Справа № 260/5500/24
Суддя: Ващилін Р.О.
Дата ухвалення: 2025-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

29 січня 2025 року м. Ужгород№ 260/5500/24
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ващиліна Р.О.

при секретарі судового засідання Павловій О.В.

за участю:

сторони в судове засідання не з`явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації в Луганській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державна судова адміністрація України про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Територіального управління Державної судової адміністрації в Луганській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державна судова адміністрація України, в якій просить: 1) визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації в Луганській області щодо нездійснення нарахування та виплати суддівської винагороди судді Біловодського районного суду Луганської області ОСОБА_1 з доплатами, встановленими частинами другою та п`ятою статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»: за вислугу років у розмірі 30% посадового окладу судді та 20% посадового окладу судді за науковий ступінь «Доктор юридичних наук» - за період з 01 квітня 2024 року по 04 липня 2024 року; 2) зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації в Луганській області нарахувати та виплатити суддівську винагороду судді Біловодського районного суду Луганської області ОСОБА_1 з доплатами, встановленими частинами другою та п`ятою статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»: за вислугу років у розмірі 30% посадового окладу судді та 20% посадового окладу судді за науковий ступінь «Доктор юридичних наук» - за період з 01 квітня 2024 року по 04 липня 2024 року, з урахуванням проведених виплат.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що Указом Президента України від 29 вересня 2016 року №425/2016 «Про призначення та звільнення суддів» її було призначено на посаду судді Біловодського районного суду Луганської області строком на п`ять років та відповідно до наказу голови суду від 07.11.2016 року №37 зараховано до штату суду з посадовим окладом згідно штатного розпису та виплатою відповідних доплат. Заявляє, що з 24 лютого 2022 року вона отримувала щомісячну доплату за науковий ступінь «Доктор юридичних наук» у розмірі 20% посадового окладу судді, а з 23 вересня 2023 року доплату за вислугу років у розмірі 30% посадового окладу судді. Однак, отримавши суддівську винагороду за квітень 2024 року, вона дізналася, що розмір суддівської винагороди не відповідає розміру, встановленому Законом України «Про судоустрій і статус суддів», оскільки така виплачена без врахування щомісячних доплат за вислугу років та науковий ступінь. Такі дії відповідача вважає протиправними, оскільки нездійснення нею повноважень судді було пов`язано з незалежними від неї обставинами, зокрема, тривалим не проведенням кваліфікаційного оцінювання у зв`язку з припиненням повноважень членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 28.08.2024 було вирішено передати дану адміністративну справу за територіальною підсудністю на розгляд до Київського окружного адміністративного суду.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.10.2024 ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 28.08.2024 скасовано та передано справу на розгляд Закарпатського окружного адміністративного суду.

08 листопада 2024 року матеріали адміністративної справи №260/5500/24 повернулися до Закарпатського окружного адміністративного суду від суду апеляційної інстанції, які протоколом від 08.11.2024 передано на розгляд судді Ващиліну Р.О., як раніше визначеному складу суду.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 13.11.2024 року відкрито провадження у даній адміністративній справі та призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження.

25 листопада 2024 року відповідач подав через особистий електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд» відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечив з мотивів безпідставності такого. Так, невиплату позивачу спірних доплат пояснює наданими Державною судовою адміністрацією України роз`ясненнями стосовно подальшої виплати доплат суддям, які не здійснюють правосуддя через закінчення п`ятирічного строку призначення на посаду судді.

02 грудня 2024 року позивач подала до суду через особистий електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд» відповідь на відзив, в якій повторно наголосила на тому, що не здійснювала правосуддя у період з 29 вересня 2021 року по 05 липня 2024 року через обставини, що від неї особисто не залежали та не обумовлені її поведінкою, а у зв`язку з припинення повноважень членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України. Тому вважає, що не виплата їй спірних доплат суперечить Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та рішенню Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018.

3-я особа своїх письмових пояснень щодо позову у встановлений судом строк не надала.

28 січня 2025 року позивач подала через особистий електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд» заяву про проведення засідання без її участі.

Представник відповідача також заявив клопотання про здійснення розгляду даної справи без його участі.

3-я особа явку свого уповноваженого представника в судове засідання не забезпечила, про причини неявки суд не повідомила, хоча була належним чином проінформована про дату та час судового розгляду.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Указом Президента України № 425/2016 від 29.09.2016 року ОСОБА_2 призначено на посаду судді Біловодського районного суду Луганської області строком на 5 років.

Наказом голови Біловодського районного суду Луганської області №37 від 07.11.2016 року ОСОБА_1 з 09 листопада 2016 року зарахована до штату суду з окладом згідно штатного розпису.

Згідно зі свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 від 16.06.2018 року ОСОБА_2 після державної реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_3 (далі ОСОБА_1 ).

29 вересня 2021 року повноваження на здійснення правосуддя ОСОБА_1 припинилися у зв`язку із закінченням п`ятирічного строку призначення на посаду судді.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є доктором юридичних наук, що підтверджується дипломом доктора наук НОМЕР_2 від 24.09.2020.

