Справа № 825/4616/13-а
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2025-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 825/4616/13-а Головуючий у 1 інстанції: Д`яков В.І.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Аліменка В.О.

Ключковича В.Ю.

За участю секретаря Заміхановської Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2013 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення грошової компенсації за неотримане речове майно, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо відмови ОСОБА_1 видати грошову компенсацію за належне до видачі та неотримане речове майно.

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за належне до видачі та неотримане речове майно, згідно довідки № 54 про одержання грошової компенсації замість речового майна, що підлягає видачі до 11.03.2000, у розмірі 352,24 грн та довідки № 55 про вартість речового майна, що підлягає видачі при звільненні в запас, у розмірі 9 237,49 грн.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2013 року адміністративний позов задоволено в повному обсязі. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у видачі ОСОБА_1 грошової компенсації за належне до видачі та не отримане речове майно. Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за належне до видачі та не отримане речове майно згідно довідки №54 від 23 грудня 2013 року про одержання грошової компенсації замість речового майна, що підлягає видачі до 11.03.2000 в сумі 352,24 грн. та згідно довідки №55 від 23 грудня 2013 року про вартість речового майна, що підлягало видачі при звільненні в запас в сумі 9237,49 грн

Не погодившись із постановою суду, відповідач - Військова частина НОМЕР_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт зазначає, що, виходячи з пункту 27 Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1444, на грошову компенсацію мають право лише військовослужбовці, звільнені з військової служби. Водночас, ОСОБА_1 на час звернення до суду з позовною заявою проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , а тому, він не має права на грошову компенсацію. Також, апелянт зазначає, що Законом України від 17.02.2000 № 1459-ІІІ «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» призупинено дію частини другої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в частині одержання військовослужбовцями за їх бажанням грошової компенсації замість речового майна. При цьому, апелянт вказує, що положення Закону України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» Конституційним Судом України неконституційними не визнані, зазначений Закон не скасований, а тому він діє і по сьогоднішній день. Крім того, апелянт стверджує, що, у зв`язку з призупиненням Законом України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» дії частини другої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», кошторисом військової частини НОМЕР_1 не передбачалося видатків на оплату грошової компенсації за неотримане речове майно і відповідно не здійснюється фінансування військової частини фінансово-економічним управлінням ІНФОРМАЦІЯ_1 на вищезазначені цілі, а виплата даного виду компенсації з інших рахунків прямо заборонено чинним законодавством України.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2014 року апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задоволено. Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2013 року скасовано та постановлено нову, якою у задоволенні позову відмовлено (головуючий суддя Бужак Н.П.).

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28 березня 2014 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 22 квітня 2014 року відмовлено у допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною для перегляду ухвали Вищого адміністративного суду України від 28 березня 2014 року за заявою ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 звернувся до Великої Палати Верховного Суду із заявою про перегляд судових рішень за виключними обставинами, в якій, посилаючись на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Андрушко проти України» (заява № 45252/14), просив:

- переглянути за виключними обставинами постанову Київський апеляційний адміністративний суду від 25.02.2014, ухвалу Вищого адміністративного суду України від 28.03.2014, ухвалу Вищого адміністративного суду України 22.04.2014 на підставі пункту З частини п`ятої статті 361 КАС України, а саме - встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні цієї справи судом;

- постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2014 року скасувати та залишити без змін постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2013 року.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2024 року заяву про перегляд за виключними обставинами судових рішень задоволено частково. Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 25.02.2014 та ухвалу Вищого адміністративного суду України від 28.03.2014 у справі № 825/4616/13-а скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2024 року прийнято справу №825/4616/13-а за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення грошової компенсації за неотримане речове майно до свого провадження.

06 січня 2025 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від Військової частини НОМЕР_1 надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами суду засобами відеоконференцзв`язку системи «Електронний суд».

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 січня 2025 року заяву Військової частини НОМЕР_1 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції - задоволено.

22 січня 2025 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від позивача - ОСОБА_1 надійшла заява, в якій просить розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до військової частини НОМЕР_1 з письмовою заявою від 26 листопада 2013 року про видачу йому речового майна або грошової компенсації замість нього.

Повідомленням від 05.12.2013 року за №1742 командиром військової частини НОМЕР_1 позивачу надана відповідь, що на речовому складі військової частини НОМЕР_1 наявні деякі предмети речового майна, які було запропоновано військовослужбовцям військової частини НОМЕР_2 .

Рапортом від 11 грудня 2013 року ОСОБА_1 повідомив командира військової частини НОМЕР_1 , що наданий асортимент належного до видачі речового майна в значній мірі не є повним та не підходить йому за розміром. У зв`язку з цим, ОСОБА_1 просив виплатити йому грошову компенсацію за неотримане речове майно, що відповідачем зроблено не було.

Згідно довідки військової частини НОМЕР_1 від 23 грудня 2013 року №54 про одержання грошової компенсації замість речового майна, що підлягає видачі до 11.03.2000 року вартість неотриманого ОСОБА_1 речового майна складає 352,24 грн.

