінату з 02.09.1999 по 31.01.2009, оскільки відсутня інформація, що здравпункт входить до складу поліклінічно-амбулаторного закладу. Також відсутня інформація, що здоровпункт пройшов державну акредитацію як заклад охорони здоров`я.

Відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років в зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу (26 років 6 місяців).

Зі змісту оскарженого рішення вбачається, що спірним періодом роботи позивача є періоди з 02.09.1999 по 31.01.2009, з 11.10.2017 по 14.08.2020.

В трудовій книжці позивача містяться наступні записи (далі мовою оригіналу):

- 02.09.1999 відкрите акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат». Прийнята медсестрой в здравпукнт «Центральный» управления социально-культурных подразделений на время отсутствия основного работника;

- 01.07.2001 Переведено сестрою медичною Оздоровчого комплексу пункту «Центральний» тимчасово на час відсутності основного робітника;

- 14.11.2002 Переведено сестрою медичною оздоровчого комплексу здравпункт «Центральний»;

- 31.01.2009 Звільнено з роботи по переведенню у ТОВ «МЕДИКОМ» п. 5 ст. 36 КЗпП України.

Крім того, згідно із записами трудової книжки позивача встановлено, що в період з 11.10.2017 по 14.08.2020 позивач займала посаду сестри медичної загально-медичного персоналу амбулаторії ТОВ «Медиком», сестри медичної загально-медичного персоналу відокремленого відділення № 3 лікувально-діагностичного центру ТОВ «Медиком Кривбас».

Врахувавши, що характер та суть виконуваної позивачем роботи свідчить про те, що на займаній посаді медичної сестри здравпункту «Центральний» Центрального гірничо-збагачувального комбінату позивач була працівником охорони здоров`я, врахувавши висновки Верховного Суду щодо подібних правовідносин, суд першої інстанції дійшов висновку, що ГУ ПФУ в Хмельницькій області протиправно не враховано позивачу період 02.09.1999 по 31.01.2009, з 11.10.2017 по 14.08.2020 до спеціального стажу на таких посадах відповідно п. «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Оскільки відповідачем підтверджено спеціальний стаж позивача 23 роки 20 днів, суд першої інстанції вважав, що у урахуванням висновків в цій справі рішенні спеціальний стаж позивача становить 35 років 3 місяці 22 дні.

Тому суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ГУ ПФУ в Хмельницькій області протиправно не враховано позивачу період 02.09.1999 по 31.01.2009, з 11.10.2017 по 14.08.2020 до спеціального стажу на таких посадах відповідно п. «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», тому рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 06.06.2024 року за № 77 про відмову в призначенні пенсії за п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» є протиправним та підлягає скасуванню, а позивач набула права на призначення пенсії відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Враховуючи, що рішення про відмову в призначенні пенсії прийнято ГУ ПФУ в Хмельницькій області за принципом екстериторіальності та саме цим відповідачем не враховані періоди роботи до спеціального стажу позивача, з метою відновлення порушеного права позивача, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог та зобов`язання ГУ ПФУ в Хмельницькій області зарахувати спірні періоди до спеціального стажу та призначити пенсію.

Здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд визнає приведені висновки суду першої інстанції обґрунтованими, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 30 травня 2024 року звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за вислугу років на підставі пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Рішенням ГУ ПФУ в Хмельницькій області №77 від 06 червня 2024 року, яким заяву позивача розглянуто за принципом екстериторіальності, відмовлено у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років.

У рішенні вказано, що вік заявниці 53 роки; необхідний страховий та спеціальний стаж, визначений пунктом е) статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», (станом на 11 жовтня 2017 року) становить 26 років 6 місяців.

Страховий стаж особи становить 39 років 2 місяці 22 дні.

Спеціальний стаж особи становить станом на 11 жовтня 2017 року - 23 роки 20 днів.

