Справа № 160/12814/24
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2025-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

05 лютого 2025 року м. Дніпросправа № 160/12814/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Шальєвої В.А.

суддів: Чередниченка В.Є., Іванова С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2024 року (суддя Серьогіна О.В.) в справі № 160/12814/24 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 , військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні, а саме ненарахування та невиплату компенсації за всі дні невикористаної відпустки, зобов`язання виплатити середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку, а саме ненарахування та невиплату компенсації за всі дні невикористаної відпустки, за період з 06 лютого 2019 року по 18 липня 2022 року у повному обсязі, з 19 липня 2022 року по 02 травня 2024 року не більш як за шість місяців відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 липня 2024 року до участі у справі залучено другого відповідача військову частину НОМЕР_1 .

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців з дати звільнення, що становить 182 дні, в розмірі 44 947,57 грн, без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач військова частина НОМЕР_1 просить скасувати рішення в частині задоволених вимог з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у цій частині.

Звертає увагу, що судовим рішенням у справі № 160/2041/22 розглянуті вимоги стосовно нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за період з 26 серпня 2019 року по 28 грудня 2021 року, що є підставою для закриття провадження у справі на підставі п. 4 ч. 1 ст. 238 КАС України.

Військова частина НОМЕР_1 на час звільнення позивача не відповідала за розрахунки з військовослужбовцями військової частини НОМЕР_2 , адже ця військова частина не перебувала на фінансовому забезпеченні у апелянта.

Судом першої інстанції неправильно визначено суму середнього заробітку, апелянтом приведено власний розрахунок, за яким сума середнього заробітку складає 3432,81 грн.

Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 .

Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 06.02.2019 року №30 ОСОБА_1 , звільненого наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 23 січня 2019 року № 22 з військової служби у запас відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" за підпунктом «к», з 06.02.2019 року виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Позивачу надано статус учасника бойових дій.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.12.2022 року у справі №160/14920/22 визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення - 06.02.2019 року; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення - 06.02.2019 року.

02.05.2024 року на розрахунковий рахунок позивача нарахована компенсація за всі невикористані дні відпусток за період проходження служби позивачем у відповідача на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справі №160/14920/22 у розмірі 44 945,05 грн.

Таким чином остаточний розрахунок відповідача з позивачем відбувся 02.05.2024 року.

Отже, позивача виключено із списків особового складу частини з 09.02.2019 року, фактичний розрахунок (виплату всіх належних йому при звільненні сум) відповідач здійснив 02.05.2024 року, тобто після набрання чинності ст. 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX.

Врахувавши ст. 117 КЗпП України в редакції, чинній на час фактичного розрахунку, встановленні обмеження щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - не більше ніж за шість місяців, суд першої інстанції дійшов висновку, що з відповідача необхідно стягнути на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців з дати звільнення, що становить 182 дні.

Згідно з довідкою-розрахунком військової частини НОМЕР_1 від 18.06.2024 року №445 середньоденний заробіток позивача згідно з довідкою відповідача складає 574,47 грн.

Враховуючи встановлені ст. 117 КЗпП України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" № 2352-IX від 01.07.2022 року обмеження шестимісячним строком виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції вважав, що сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за 182 дні становить 104553,54 грн. (середньоденне грошове забезпечення 574,47 грн. х 182 календарних дні).

Позивачу на виконання вищевказаних рішень суду виплачено кошти в сумі 44945,05 грн.

З врахуванням принципу співмірності та порядку визначення істотності частки заборгованості при звільненні, який викладений в постанові Верховного Суду від 30.10.2019 року у справі №806/2473/18, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені складає: 44 945,05 грн (сума коштів, яку виплачено позивачу)/104553,54 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні) *100 =42,99%.

Тому сума, яка підлягає відшкодуванню з врахуванням істотності частки заборгованості (42,99%), становить: 574,47 грн (середня заробітна плата за один день) * 42,99 % * 182 (дні затримки розрахунку) = 44947,57 грн.

Суд першої інстанції, врахувавши принцип співмірності середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, дійшов висновку, позивачу має бути виплачений середній заробіток у розмірі 44947,57 грн, з урахуванням істотності частки недоплаченої суми.

Суд визнає приведені висновки обґрунтованими, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у складі військової частини НОМЕР_2 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 06 лютого 2019 року №30 ОСОБА_1 , звільненого наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 23 січня 2019 року № 22 з військової служби у запас відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" за підпунктом «к», з 06 лютого 2019 року виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2022 року у справі №160/14920/22, яким зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення -06 лютого 2019 року, 02 травня 2024 року на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 зарахована компенсація за всі невикористані дні відпусток за період проходження служби у розмірі 44945,05 грн.