У відповідності до довідки військової частини НОМЕР_1 від 23 грудня 2013 року про вартість речового майна, що підлягало видачі при звільненні в запас полковнику ОСОБА_1 станом на 16.12.2013 року, вартість неотриманого позивачем речового майна складає 9237,49 грн.

Не погоджуючись із даною відмовою, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей врегульовані Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII).

Відповідно до статті 1 Закону № 2011-XII, соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Частиною 1 статті 9-1 Закону № 2011-XII закріплено, що продовольче та речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1444 затверджено Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час (далі - Постанова №1444).

Згідно пункту 20 Постанови №1444, офіцерам, прапорщикам і мічманам за їх бажанням дозволяється (з дати виникнення права на отримання речового майна) замість одних предметів речового майна, передбачених нормами забезпечення, видавати інші, вартість яких не перевищує вартості предметів, що замінюються, або виплачувати за них грошову компенсацію. Дія цього пункту поширюється на військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, після перших трьох років служби за умови подальшого продовження ними контракту.

За приписами пункту 27 Постанови №1444, військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за бажанням можуть отримати речове майно, яке вони не отримали під час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання наказу про звільнення. Зазначеним особам, звільненим у запас або відставку після закінчення строку контракту, за належне їм, але не отримане протягом дії контракту речове майно виплачується грошова компенсація пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати закінчення контракту, або видається речове майно на суму грошової компенсації. У разі звільнення у запас військовослужбовцю видається речовий атестат, який додається до особової справи. Якщо протягом 12 місяців після звільнення військовослужбовець буде призваний із запасу, до його забезпечення зараховується раніше отримане речове майно.

Як вбачається з матеріалів справи, спірним у даній справі є наявність у ОСОБА_1 права на отримання грошової компенсації за належне до видачі та неотримане речове майно.

Разом з тим, апелянт зазначає, що, виходячи з пункту 27 Постанови № 1444, на грошову компенсацію мають право лише військовослужбовці звільнені з військової служби, водночас, ОСОБА_1 на час звернення до суду з позовною заявою проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , а тому, він не має права на грошову компенсацію.

Колегія суддів вважає такі доводи апелянта необґрунтованими, оскільки, в якості підстави для отримання грошової компенсації за належне до видачі та неотримане речове майно позивач посилався на статтю 9-1 Закону № 2011-XII та пункт 20 Постанови № 1444, а не на пункт 27 Постанови № 1444.

Так, Законом України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» від 19 січня 2006 року № 489-V дію пункту 2 статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» зупинено на 2007 рік.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28 січня 2007 року №107-VI пункт 2 статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» виключено.

Проте, відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, положення пункту 67 Розділу II Закону України «Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що право на отримання грошової компенсації за не отримане речове майно відновлено Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008.

В свою чергу, апелянт зазначає, що Законом України від 17.02.2000 № 1459-ІІІ «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» призупинено дію частини другої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в частині одержання військовослужбовцями за їх бажанням грошової компенсації замість речового майна.

При цьому, апелянт вказує, що положення Закону України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» Конституційним Судом України неконституційними не визнані, зазначений Закон не скасований, а тому він діє і по сьогоднішній день.

Колегія суддів вважає вищевказані доводи апелянта безпідставними, оскільки, приписи Закону України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» прийняті до доповнення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» статтею 9-1.

Також, безпідставним є посилання апелянта на відсутність фінансування, як підставу для відмови у задоволенні вимог позивача, оскільки, відповідно до правових засад, встановлених Конституцією України та нормами міжнародного права, реалізація норм матеріального права, передбачених законами України, які визначають права, свободи або обов`язки суб`єктів правовідносин, не може ставитись у залежність від наявності або відсутності відповідного фінансування.

Даний принцип отримав закріплення у практиці Європейського суду з прав людини, зокрема, у рішенні по справі «Кечко проти України» від 18.11.2005 року, з якого випливає, що реалізація особою прав, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів та базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від наявності або відсутності бюджетних асигнувань. Тобто, відсутність бюджетних асигнувань на ті чи інші виплати не може бути підставою для невиконання зобов`язань перед особою.

Враховуючи вищеозначене, судом першої інстанції обґрунтовано визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у видачі ОСОБА_1 грошової компенсації за належне до видачі та неотримане речове майно, а також, стягнуто з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за належне до видачі та неотримане речове майно, згідно довідки №54 від 23 грудня 2013 року про одержання грошової компенсації замість речового майна, що підлягає видачі до 11.03.2000 в сумі 352,24 грн. та згідно довідки №55 від 23 грудня 2013 року про вартість речового майна, що підлягало видачі при звільненні в запас в сумі 9237,49 грн.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 195, 242, 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2013 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Аліменко В.О.

Ключкович В.Ю.

Повний текст постанови виготовлено 03.02.2025 р.