Результати розгляду документів, доданих до заяви: за доданими документами до спеціального стажу не зараховано період роботи в здравпункті «Центральний» Центрального гірничо-збагачувального комбінату з 02 вересня 1999 року по 31 січня 2009 року, оскільки відсутня інформація, що здравпункт входить до складу поліклінічно-амбулаторного закладу. Також відсутня інформація, що здоровпункт пройшов державну акредитацію як заклад охорони здоров`я.

Відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років в зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу (26 років 6 місяців).

Трудова книжка позивача містить наступні записи:

- 02.09.1999 відкрите акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», прийнята медсестрою в здравпункт «Центральний» управління соціально-культурних підрозділів за час відсутності постійного робітника;

- 01.07.2001 переведено сестрою медичною Оздоровчого комплексу пункту «Центральний» тимчасово на час відсутності основного робітника;

- 14.11.2002 переведено сестрою медичною оздоровчого комплексу здравпункт «Центральний»;

- 31.01.2009 звільнено з роботи по переведенню у ТОВ «МЕДИКОМ» п. 5 ст. 36 КЗпП України.

Крім того, записами трудової книжки позивача підтверджено, що в період з 11 жовтня 2017 року по 14 серпня 2020 року позивач займала посаду сестри медичної загально-медичного персоналу амбулаторії ТОВ «Медиком», сестри медичної загально-медичного персоналу відокремленого відділення № 3 лікувально-діагностичного центру ТОВ «Медиком Кривбас».

Як вказано вище, підставою відмови у призначенні позивачу пенсії за вислугу років є відсутність необхідного спеціального стажу через незарахування до такого стажу періоду роботи в здравпункті «Центральний» Центрального гірничо-збагачувального комбінату з 02 вересня 1999 року по 31 січня 2009 року через відсутність інформації, що здравпункт входить до складу поліклінічно-амбулаторного закладу, та проходження державної акредитації як закладу охорони здоров`я.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV).

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону № 1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

За змістом частини першої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно з частиною другою статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

За положеннями частини першої статті 26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

Пунктом 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV визначено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», який набрав чинності 11 жовтня 2017 року, розділ XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV доповнено пунктом 2№ наступного змісту: «Особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Розмір пенсії за вислугу років визначається відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. Пенсії за вислугу років фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України».

Тобто, пенсія за вислугу років згідно із нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення» призначається за умови наявності у особи станом на 11 жовтня 2017 року визначеного Законом України «Про пенсійне забезпечення» страхового і спеціального стажу.

За змістом статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII (далі Закон № 1788-XII) одним із видів державних пенсій є пенсії за вислугу років.

Згідно зі статтею 51 Закону № 1788-ХІІ пенсія за вислугу років встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Відповідно до частини другої статті 7 Закону № 1788-ХІІ пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на них. Їх особливістю є зменшення пенсійного віку, необхідного для призначення, а умовою для призначення - наявність, як правило, відповідного стажу роботи за спеціальністю.

Приписами статті 52 Закону № 1788-ХІІ визначено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту "е" статті 55.

Пунктом «е» статті 55 Закону № 1788-XII в редакції, що діяла до внесення змін Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII (далі Закон № 213-VIII) та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII (далі Закон № 911-VIII), було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

З прийняттям Закону № 213-VIII підвищено, зокрема, спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, для категорій працівників, зокрема, визначених пунктом «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ, зокрема, з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

Рішенням Конституційного Суду України №2-р/2019 від 04 червня 2019 року визнано неконституційними положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII.

Зазначені норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення з 04 червня 2019 року.

Отже, починаючи з 05 червня 2019 року положення пункту «е» статті 55 Закону України № 1788-ХІІ діють в первісній редакції, чинній до внесення змін Законами № 213-VIII та № 911-VIII.

Відповідно, на день звернення позивача до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років як працівнику охорони здоров`я пункт «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ встановлював, що право на пенсію за вислугу років мають право особи при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року №909 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років (далі - Перелік № 909).

Відповідно до пункту 2 Переліку №909 до посад у закладах охорони здоров`я віднесено лікарів та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад) у лікарняних закладах, лікувально-трудових профілактичних закладах особливого типу, амбулаторно-поліклінічні закладах, закладах швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладах переливання крові, закладах охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладах, установ з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальних органів Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічних закладах, діагностичні центри тощо.

