Справа № 420/18394/22
Суддя: Андрухів В.В.
Дата ухвалення: 2025-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд під головуванням судді Андрухіва В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа Територіальний центр контролю якості речового майна Південного регіону, про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа Територіальний центр контролю якості речового майна Південного регіону, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати при звільненні ОСОБА_1 грошового забезпечення у повному обсязі, додаткової винагороди та не виплати грошової компенсації замість речового майна;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 01.10.2022 року по 20.10.2022 року включно, в розмірі, який він отримував за займаною посадою до зарахування в розпорядження;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну додаткову винагороду відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" за період з 01.10.2022 року по 20.10.2022 року включно;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки належних виплат при звільненні - за період з 21.10.2022 року по день повного розрахунку, шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість днів затримки виплати.

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 суму витрат у сумі 6633 грн., пов`язаною з правничою допомогою адвоката.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він проходив військову службу на посаді начальника Територіального центру контролю якості речового майна Південного регіону. Вищезазначений центр перебуває на фінансовому та речовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом ТВО начальника Центрального управління контролю якості від 31.01.2022 року № 13, відповідно до наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 24.01.2022 року №24 начальника Територіального центру контролю якості речового майна Південного регіону підполковника ОСОБА_1 увільнено від займаної посади та зараховано у розпорядження директора Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України, водночас, на термін перебування у розпорядженні залишено на всіх видах забезпечення у Територіальному центрі контролю якості речового майна Південного регіону.

У подальшому, наказом ТВО начальника Центрального управління контролю якості від 24.02.2022 року № 22 колишнього начальника Територіального центру контролю якості речового майна Південного регіону підполковника ОСОБА_1 , який з 31.01.2022 року перебуває у розпорядженні директора Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України, допущено до тимчасового виконання обов`язків начальника Територіального центру контролю якості речового майна Південного регіону.

Надалі, наказом ТВО начальника Центрального управління контролю якості від 11.05.2022 року № 33, відповідно наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 24.01.2022 року №24, наказу директора Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України (по особовому складу) від 03.05.2022 року №89, колишнього начальника Територіального центру контролю якості речового майна Південного регіону підполковника ОСОБА_1 , який з 31.01.2022 року перебуває у розпорядженні директора Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України, з 11.05.2022 року увільнено від тимчасового виконання обов`язків та залишено на всіх видах забезпечення у Територіальному центрі контролю якості речового майна Південного регіону.

20.10.2022 року наказом начальника Територіального центра контролю якості речового майна Південного регіону (по стройовій частині) від 20.10.2022 року № 166 підполковника ОСОБА_1 , який перебуває у розпорядженні директора Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України, звільненого наказом директора Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України (по особовому складу) від 12.10.2022 року №218 у відставку за пунктом «б» (за станом здоров`я) пункту третього частини п`ятої ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключено зі списків особового складу Територіального центра контролю якості речового майна Південного регіону та всіх видів забезпечення.

Позивач вважає, що при звільненні йому протиправно не сплачено за період з 01.10. по 20.10.2022 року додаткову грошову винагороди військовослужбовцям на період дії воєнного стану. Крім того, військова частина НОМЕР_1 виплатила йому грошове забезпечення за період з 01.10. по 20.10.2022 року включно, не у повному обсязі в розмірі, який він отримував за займаною посадою до зарахування в розпорядження. (відповідач за період з 01.10. по 20.10.2022 виплатив позивачу грошове забезпечення в розмірі окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років).

Крім того, грошову компенсацію замість речового майна у розмірі 72833,36 грн. сплачено 28.11.2022 року (через 39 днів після виключення зі списків особового складу військової частини). Позивач вважає таку бездіяльність відповідача протиправною.

Ухвалою судді від 26.12.2022р. відкрито провадження у справі. Ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами. Також, судом ухвалено про витребування від відповідача доказів.

Від відповідача 30.01.2023р. судом був отриманий відзив на позов.

14.02.2023р. від відповідача судом були отримані витребувані докази.

У зв`язку з довготривалою відпусткою судді Цховребової М.Г. згідно розпорядження в.о. керівника апарату суду від 11.09.2023 року № 492 призначено повторний автоматичний розподіл справи. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями справу призначено до розгляду судді Андрухіву В.В.

Ухвалою судді від 19.09.2023 року справу прийнято до провадження, ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

25.09.2023 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Позивач після 01.10.2022р. не мав права на отримання грошового забезпечення та інших виплат так як термін перебування в розпорядженні минув, бажання для подальшого проходження військової служби позивач не виявив та 12.10.2022р. був звільнений за станом здоров`я.

