Справа № 240/2786/24
Суддя: Полотнянко Ю.П.
Дата ухвалення: 2025-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/2786/24

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Шуляк Л.А.

Суддя-доповідач - Полотнянко Ю.П.

04 лютого 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Полотнянка Ю.П.

суддів: Смілянця Е. С. Драчук Т. О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 21 червня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Міністерства оборони України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому, з урахуванням уточненого адміністративного позову, просив:

- визнати незаконною бездіяльність командування Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови в розгляді звернення ОСОБА_1 щодо переведення його на альтернативну (невійськову) службу, або надання посади не пов`язаної з використанням зброї;

- зобов`язати командування Військової частини НОМЕР_1 перевести ОСОБА_1 на альтернативну (невійськову) службу.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 21.06.2024 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції, у відповідності до Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року "Про введення воєнного стану в Україні", ОСОБА_1 був мобілізований 31.03.2022 року.

Наказом №19 від 01.04.2022 року командира військової частини НОМЕР_1 по стройовій частині, позивача було призначено - стрільцем - снайпером відділення спеціальних дій взводу спеціального призначення роти спеціального призначення окремого батальйону спеціального призначення, ВОС 100672А.

Після проходження підготовки позивача було переведено на посаду солдат резерву - наказ №26РС від 04.07.2022 року, наказом №27РС від 10.02.2023 року позивач був переведений на посаду такелажник, наказом №82 від 20.03.2023 року позивач був переведений на посаду водій-слюсар; наказом №283 від 03.10.2023 року позивач займав посаду водія, про що свідчать записи у військовому квітку позивача серія НОМЕР_2 .

В подальшому, позивача було переведено на посаду гранатометник 2 штурмового відділення 1 штурмового взводу 9 штурмової роти НОМЕР_3 штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 .

Позивач звернувся до керівництва військової частини з рапортом від 30.01.2024 року, в якому просив надати йому можливість здійснювати виконання військового обов`язку на альтернативній служби, а саме шляхом виконання завдань що не суперечать його релігійним переконанням - без участі у бойових діях, так як він є членом релігійної громади "Церква Христа Спасителя" з 13.07.2021, що підтверджується довідкою від 15.07.2022 №16 та за своїми релігійними переконаннями не може брати до рук зброю та приймати участь у бойових зіткненнях.

Однак, у задоволенні такого рапорту йому було відмовлено.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що вирішення питання проходження альтернативної служби належить до компетенції відповідного структурного підрозділу місцевої державної адміністрації за місцем проживання заявника й законодавством не передбачено права на проходження альтернативної (невійськової) служби діючим військовослужбовцям, призваним по призову під час мобілізації, зокрема не встановлено такої підстави для звільнення з військової служби, як у зв`язку з релігійними переконаннями для подальшого проходження альтернативної (невійськової) служби, а тому відмова відповідача щодо розгляду та задоволення поданого рапорту є правомірною.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Згідно з частинами першою, другою статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 35 Конституції України визначено, що кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність. Ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Статтею 64 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції (частина друга).

Тобто, частиною другою статті 64 Конституції України не передбачено заборони обмеження прав і свобод, передбачених статтею 35 Конституції України.

У силу статті 65 Основного Закону України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснює Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII).

У відповідності з частиною 1 статті 1 Закону №2232-XII, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Відповідно до частини 3 цієї статті, військовий обов`язок включає проходження військової служби. Згідно з частиною 4 цієї статті, громадяни України мають право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою згідно з Конституцією України та Законом України "Про альтернативну (невійськову) службу".

Статтею 3 Закону № 2232-XII передбачено, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", Закону України "Про Збройні Сили України", Закон України "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 26 Закону №2232-XII визначено підстави за яких військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України №2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому, воєнний стан в Україні неодноразово продовжувався та діє на даний час.

Статтею 1 Закону України "Про оборону України" передбачено, що воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України "Про загальну мобілізацію" №69/2022 від 24.02.2022 постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 №3543-XII (далі - Закон №3543-XII) встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Так, мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій (стаття 1 Закону №3543-XII).

Відповідно до частини 8 статті 4 Закону №3543-XII, з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

На час особливого періоду дія будь-яких прийнятих до настання цього періоду нормативно-правових актів, що передбачають скорочення чисельності, обмеження комплектування або фінансування Збройних Сил України, інших військових формувань чи правоохоронних органів спеціального призначення, зупиняється.

Організаційно-правові засади альтернативної (невійськової) служби, якою відповідно до Конституції України має бути замінене виконання військового обов`язку, якщо його виконання суперечить релігійним переконанням громадянина врегульовані Законом України "Про альтернативну (невійськову) службу" від 12.12.1991 №1975-XII (далі - Закон №1975-XII).

Так, за статтею 1 Закону №1975-XII, альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством.

В силу вимог статті 2 Закону №1975-XII, право на альтернативну службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно з законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

Відповідно до частини 4 цього Закону, на альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідні рішення.

Для вирішення питань проходження альтернативної служби Кабінетом Міністрів України та місцевими державними адміністраціями можуть утворюватися відповідні допоміжні органи у справах альтернативної служби (стаття 7).

