Справа № 280/6685/24
Суддя: Чепурнов Д.В.
Дата ухвалення: 2025-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

04 лютого 2025 року м. Дніпросправа № 280/6685/24
Суддя І інстанції Прудивус О.В.

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чепурнова Д.В. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Шальєвої В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень та зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив:

визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо перерахунку пенсії позивача шляхом виключення із його страхового стажу періодів роботи з 01.01.1992 по 10.08.1992, з 13.11.1992 по 11.12.1992, з 08.02.1993 по 01.09.1993, з 05.11.1993 по 28.02.1994, з 12.03.1994 по 19.08.1997;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати позивачу до його страхового стажу періоди роботи з 01.01.1992 по 10.08.1992, з 13.11.1992 по 11.12.1992, з 08.02.1993 по 01.09.1993, з 05.11.1993 по 28.02.1994, з 12.03.1994 по 19.08.1997, у зв`язку з чим перерахувати розмір його пенсії за віком з 10.12.2023;

вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2024 року адміністративний позов задоволено повністю.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо перерахунку пенсії ОСОБА_1 шляхом виключення із його страхового стажу періодів роботи з 01.01.1992 по 10.08.1992, з 13.11.1992 по 11.12.1992, з 08.02.1993 по 01.09.1993, з 05.11.1993 по 28.02.1994, з 12.03.1994 по 19.08.1997.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати ОСОБА_1 до його страхового стажу періоди роботи з 01.01.1992 по 10.08.1992, з 13.11.1992 по 11.12.1992, з 08.02.1993 по 01.09.1993, з 05.11.1993 по 28.02.1994, з 12.03.1994 по 19.08.1997, у зв`язку з чим перерахувати розмір його пенсії за віком з 10.12.2023, з урахуванням виплачених сум.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Головне управління Пенсійного фонду в Рівненській області, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, оскаржило його в апеляційному порядку. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилається на помилковість висновків суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Вказує на неможливість зарахування періодів роботи позивача в РФ до страхового стажу з огляду на вихід України з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, у зв`язку з чим, при призначенні пенсій громадянам, які проживали/працювали на території РФ, до страхового стажу зараховуються періоди роботи (служби) на території РФ по 31 грудня 1991 року. Вказує також на те, що судом залишено поза увагою, що позивач при зверненні до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії для підтвердження набутого страхового стражу на території РФ не надав відомостей індивідуального (персоніфікованого) обліку за спірні періоди роботи, чи інших доказів, що підтверджують сплату страхових внесків за ці періоди до пенсійного фонду РФ.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що 08.01.2024 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058-IV) (а.с.17-18).

За правилами екстериторіальності заява позивача та додані до неї документи були передані на розгляд Головному управлінню Пенсійного фонду України в Рівненській області.

Рішенням відповідача від 15.01.2024 року № 36 позивачу з 10.12.2023 року призначено пенсію за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 року № 1058-IV, розмір якої склав 2976,50 грн. (а.с.20-21).

22.02.2024 року Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області після перевірки правильності призначення позивачу пенсії за віком прийнято рішення про перерахунок пенсії, яким виключено із загального страхового стажу позивача періоди його роботи з 01.01.1992 по 10.08.1992, з 13.11.1992 по 11.12.1992, з 08.02.1993 по 01.09.1993, з 05.11.1993 по 28.02.1994, з 12.03.1994 по 19.08.1997 (а.с.22).

Отже, за результатами проведеного перерахунку обсяг страхового стажу позивача становить 31 рік 11 місяців 0 днів, при цьому розмір пенсії з надбавками складає 2 829,99 грн. (а.с.22).

Листом від 20.06.2024 № 0800-0209-8/52642 Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повідомлено позивача про те, що при призначенні позивачу пенсії безпідставно був зарахований період роботи позивача з 01.01.1992 по 10.08.1992, з 13.11.1992 по 11.12.1992, з 08.02.1993 по 01.09.1993, з 05.11.1993 по 28.02.1994, з 12.03.1994 по 19.08.1997 (записи №№11-12 у трудовій книжці серія НОМЕР_1 ), оскільки вказаний стаж набутий на території Російської Федерації. Натомість, Україна припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 (далі Угода від 13.03.1992) (а.с.19-20).

Позивач не погодившись з діями відповідача щодо перерахунку пенсії шляхом виключення із його страхового стажу періодів роботи з 01.01.1992 по 10.08.1992, з 13.11.1992 по 11.12.1992, з 08.02.1993 по 01.09.1993, з 05.11.1993 по 28.02.1994, з 12.03.1994 по 19.08.1997, звернувся з адміністративним позовом до суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до пункту 6 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон 1058-IV).