Компенсація за не отримане речове майно не входить до складу грошового забезпечення військовослужбовців, тому потребує додаткового фінансування. На додаткове фінансування фінансова служба формує заявку на підставі рапорту військовослужбовця та довідки на одержання грошової компенсації замість речового майна.

Відповідач вказує, що додаткова винагорода на період дії воєнного стану, встановлена Постановою КМУ № 168 від 28.02.2022р., входить до грошового забезпечення військовослужбовців ЗСУ.

Позивач своїм рапортом від 20.10.2022р. не заперечував щодо виплати йому належних сум та компенсацій після надходження фінансування до військової частини НОМЕР_1 . Тобто, не заперечував що виплата компенсації за неотримане речове майно надійде не в день фактичного розрахунку.

Від третьої особи 09.01.2023р. судом отримано пояснення щодо позову та витребувані документи. Третя особа вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню з підстав, аналогічних підставам заперечення проти позову відповідачем.

Дослідивши в письмовому провадженні наявні в матеріалах справи докази, суд встановив такі обставини.

Судом встановлено, що наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 24.01.2022 року №24 начальника Територіального центру контролю якості речового майна Південного регіону підполковника ОСОБА_1 увільнено від займаної посади та зараховано у розпорядження директора Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України (а.с.94).

Наказом ТВО начальника Центрального управління контролю якості (по стройовій частині) від 31.01.2022 року № 13 підполковника ОСОБА_1 увільнено від займаної посади та зараховано у розпорядження директора Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України, на термін перебування у розпорядженні залишено на всіх видах забезпечення та у списках Територіального центру контролю якості речового майна Південного регіону (а.с.95).

Наказом ТВО начальника Центрального управління контролю якості (по стройовій частині) від 24.02.2022 року № 22 колишнього начальника Територіального центру контролю якості речового майна Південного регіону підполковника ОСОБА_1 , який з 31.01.2022 року знаходиться в розпорядженні директора Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України, допущено до тимчасового виконання обов`язків начальника Територіального центру контролю якості речового майна Південного регіону (а.с.96).

Наказом ТВО начальника Центрального управління контролю якості (по стройовій частині) від 11.05.2022 року № 33 відповідно наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 24.01.2022 року №24, наказу директора Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України (по особовому складу) від 03.05.2022 року №89, колишнього начальника Територіального центру контролю якості речового майна Південного регіону підполковника ОСОБА_1 , який з 31.01.2022 року знаходиться у розпорядженні директора Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України, з 11.05.2022 року увільнено від тимчасового виконання обов`язків начальника Територіального центру контролю якості речового майна Південного регіону та залишено на всіх видах забезпечення у Територіальному центрі контролю якості речового майна Південного регіону (а.с.97).

Наказом директора Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України (по особовому складу) від 12.10.2022 року №218 підполковника ОСОБА_1 , який перебуває у розпорядженні директора Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України, колишнього начальника Територіального центру контролю якості речового майна Південного регіону, звільнено з військової служби у відставку за підпунктом «б» (за станом здоров`я) п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с.98).

Наказом начальника Територіального центра контролю якості речового майна Південного регіону (по стройовій частині) від 20.10.2022 року № 166 підполковника ОСОБА_1 , який перебуває у розпорядженні директора Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України, колишнього начальника Територіального центру контролю якості речового майна Південного регіону, звільненого наказом директора Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України (по особовому складу) від 12.10.2022 року № 218 у відставку за пунктом «б» (за станом здоров`я) пункту третього частини п`ятої ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 20 жовтня 2022 року виключено зі списків особового складу Територіального центру контролю якості речового майна Південного регіону та всіх видів забезпечення (а.с.99-100). Також зазначеним наказом наказано виплатити позивачу грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у розмірі 73993,26 грн.

Відповідно рапорту позивача від 20.10.2022р. він справи здав, просить про виключення його зі списків особового складу вказаного Територіального управління відповідно до витягу з наказу директора Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України (по особовому складу) від 12.10.2022 року № 218, та не заперечував щодо виплати йому належних сум виплат та компенсацій відповідно до наказу начальника Територіального центру контролю якості речового майна Південного регіону № 166 від 20.10.2022 року після надходження коштів до військової частини НОМЕР_1 (а.с.101).

Відповідно платіжного доручення № 1048 від 26.11.22р. позивачу була виплачена грошова компенсація вартості за неотримане речове майно у розмірі 72883,36 грн (а.с.67). З нарахованої суми компенсації 73993,26 грн утримано військовий збір 1,5%.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Вказаний Закон застосовується в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (частина 1 статті 2 Закону № 2232-XII).

