Справа № 240/5557/24
Суддя: Драчук Т. О.
Дата ухвалення: 2025-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/5557/24

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Семенюк М.М.

Суддя-доповідач - Драчук Т. О.

04 лютого 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Драчук Т. О.

суддів: Полотнянка Ю.П. Смілянця Е. С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області про визнання дій протиправними, скасування рішення і вимоги,

В С Т А Н О В И В :

в березні 2024 року позивач, - ОСОБА_1 , звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області про визнання протиправними дії відповідача щодо проведеної перевірки з питань дотримання законодавства частині правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 по 28.12.2016.

Також, позивач просив скасувати рішення №0/14596/2406 від 14.08.2023 і вимогу про сплату боргу (недоїмки) № від 15.11.2022.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 09.09.2024 адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправними та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) за № від 15.11.2022 та рішення № 0/14596/2406 від 14.08.2023 Головного управління ДПС у Житомирській області.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні адміністративного позову, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач з 10.12.2007 був зареєстрований як фізична особа-підприємець і 28.12.2016 припинив свою підприємницьку діяльність (а.с.7-8).

Згідно з п. 4 ч.1 ст. 4 Закону № 2464-VI позивач, як фізична особа-підприємець (далі - ФОП), був платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок).

Відповідно до листа відповідача № 2999/6/06-30-24-02 від 12.02.2024 (а.с.22), в період з 01.01.2011 по 28.12.2016 ФОП ОСОБА_1 перебував на обліку на наступних системах оподаткування:

- 01.01.2011-31.03.2011 - спрощена система оподаткування;

- 01.04.2011-28.12.2016 - загальна система оподаткування.

Враховуючи припинення позивачем 28.12.2016 своєї підприємницької діяльності, у відповідача були підстави, передбачені пп.78.1.7 ст. 78 ПК України (розпочато процедуру припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця), здійснити документальну позапланову перевірку позивача з питань правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 року по 28.12.2016, яка була призначена наказом відповідача від 15.07.2022 № 713-П (а.с.39) з 12.09.2022 тривалістю 3 робочих дні і за наслідками проведення якої було складено акт від 21.09.2022 № 6039/06-30-24-06/ НОМЕР_1 (а.с.111-115), згідно висновків якого перевіркою, крім іншого, встановлено порушення п.1 ч.2 ст.6, п.2 ч.1 ст.7 та ч.2 ст.9 Закону № 2464-VI встановлено заниження за 2011 рік суми єдиного внеску, нарахованого з чистого оподаткованого доходу у розмірі 22%, а саме 23313,96 грн.

На підставі акту перевірки від 21.09.2022 № 6039/06-30-24-06/ НОМЕР_1 відповідачем прийняті:

- рішення №0/14596/2406 від 14.08.2023 (а.с.20-21) яким до позивача на підставі п.3 ч. 11 ст. 25 Закону № 2464-VI застосовано штрафну санкцію в розмірі 11656,98 грн за донарахування податковим органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в сумі 23313,96 грн

- вимогу № від 15.11.2022 про сплату боргу (недоїмки) 23313,96 грн (а.с.19).

Позивач вважаючи, що відповідач безпідставно донарахував йому єдиний внесок в сумі 23313,96 грн звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що донарахування позивачу єдиного внеску в сумі 23313,96 грн є наслідком заниження ФОП ОСОБА_1 у 2011 році виплаченого та нарахованого доходу Представництвом «Кусум ХЕЛТХКЕР ПВП ЛТД» в сумі 67187 грн, який не відображено у звітності про суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в 2011 році, тобто позивач вважає заниження за період з 01.01.2011 по 28.12.2016 суми єдиного внеску, нарахованого з чистого оподатковуваного доходу у розмірі 22,00% ( з 01.01.2016 -34,7 %) суми єдиного внеску, нарахованого з чистого оподатковуваного доходу у розмірі з 01.01.2016 -34,7 % на загальну суму 23313,96 грн., а саме: за 2011 рік - 23313,96 грн (67187 грн*34,7 %).

Відповідно до відомостей з Державного реєстру (а.с.69), дохід Представництвом «Кусум ХЕЛТХКЕР ПВП ЛТД» в сумі 67187 грн був нарахований та виплачений І-му кварталі 2011 року позивачу, що відповідачем не заперечується.

В листі відповідача № 2999/6/06-30-24-02 від 12.02.2024 (а.с.22), зазначено, що в період з 01.01.2011 по 28.12.2016 ФОП ОСОБА_1 в період з 01.01.2011-31.03.2011 перебував на спрощеній системі оподаткування, а в період 01.04.2011-28.12.2016 - загальній системі оподаткування, і це відповідачем не спростовується.