Для вирішення питання про направлення на альтернативну службу громадяни, зазначені у статті 2 цього Закону, після взяття на військовий облік, але не пізніше ніж за два календарні місяці до початку встановленого законодавством періоду проведення призову на строкову військову службу, особисто подають до відповідного структурного підрозділу місцевої державної адміністрації за місцем проживання мотивовану письмову заяву .

У разі призову на військові збори громадян, які після проходження строкової військової служби набули релігійних переконань і належать до діючих згідно із законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю, вони не пізніше семи календарних днів від дня одержання повістки територіального центру комплектування та соціальної підтримки про призов на військові збори подають особисто до відповідного структурного підрозділу місцевої державної адміністрації заяву про звільнення від призову на ці збори (стаття 9).

Заява про направлення на альтернативну службу розглядається відповідним структурним підрозділом місцевої державної адміністрації протягом календарного місяця після її надходження в присутності громадянина, а заява про звільнення від призову на військові збори - протягом чотирнадцяти календарних днів (стаття 11).

Положення про порядок проходження альтернативної (невійськової) служби та перелік релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 10.11.1999 №2066 (далі - Положення №2066).

Відповідно до пункту 2 Положення №2066 громадяни України мають право на альтернативну службу, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і якщо вони належать до діючих відповідно до законодавства релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю. Перелік таких релігійних організацій затверджується Кабінетом Міністрів України. Цим правом користуються громадяни, які належать до зазначених релігійних організацій, що діють як із зареєстрованим статутом, так і без його реєстрації. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть бути встановлені окремі обмеження цього права із зазначенням строку їх дії.

Системний аналіз вказаних норм законодавства, в редакціях чинних на час подання позивачем рапорту, дає суду підстави зробити такі висновки. Право на альтернативну (невійськову) службу передбачено лише для громадян, які підлягають призову на строкову військову службу (у віці 18 років, та старші особи, які не досягли 25-річного віку, придатні для цього за станом здоров`я, і не мають права на звільнення або відстрочку від призову на строкову військову службу) і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням; вирішення питання проходження альтернативної служби належить до компетенції відповідного структурного підрозділу місцевої державної адміністрації за місцем проживання заявника; законодавством не передбачено права на проходження альтернативної (невійськової) служби діючим військовослужбовцям, призваним по призову під час мобілізації, зокрема не встановлено такої підстави для звільнення з військової служби, як у зв`язку з релігійними переконаннями для подальшого проходження альтернативної (невійськової) служби.

Разом з тим, Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" альтернативна (невійськова) служба під час військового стану не визначена.

При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

Судом встановлено, що відповідно до довідки релігійної організації "Церква Христа Спасителя" № 16 від 15.07.2022 ОСОБА_1 , 1988 року народження, є членом релігійної громади "Церква Христа Спасителя" з 13.07.2021.

Відповідно до Переліку релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю, затвердженого постановою №2066 такими релігійними організаціями є, зокрема Християни віри євангельської.

Разом з тим, як встановлено судом, 31.03.2022 позивача призвано на військову службу по мобілізації в особливий період.

Отже, у спірному випадку позивач не є особою, призваною для проходження строкової військової служби, яка дає право на заміну такої служби альтернативною.

Згідно з п.4-7 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 громадяни, які вступили на військову службу за контрактом або за призовом, складають Військову присягу на вірність Українському народу в порядку, визначеному Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України. Громадяни, які проходять військову службу, є військовослужбовцями Збройних Сил України.

Тобто, з 31.03.2022 ОСОБА_1 набув статусу військовослужбовця.

Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_1 було подано рапорт від 30.01.2024 про переведення його на альтернативну (невійськову) службу через релігійні переконання №70 від 02.02.2024.

На рапорті присутній напис "Вирішення вказаного питання не відноситься до компетенції командування в/ч. Пропоную залишити без реалізації".

Зважаючи на встановлені обставини справи, беручи до уваги норми чинного законодавства та враховуючи, що вирішення питання проходження альтернативної служби належить до компетенції відповідного структурного підрозділу місцевої державної адміністрації за місцем проживання заявника й законодавством не передбачено права на проходження альтернативної (невійськової) служби діючим військовослужбовцям, призваним по призову під час мобілізації, зокрема не встановлено такої підстави для звільнення з військової служби, як у зв`язку з релігійними переконаннями для подальшого проходження альтернативної (невійськової) служби, колегіяч суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про правомірність відмови відповідача щодо розгляду та задоволення поданого рапорту.

Крім того, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи позивача про неможливість брати до рук зброю згідно релігійних переконань з посиланням на рапорт від 30.01.2024 та довідку від 15.07.2022 №16, оскільки згідно з наказом №19 від 01.04.2022 він призначений стрільцем-снайпером відділення спеціальних дій взводу спеціального призначення роти спеціального призначення, тобто до подачі рапорта позивач проходив проходив службу 1 рік 10 місяців зі зброєю в руках, чим спростовуються вищенаведені обгрунтування адміністративного позову та апеляційної скарги.

Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача висновків суду не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду першої інстанції від 21.06.2024 колегія суддів не вбачає.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 21 червня 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Полотнянко Ю.П.

Судді Смілянець Е. С. Драчук Т. О.