Верховним Судом у постанові від 17 лютого 2021 року у справі №120/4377/18-а зроблено висновок, що відсутність у Переліку № 909 чіткого зазначення «медичний профілакторій в колгоспі» не нівелює характер виконуваної позивачкою роботи на посаді медичної сестри, тобто, виконання таких робіт, з яким законодавство пов`язує право особи на зарахування до спеціального стажу роботу, що надає право на пенсію за вислугу років.

Право на набуття пенсії за вислугою років, передбаченої п. «е» статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пов`язане не лише з місцем роботи - закладом охорони здоров`я, а й з посадою, яку обіймає працівник - лікарі та середній медичний персонал. У випадку, що розглядається - медична сестра профілакторію.

Застосовуючи до спірних в цій справі правовідносин приведене правозастосування Верховного Суду відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, суд визнає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що у спірних правовідносинах посада позивача теж не передбачена Переліком №909, проте характер та суть виконуваної позивачем роботи свідчить про те, що на займаній посаді медичної сестри здравпункту «Центральний» Центрального гірничо-збагачувального комбінату позивач була працівником охорони здоров`я, та, відповідно, про протиправність незарахування до спеціального стажу позивача період роботи з 02 вересня 1999 року по 31 січня 2009 року, з 11 жовтня 2017 року по 14 серпня 2020 року для цілей призначення пенсії на підставі пункту «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ.

Доводи апелянта про відсутність у позивача необхідного спеціального стажу 26 років 6 місяців, як це передбачено внесеними Законом № 2148-VIII змінами, в установах, передбачених Порядком № 909, а спеціальний стаж позивача становить 23 роки 20 днів, що менше встановленого п. «е» ст. 55 Закону № 1788-ХІІ, відсутність інформації, що здравпункт входить до складу поліклінічно-амбулаторного закладу, а також інформація про проходження державної акредитації як закладу охорони здоров`я, спростовані приведеними висновками суду.

Аргумент апелянта, що Рішення Конституційного Суду України № 2-р/2019 не містить положень щодо порядку його виконання, жодним чином не впливає на право позивача на призначення пенсії за вислугу років.

Також послання апелянта на те, що не може бути зарахований стаж з 11 жовтня 2017 року по 14 серпня 2020 року, оскільки відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» спеціальний стаж зараховується до 10 жовтня 2017 року, не ґрунтуються на жодній нормі права.

Апелянт також не погоджується з обраним судом першої інстанції способом захисту порушеного права позивача, зазначаючи про те, що зобов`язавши зарахувати спірні періоди до спеціального стажу та призначити пенсію за вислугу років, суд першої інстанції втрутився у дискрецію органу Пенсійного фонду.

У спростування доводів апелянта суд зазначає, що у контексті спірних правовідносини є правильним обраний судом першої інстанції спосіб захисту порушеного права позивача.

Відповідно до частини третьої статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Як вказано вище, позивач на час звернення за призначенням пенсії має необхідний спеціальний стаж (з урахуванням того, що має бути зарахований на виконання судового рішення у цій справі) для призначення цього виду пенсії, тому наявні підстави для призначення позивачу пенсії за вислугу років на підставі пункті «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ.

За приписами статті 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23 лютого 2006 року встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13 січня 2011 року (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував: « 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)».

Таким чином, позовні вимоги щодо зобов`язання призначити пенсію є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений і вказане рішення не можливо визнати втручанням у дискреційні повноваження відповідача, оскільки ним такі повноваження були самостійно реалізовані шляхом прийняття оскарженого рішення, яке було предметом судового контролю у межах цієї справи.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Оскільки предметом позову в цій справі є дії (рішення) суб`єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, тобто ця справа є справою незначної складності у розумінні п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2024 року в справі № 160/18786/24 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2024 року в справі № 160/18786/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 05 лютого 2025 року та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Повне судове рішення складено 05 лютого 2025 року.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя С.М. Іванов

суддя В.Є. Чередниченко