Відповідно до частини 4 статті 2 Закону №2232-XII, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 5 статті 17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

За статтею 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII), соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Згідно зі статтею 9 Закону № 2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

За частиною 3 статті 24 Закону № 2232-XII, закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до підпункту 1 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (затверджене Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008; далі Положення), на підставі якого, серед іншого, видавалися зазначені судом накази від 24.01.2022 № 24 та від 31.01.2022, зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання допускається в разі: 1) розформування (реформування) військової частини або скорочення штатних посад, якщо до кінця встановленого строку проведення цих заходів не вирішено питання щодо дальшого службового використання вивільнених військовослужбовців.

Абзацом 21 пункту 116 Положення передбачено, що військовослужбовці, які зараховані в розпорядження відповідно до підпунктів 1 - 12-1 цього пункту, продовжують проходити військову службу згідно з цим Положенням, виконуючи обов`язки військової служби в межах, визначених посадовою особою, у розпорядженні якої вони перебувають.

Також пунктом 116 Положення визначено, що військовослужбовець, якого звільнено з посади, вважається таким, що перебуває у розпорядженні відповідного командира (начальника) військової частини, у списках якої він перебуває, з дня, що настає за днем звільнення, та до дня, з якого він приступив до виконання обов`язків за новою військовою посадою, на яку його призначено (до дня зарахування у розпорядження посадової особи, яка має право призначення на посаду).

Пунктом 242 вказаного Положення особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Згідно п.1 розділу ХХVIII Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018р. № 260 (далі Порядок № 260) грошове забезпечення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби), зарахованим у розпорядження відповідних командирів або звільненим від посад, виплачується в розмірі грошового забезпечення, яке військовослужбовці отримували за займаними посадами до зарахування в розпорядження, але не більше ніж два місяці.

Час перебування військовослужбовця на лікуванні, у відпустці, тимчасового виконання обов`язків (але не більше ніж два місяці) за вакантною посадою, перебування під вартою (цілодобовим домашнім арештом) виключається із загального періоду перебування в розпорядженні.

Пунктами 5, 6 розділу ХХVIII Порядку № 260 також встановлено, якщо не можна прийняти кадрове рішення щодо подальшого службового використання військовослужбовця, у період перебування у розпорядженні протягом двох місяців з поважних причин (відсутність рівнозначних посад, бажання подальшого проходження військової служби, наявність сімейних та інших обставин) грошове забезпечення виплачується йому в розмірі, яке він отримував за займаною посадою до зарахування в розпорядження, за рішенням Міністра оборони України (пункт 5).

Грошове забезпечення військовослужбовцям після перебування у розпорядженні понад два місяці виплачується в розмірі окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років, за винятком випадків продовження строків виплати за рішенням Міністра оборони України (пункт 6).

Згідно п. 2 розділу 1 наказу Міністерства оборони № 260 від 07.06.2018р. грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Рішенням Міністра оборони України № 6091/з від 10.04.2022р. на підставі п. 6 розділу ХХVIII наказу Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018р. військовослужбовцям, які перебувають в розпорядженні більше двох місяців, продовжено виплати грошового забезпечення в розмірі, яке вони отримували за займаними посадами до зарахування в розпорядження.

Надалі, Рішенням Міністра оборони України № 30151/з від 13.09.2022р. було змінено Рішення Міністра оборони України № 6091/з від 10.04.2022р., а саме: з 01.10.2022р. Рішення Міністра оборони України № 6091/з від 10.04.2022р. вважається такими, що не застосовується.

Отже, з встановлених судом обставин вбачається, що встановлений Положенням двомісячний термін перебування в розпорядженні відповідного командира (начальника), з урахуванням періоду тимчасового виконання обов`язків, станом на 01.10.2022 року вже сплинув. Зі скасуванням рішення Міністра оборони України № 6091/з від 10.04.2022р. підстави для виплати позивачу грошового забезпечення в розмірі, яке позивач отримував за займаною посадою до зарахування в розпорядження, після спливу двомісячного терміну перебування у розпорядженні відпали.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідач обґрунтовано виплачував позивачу в період з 01.10.2022 по 20.10.2022 грошове забезпечення в розмірі окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років.

Тому суд доходить висновку про відсутність підстав для визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати при звільненні ОСОБА_1 грошового забезпечення у повному обсязі за вказаний період та відсутність підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення за період з 01.10.2022 року по 20.10.2022 року включно, в розмірі, який він отримував за займаною посадою до зарахування в розпорядження.