Спірним під час апеляційного перегляду є питання права особи на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ (далі Закон № 2011-ХІІ), який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Частиною першою статті 9 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з частиною третьою статті 9 Закону № 2011-ХІІ грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності 19 липня 2022 року, викладено в новій редакції статті 116 та 117 КЗпП України.

Так, стаття 116 КЗпП має наступну редакцію: «При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.».

За правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Стаття 117 КЗпП в редакції Закону № 2352-ІХ має таку редакцію:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.».

Тобто, на час остаточного розрахунку з позивачем законодавцем встановлено обмеження, згідно з яким виплата працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюється не більш як за шість місяців.

Грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки, на яку мав право позивач, відноситься до належних звільненому сум, та у разі її невиплати така компенсація повинна бути виплачена у день звільнення позивача з військової служби. Факт не виплати такої суми в установлений строк є підставою для застосування наслідків, які передбачені статтею 117 КЗпП України.

В цьому випадку фактичний розрахунок з позивачем проведено відповідачем 02 травня 2024, тобто періодом затримки розрахунку при звільненні є період з 06 лютого 2019 року (день звільнення) по 02 травня 2024 року (день розрахунку), проте, враховуючи приведене правове регулювання спірного питання, яке існує з 19 липня 2022 року, є правильним висновок суду першої інстанції, що з відповідача необхідно стягнути на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців з дати звільнення, що становить 182 дні.

За інформацією довідки-розрахунку від 18 червня 2024 року №445 середньоденний заробіток позивача складає 574,47 грн, тому сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за 182 дні судом першої інстанції вірно обчислена у розмірі 104 553,54 грн (середньоденне грошове забезпечення 574,47 грн х 182 календарних дні).

Судом першої інстанції при визначенні суми, яка має бути стягнута на користь позивача як середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні, обґрунтовано враховано принцип пропорційності із врахуванням істотності частки заборгованості при звільненні, який викладений в постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 806/2473/18.

Суд визнає цілком вірним проведений судом першої інстанції розрахунок.

Так, сума, виплачена на виконання судового рішення, (44945,05 грн) становить 42,99% від суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні (44945,05 грн (сума коштів, яку виплачено позивачу)/104553,54 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні) *100 =42,99 %).

Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню з врахуванням істотності частки заборгованості (42,99%) становить 44947,57 грн (574,47 грн (середня заробітна плата за один день) * 42,99 % * 182 (дні затримки розрахунку) = 44947,57 грн).

Доводи апелянта про те, що судовим рішенням у справі № 160/2041/22 розглянуті вимоги стосовно нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за період з 26 серпня 2019 року по 28 грудня 2021 року, що є підставою для закриття провадження у справі на підставі п. 4 ч. 1 ст. 238 КАС України, суд визнає необґрунтованими.

За положеннями пункту 4 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

В справі № 160/2041/22 спірним було питання виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, при цьому таким розрахунком позивач вважав невиплату при звільненні індексації грошового забезпечення, тоді як в цій справі затримкою розрахунку вважається невиплата у день звільнення грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, тому підстави позову в цій справі та справі № 160/2041/22 є відмінними.

Аргумент апелянта про те, що військова частина НОМЕР_1 на час звільнення позивача не відповідала за розрахунки з військовослужбовцями військової частини НОМЕР_2 , адже ця військова частина не перебувала на фінансовому забезпеченні у апелянта, суд також відхиляє, адже з 19 грудня 2019 року військова частина НОМЕР_2 перебуває на фінансовому забезпечення у військовій частині НОМЕР_1 , тому саме військова частина НОМЕР_1 є особою, яка має здійснити нарахування та виплату позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стосовно доводу апелянта про те, що судом першої інстанції неправильно визначено суму середнього заробітку та приведеного апелянтом власного розрахунку, за яким сума середнього заробітку складає 3432,81 грн, суд зазначає, що відповідачами в суді першої інстанції не надавались власні розрахунки розміру середнього заробітку.

Приведений в апеляційній скарзі розрахунок не може бути визнаний обґрунтованим, адже апелянтом істотна частка розрахована із суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, а не 182 календарні дні (6 місяців), як правильно зробив суд першої інстанції.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Оскільки ця справа є справою незначної складності у розумінні частини шостої статті 12 КАС України, розглянута за правилами спрощеного позовного провадження та не відноситься до справ, які відповідно до КАС України розглядаються за правилами загального позовного провадження, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2024 року в справі № 160/12814/24 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2024 року в справі № 160/12814/24 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 , військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 05 лютого 2025 року та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Повне судове рішення складено 05 лютого 2025 року.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя В.Є. Чередниченко

суддя С.М. Іванов