Судом першої інстанції встановлено, що ФОП ОСОБА_1 в 1-му кварталі 2011 року, коли він перебував на спрощеній системі оподаткування, нарахований та виплачений дохід Представництвом «Кусум ХЕЛТХКЕР ПВП ЛТД» в сумі 67187 грн, на який відповідачем донарахований єдиний внесок в розмірі 34,7 %.

Враховуючи, що позивач в 1-му кварталі 2011 року, коли він перебував на спрощеній системі оподаткування, висновки податкового органу про порушення ним п.2 ч.1 ст.7 Закону № 2464-VI і донарахування йому єдиного внеску в розмірі 34,7 % від доходу 67187 грн є такими, що не відповідають пунктам 2, 3 ч.1 ст.7 Закону № 2464-VI.

Щодо вимоги про визнання протиправними дії Головного управління ДФС у Житомирській області щодо проведеної перевірки позивача у період з 12.09.2022 по 14.09.2022, суд першої інстанції зазначив, що позивачем після припинення підприємницької діяльності Звіт із зазначенням типу форми «ліквідаційна» за 2016 рік не був поданий, а тому, враховуючи приписи пп. 102.2.1 п.102.2 ст. 102 ПК України, згідно яких грошове зобов`язання може бути нараховане або провадження у справі про стягнення такого податку може бути розпочате, і відповідно проведена перевірка, без дотримання строку давності, визначеного в абзаці першому пункту 102.1 цієї статті, якщо податкову декларацію за період, протягом якого виникло податкове зобов`язання, не було подано, ч. 16 ст. 25 Закону № 2464-VI, відповідачем строки давності пропущені не були.

Щодо твердження позивача, про датування повідомлення про проведення перевірки 21.09.2022, то воно спростовується повідомленням від 19.07.2022 №340/06-30-07-11 (а.с.50) про проведення перевірки у позивача на підставі наказу відповідача від 15.07.2022 № 713-П з 12.09.2022, яке було надіслано 02.08.2022 (а.с.10).

Отже суд першої інстанції вважає дії Головного управління ДФС у Житомирській області щодо проведеної перевірки у період з 12.09.2022 по 14.09.2022 правомірними і відмовляє в задоволенні позову в цій частині.

Щодо заяви відповідача про залишення позову без розгляду (а.с.57-64), оскільки позовну заяву подано 16.03.2024 поза межами шестимісячного строку, то суд першої інстанції відмовив в її задоволенні, враховуючи, що відповідач ні в підготовчому, ні в судовому засіданнях не міг вказати з якої дати почався відлік шестимісячного строку для звернення до суду і надати докази на підтвердження цієї дати; позивач стверджує (а.с.84), що спірні рішення та вимогу він отримав рекомендованим листом 04.03.2024.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

У відповідності до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України щодо відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону № 2464-VI від 10.12.2020 «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», яким визначено правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Як передбачено пунктами 2, 6 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування;

недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена податковим органом у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст. 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пунктами 3 і 10 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI надано визначення таким поняттям:

застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;

страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абзацом першим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464 до платників єдиного внеску віднесено також й фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу 1 пункту 1 та пункту 2 частини 1 статті 7 Закону №2464 єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини 1 статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини 1 статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

- для платників, зазначених у пункті 4 частини 1 статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Разом з цим, як встановив суд першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, донарахування позивачу єдиного внеску в сумі 23313,96 грн є наслідком заниження ФОП ОСОБА_1 у 2011 році виплаченого та нарахованого доходу Представництвом «Кусум ХЕЛТХКЕР ПВП ЛТД» в сумі 67187 грн, який не відображено у звітності про суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в 2011 році. Відповідно до відомостей з Державного реєстру (а.с.69), дохід Представництвом «Кусум ХЕЛТХКЕР ПВП ЛТД» в сумі 67187 грн був нарахований та виплачений І-му кварталі 2011 року позивачу.

В період з 01.01.2011-31.03.2011 ФОП ОСОБА_1 перебував на спрощеній системі оподаткування, а в період 01.04.2011-28.12.2016 - загальній системі оподаткування.

Згідно з п.2, 3 ч.1 ст. 7 Закону № 2464-VI (в редакції станом на І квартал 2011 року) єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім`ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе та членів сім`ї, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу.

Відповідно до п.4, 5 ч.1 ст.1 Закону № 2464-VI максимальна величина бази нарахування єдиного внеску - максимальна сума доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює п`ятнадцяти розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом, на яку нараховується єдиний внесок.

Мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Отже, як вбачається з вказаної норми, законодавець дозволив особам, які обрали (здійснюють діяльність) спрощену систему оподаткування, самостійно визначати суму доходу на яку нараховується єдиний внесок, за умови відповідності двом вимогам: 1) сума єдиного внеску самостійно розрахована підприємцем за кожен місяць, не може бути меншою мінімального розміру єдиного внеску; 2) сума єдиного внеску самостійно розрахована підприємцем за кожен місяць, не може бути більшою максимального розміру єдиного внеску.

Враховуючи вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем виконано вимогу щодо сплати єдиного внеску за І квартал 2011 року, з урахуванням звіту позивача наданого до податкового органу 21.09.2012 (а.с.67) та відсутності спростувань з боку податкового органу висновків суду та доводів позивача в цій частині.

З урахуванням вказаного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимога про сплату боргу (недоїмки) № від 15.11.2022 підлягає скасуванню.

На підставі вказаного, колегія суддів зазначає, що оскільки фактично вимога про сплату боргу № від 15.11.2022 скасована судом, тому і як наслідок скасуванню підлягає рішення №0/14596/2406 від 14.08.2023 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним податковим органом або платником своєчасно ненарахованого єдиного внеску.

Щодо доводів апелянта в частині, що звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2011 рік було подано до Пенсійного фонду України лише 28.08.2012, колегія суддів зазначає, що в даному випадку дата подання звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2011 рік було подано до Пенсійного фонду України не є предметом спору та не впливає на суть спору, оскільки перевірка здійснювалась в 2022 році (відповідний звіт вже було подано) і особа оскаржує рішення не щодо притягнення до відповідальності за несвоєчасно поданий звіт, а щодо правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а тому даний довід не впливає на суть спору.

Щодо доводів апелянта в частині повідомлення позивача про даний борг (вимоги про сплату боргу (недоїмки), рішення про застосування штрафних санкцій, акту перевірки), колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями п. 42.2 ст. 42 ПК України встановлено, що документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

Згідно з положеннями п. 42.5 ст. 42 ПК України у разі якщо платник податків не подав заяву про бажання отримувати документи через електронний кабінет, листування з платником податків здійснюється шляхом надіслання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручаються платнику податків (його представнику).

У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Відповідно до п.58.3 ст.58 ПК України податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) платнику податків, якщо його передано посадовій особі такого платника податків під розписку або надіслано листом з повідомленням про вручення.

У разі коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення або податкові вимоги, або рішення про результати розгляду скарги через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення або податкову вимогу, або рішення про результати розгляду скарги, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога, або рішення про результати розгляду скарги вважаються врученими платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.

Таким чином, податковим законодавством передбачено два окремих випадки, коли документи вважаються належним чином врученими платнику податків (без використання електронного кабінету): надіслані за адресою платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові. Водночас, у разі надіслання документів поштою, крім отримання платником цієї кореспонденції на пошті, вони також вважаються врученими у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що згідно з наданих (долучених) відповідачем до справи матеріалів, колегія суддів не може встановити, які саме документи направлялись, коли було здійснено направлення та кому здійснено відповідне направлення.

Рекомендоване повідомлення №315 (а.с.42) неможливо встановити особу отримувача, адресу направлення та перелік документів, що направлялись.

Рекомендоване повідомлення №473 (а.с.43) неможливо встановити перелік документів, що направлялись.

Рекомендоване повідомлення №829 (а.с.44) неможливо встановити дату направлення та дату невручення (повернення) та перелік документів, що направлялись.

Рекомендоване повідомлення №393 (а.с.45) неможливо встановити особу отримувача, адресу направлення та перелік документів, що направлялись.

З урахуванням зазначеного, а також відсутності належних спростувань щодо висновку суду першої інстанції в частині, що відповідач ні в підготовчому, ні в судовому засіданнях не міг вказати з якої дати почався відлік шестимісячного строку для звернення до суду і надати докази на підтвердження цієї дати, отримання оскаржуваного рішення та вимоги в березні 2024 року згідно з рекомендованим листом №036, відсутності належних та достатніх доводів апелянта в частині пропуску строку звернення до суду, колегія суддів зазначає, що позивач звернувся до суду в межах строку звернення передбаченого законодавством.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

А тому, з урахуванням вказаного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визнання протиправними та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) за № від 15.11.2022 та рішення № 0/14596/2406 від 14.08.2023 Головного управління ДПС у Житомирській області.

Також, ЄСПЛ у п.36 по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п.30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).

Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо часткового задоволення позову.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Драчук Т. О.

Судді Полотнянко Ю.П. Смілянець Е. С.