Статтею 1 Закону №1058-IV передбачено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 Закону №1058-IV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Статтею 26 Закону № 1058-IVпередбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:

з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року не менше 25 років;

з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року не менше 26 років;

з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року не менше 27 років;

з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року не менше 28 років;

з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року не менше 29 років;

з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року не менше 30 років;

з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року не менше 31 року;

з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року не менше 32 років;

з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року не менше 33 років;

з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року не менше 34 років;

починаючи з 1 січня 2028 року не менше 35 років.

До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку:

55 років які народилися по 30 вересня 1956 року включно;

55 років 6 місяців які народилися з 1 жовтня 1956 року по 31 березня 1957 року;

56 років які народилися з 1 квітня 1957 року по 30 вересня 1957 року;

56 років 6 місяців які народилися з 1 жовтня 1957 року по 31 березня 1958 року;

57 років які народилися з 1 квітня 1958 року по 30 вересня 1958 року;

57 років 6 місяців які народилися з 1 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року;

58 років які народилися з 1 квітня 1959 року по 30 вересня 1959 року;

58 років 6 місяців які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року;

59 років які народилися з 1 квітня 1960 року по 30 вересня 1960 року;

59 років 6 місяців які народилися з 1 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року;

60 років які народилися з 1 квітня 1961 року по 31 грудня 1961 року.

В свою чергу, страховий стаж, набутий до впровадження системи персоніфікованого обліку, обчислюється на підставі документів згідно із законодавством, що діяло до набрання чинності Законом № 1058-IV.

Відповідно до статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05 листопада 1991 року № 1788-XII(далі - Закон № 1788-ХІІ) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається з матеріалів справи, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області після призначення пенсії позивачу, 22.02.2024 року рішенням №36 здійснено перерахунок пенсії та виключено із страхового стажу позивача періоди його роботи з 01.01.1992 по 10.08.1992, з 13.11.1992 по 11.12.1992, з 08.02.1993 по 01.09.1993, з 05.11.1993 по 28.02.1994, з 12.03.1994 по 19.08.1997.

Аналізуючи підстави для виключення із страхового стажу позивача періодів його роботи в РФ, колегія суддів зазначає наступне.

Так, судом встановлено, що позивач з 01.01.1992 по 10.08.1992, з 13.11.1992 по 11.12.1992, з 08.02.1993 по 01.09.1993, з 05.11.1993 по 28.02.1994, з 12.03.1994 по 19.08.1997 працював в Російській Федерації. Зокрема, як вбачається з трудової книжки серія НОМЕР_2 від 08.04.1983, у період з 01.01.1992 по 10.08.1992, з 13.11.1992 по 11.12.1992, з 08.02.1993 по 01.09.1993, з 05.11.1993 по 28.02.1994, з 12.03.1994 по 19.08.1997 позивач працював на посадах тесляра, монтажника металевих та залізобетонних виробів четвертого розряду, майстра, майстра по житлу (а.с.8-17).

Зазначені записи у трудовій книжці позивача виконані послідовно, без помилок та підчисток, доказів на підтвердження визнання останніх недійсними матеріали справи не містять.

В свою чергу, відповідно до ч.1 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до частини2 статті 4 Закону України Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Згідно статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 4 Закону № 1058-IV законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається в тому числі і із міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про міжнародні договори України» від 29 червня 2004 року № 1906-IV укладені й належним чином ратифіковані міжнародні договори України є невід`ємною частиною національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, укладання якого відбулось у формі закону, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору України.

13 березня 1992 року в місті Москва підписано Азербайджаном, Російською Федерацією, Білоруссю, Таджикистаном, Вірменією, Туркменістаном, Казахстаном, Узбекистаном, Киргизстаном, Україною та Молдовою Угоду про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, яка базується на територіальному принципі.

Статтею 1 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року (далі Угода від 13 березня 1992 року) визначено, що пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Статтею 5 Угоди від 13 березня 1992 року встановлено, що вона розповсюджує свою дію на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені чи будуть установлені законодавством держави-учасниць угод.

Згідно зі статтею 6 Угоди від 13 березня 1992 року призначення пенсій громадянам держав-учасниць Угоди здійснюється за місцем проживання. Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільговій основі і за вислугу років, громадянам держав-учасниць Угоди враховується трудовий стаж, отриманий на території будь-якої із цих країн, а також на територіях колишнього СССР за час до вступу в силу даної Угоди (пункти 1, 2 статті 6).

Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, що зараховуються до трудового стажу. У разі, якщо в державах-учасницях Угоди введена національна валюта, розмір заробітку (доходу) визначається виходячи з офіційно встановленого курсу на момент призначення пенсії (пункт 3 статті 6 вказаної Угоди).

Крім того, відповідно до положень Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн, від 14 січня 1993 року (далі Угода від 14 січня 1993 року), а саме статті 6, працівники Сторони виїзду, які працюють на території Сторони працевлаштування, користуються правами та виконують обов`язки, що встановлені трудовим законодавством Сторони працевлаштування (включаючи питання трудових відносин, колективних договорів, оплати праці, режиму робочого часу та часу відпочинку, охорони та умов праці та інші). Трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність. Сторонами визнаються дипломи, свідоцтво та інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами Сторін, без легалізації.

Статтею 7 Угоди від 14 січня 1993 року встановлено, що питання пенсійного забезпечення регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року та двосторонніми угодами в цій галузі.

Відповідно до частини третьої статті 6 Угоди про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудящих-мігрантів від 15 квітня 1994 року, ратифікованої Законом України № 290/95-ВР від 11 липня 1995 року, працівники користуються правами і виконують обов`язки, встановлені трудовим законодавством сторони працевлаштування.

Рішенням Економічного Суду Співдружності Незалежних Держав N 01-1/2-07 від 26 березня 2008 року визначено, що норма пункту 3 статті 6 Угоди від 13 березня 1992 року встановлює правило, згідно з яким розмір пенсії визначається із заробітку (доходу) за періоди роботи, що зараховуються до трудового стажу, і застосовується при первинному призначенні пенсії в державах-учасницях Угоди. Конкретні періоди роботи для визначення середнього заробітку (доходу) при призначенні пенсії передбачаються пенсійним законодавством кожної держави-учасниці цієї Угоди.

Отже, наведенні положення Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, гарантуючи захист прав громадян у сфері пенсійного забезпечення, стосуються призначення пенсії та передбачають, що пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають. Стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються лише при призначенні пенсії.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 14 листопада 2019 року у справі №676/6166/16-а, від 16 квітня 2020 року у справі №555/2250/16-а від 17 червня 2020 року у справі №646/1911/17, від 21 лютого 2020 року у справі № 291/99/17 та від 06 липня 2020 року у справі № 345/9/17.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2022 року № 1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» постановлено вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 р. у м. Москві.

Разом з тим, на час роботи позивача в РФ, Україна була учасником Угоди, відтак норми Угоди застосовуються до спірних правовідносин.

З урахуванням викладеного, вірним є висновок суду першої інстанції, що спірні періоди роботи позивача в РФ підлягають зарахуванню до загального стажу позивача.

В даному випадку позиція відповідача суперечить принципу верховенства права, оскільки право позивача на пенсійні виплати не пов`язується з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин з однією з держав-учасниць Угоди.

При цьому, щодо посилання скаржника на ненадання позивачем відомостей індивідуального (персоніфікованого) обліку та доказів сплати страхових внесків за спірні періоди до Пенсійного фонду Російської Федерації, колегія суддів зазначає, що відсутність у відповідача даних підприємства іншої держави про сплату ним страхових внесків для нарахування пенсії або відомості про сплату внесків не у повному обсязі не може бути підставою для позбавлення особи права на зарахування стажу роботи.

В свою чергу, соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення у випадку повної, часткової, тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Позивач як громадянин України за умови підтвердження трудового стажу наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних (надуманих) підстав, що узгоджується із правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постановах від 28 серпня 2018 року у справі № 175/4336/16-а, від 25 вересня 2018 року у справі № 242/65/17 та від 27 лютого 2019 року у справі № 423/3544/16-а.

Зважаючи на викладене, колегія суддів робить висновок, що Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області протиправно здійснило перерахунок пенсії позивача та виключило із страхового стажу позивача періоди його роботи з 01.01.1992 по 10.08.1992, з 13.11.1992 по 11.12.1992, з 08.02.1993 по 01.09.1993, з 05.11.1993 по 28.02.1994, з 12.03.1994 по 19.08.1997.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції повно з`ясовані обставин, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, відповідають обставинам справи, судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального права та норми процесуального права, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

В повному обсязі постанова складена 04 лютого 2025 року.

Головуючий - суддя Д.В. Чепурнов

суддя С.М. Іванов

суддя В.А. Шальєва