Щодо вимог позивача стосовно невиплати йому щомісячної додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 за період з 01.10.2022 року по 20.10.2022 року включно суд зазначає таке.

Відповідно п. 2 розділу 1 Порядку № 260 грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення. До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років. До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; винагорода за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду); премія.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що встановлена постановою Кабінету Міністрів України № 168 додаткова винагорода в розмірі 30000 гривень на місяць є складовою грошового забезпечення військовослужбовців ЗСУ, що виплачується їм на період дії воєнного стану та підлягає збільшенню до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу їх безпосередньої участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії під час перебування безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів.

Додаткова винагорода на період дії воєнного стану, встановлена Постановою КМ України № 168 від 28.02.2022р., входить до складу до грошового забезпечення військовослужбовців ЗС України, яке, відповідно до викладених вище висновків суду, після спливу двомісячного терміну перебування в розпорядженні відповідач обґрунтовано виплачував позивачу в період з 01.10.2022 по 20.10.2022 в розмірі окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років.

Отже, вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу додаткової винагороди за період з 01.10.2022 року по 20.10.2022 року включно; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу щомісячну додаткову винагороду відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" за період з 01.10.2022 року по 20.10.2022 року включно є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Щодо ненарахування та невиплати позивачу в день звільнення з військової служби грошової компенсації замість речового майна суд погоджується з доводами позивача, що усі належні позивачу суми мали бути виплачені йому в день виключення зі списків особового складу, що передбачено п.242 Положення. Вказаним пунктом також передбачено, що військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Разом з тим, позивач своїм рапортом від 20.10.2022р. надав згоду на виключення його зі списків особового складу до проведення повного розрахунку та не заперечував щодо виплати йому належних сум та компенсацій після надходження фінансування до військової частини НОМЕР_1 .

Як встановлено судом, грошова компенсація замість речового майна позивачу була нарахована згідно наказу № 166 від 20.10.2022 року, однак не була виплачена в день звільнення через відсутність коштів. В подальшому, 26.11.2022 року позивачу виплачена компенсація замість речового майна.

Отже, саме по собі визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати (оскільки нарахування було здійснено) позивачу при звільненні грошової компенсації замість речового майна, за умови, що така компенсація позивачу виплачена ще до звернення до суду з даним позовом, не є ефективним способом захисту порушеного права, а тому ця вимога задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки належних виплат при звільненні - за період з 21.10.2022 року по день повного розрахунку, шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість днів затримки виплати, суд зазначає таке.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми, спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Відповідно до положень статті 117 КЗпП України (в редакції, що діяла до 18.07.2022р.) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Водночас Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Закон України № 2352-ІХ та відповідно і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19.07.2022 року.

Отже, відповідно до положень статті 117 КЗпП України, у редакції, чинній до внесення змін Законом № 2352-ІХ, оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто стаття 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Разом із тим, відповідно до статті 117 КЗпП України, у чинній редакції, згідно з Законом № 2352-ІХ, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Заявляючи вимогу про стягнення середнього заробітку за весь час затримки належних виплат при звільненні за період з 21.10.2022 по день повного розрахунку, позивач не вказує, чи було з ним проведено повний розрахунок, і якщо так, то коли саме; які суми розрахунку при звільненні йому виплачені з затримкою та яка сума розрахунку виплачена своєчасно, в день звільнення; який розмір грошового забезпечення позивача за останні повні два місяці служби, що передували звільненню.

Отже, не наводячи зазначені обставини у позовній заяві та не надаючи відповідні докази на їх підтвердження, позивач не доводить обґрунтованості своїх вимог в цій частині.

Вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має містити обчислену позивачем відповідно до приписів ст.117 КЗпП України та постанови КМ України № 100 від 08.02.1995 року суму середнього заробітку. Однак, ані суми середнього заробітку, ані її розрахунку позивач не наводить.

За таких обставин, суд доходить висновку про необґрунтованість та недоведеність вказаної вимоги, а тому в її задоволенні слід відмовити.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За встановлених судом обставин, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, відповідно до приписів ст.139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат, понесених позивачем, відсутні.

Керуючись ст. ст. 2, 5-6, 9, 72- 77, 90, 139, 241-246, 262, 293 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 (адреса: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), третя особа Територіальний центр контролю якості речового майна Південного регіону (адреса: вул.Дальницька, 60, м.Одеса, 65041, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.В. Андрухів

.