Наказом в.о. голови Біловодського міськрайонного суду Луганської області від 22.09.2023 року №01/1-ос «Про встановлення доплати за вислугу років ОСОБА_1 », відповідно до ч. 5 ст. 135, ст. 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судді ОСОБА_1 встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу з 29 вересня 2023 року.

ОСОБА_1 заявляє, що з 01 квітня 2024 року Територіальне управління Державної судової адміністрації в Луганській області (далі ТУ ДСА в Луганській області) припинило виплату щомісячних доплат до її суддівської винагороди.

З метою з`ясування причин таких дій ОСОБА_1 01 травня 2024 року звернулася до ТУ ДСА в Луганській області із зверненням, за результатами розгляд якого листом №397/24-Вих. від 16.05.2024 заявнику повідомлено, що невиплата таких доплат обумовлена нездійсненням нею правосуддя та листом Державної судової адміністрації України від 12.04.2024 року № 11-9326/24 «Про надання інформації».

Не погоджуючись з правомірністю таких дій відповідача, вважаючи, що такі порушують її право на належний рівень оплати праці, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом до суду.

Приймаючи рішення по суті спірних правовідносин, суд виходить з наступного.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Питання організації судової влади, в тому числі порядок забезпечення суддів регламентуються нормами Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 (далі Закон №1402) (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Так, ч. 2 ст. 135 Закону №1402 передбачено, що суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до ч. 3 ст.135 Закону №1402 базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Згідно ч. 5 ст. 135 Закону №1402 суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Суддям виплачується щомісячна доплата за науковий ступінь кандидата (доктора філософії) або доктора наук із відповідної спеціальності в розмірі відповідно 15 і 20 відсотків посадового окладу судді відповідного суду (ч. 7 ст. 135 Закону №1402).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є доктором юридичних наук та у спірний період мала вислугу років більше 10 років, що в силу норм ст. 135 Закону №1402 передбачає право на отримання суддею щомісячних доплат за науковий ступінь 20% та за вислугу років у розмірі 30%.

Вказана обставина сторонами не заперечується та не є предметом доказування.

Поряд з цим, у період з 01 квітня 2024 року по 04 липня 2024 року (призначення ОСОБА_1 на посаду судді безстроково на підставі указу Президента України №445/2024 від 04.07.2024), позивач вищезазначені доплати до суддівської винагороди не отримувала.

Згідно ст. 151 Закону №1402 Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом. Державна судова адміністрація України має територіальні управління.

Наказом Державної судової адміністрації від 10.05.2023 №229 затверджено, в тому числі, Положення про Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Луганській області

Відповідно до норм такого Положення, територіальне управління у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, рішеннями Вищої ради правосуддя, з`їзду суддів України та Ради суддів України, Положенням про Державну судову адміністрацію України, наказами ДСА України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, іншими нормативно-правовими актами та цим Положенням.

Основним завданням територіального управління є організаційне та фінансове забезпечення діяльності місцевих судів, крім господарських та адміністративних, з метою створення належних умов для діяльності судів, суддів і забезпечення роботи органів суддівського самоврядування.

П. 4.3 зазначеного Положення передбачено, що територіальне управління відповідно до покладених на нього завдань здійснює функції розпорядника коштів Державного бюджету України нижчого рівня щодо забезпечення діяльності територіального управління та судів у відповідному регіоні.

Отже, ТУ ДСА України в Луганській області є органом, уповноважений здійснювати фінансування діяльності місцевих загальних судів Луганської області, в тому числі, виплачувати суддівську винагороду суддям таких.

Вирішуючи питання правомірності оскаржених дій ТУ ДСА України в Луганській області крізь призму основних засад адміністративного судочинства, суд повинен дослідити, чи вчинені такі на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Зазначене кореспондується також з встановленим Конституцією України обов`язком будь-якого суб`єкта владних повноважень діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правомірність своїх дій ТУ ДСА України в Луганській області аргументує не здійсненням у вказаний період позивачем правосуддя через закінчення п`ятирічного строку призначення на посаду судді, що виключає можливість отримання додаткових доплат до посадового окладу.

Оцінюючи таке рішення суб`єкта владних повноважень, суд зазначає наступне.

Нормами ч. 10 ст. 135 Закону №1402 передбачено, що суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Вказане кореспондується також з нормами ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI (далі Закону №2453), що регулювали питання суддівської винагороди до набрання чинності Законом №1402.

Згідно п. 17 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402 (в редакції до 30.12.2023) повноваження суддів, призначених на посаду строком на п`ять років до набрання чинності цим Законом, припиняються із закінченням строку, на який їх було призначено. Судді, повноваження яких припинилися у зв`язку із закінченням такого строку, можуть бути призначені на посаду судді за результатами конкурсу, що проводиться в порядку, встановленому цим Законом.

Пунктом 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402 (в редакції до 30.12.2023) передбачено, що відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (Закон №1401), оцінюється колегіями Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в порядку, визначеному цим Законом.

Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням Вищої ради правосуддя на підставі подання відповідної колегії Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Отже, як вбачається із вищезазначених законодавчих норм, припинення повноважень суддями, призначеними на посаду строком на 5 років, є підставою для проведення уповноваженими органами оцінювання відповідності їх займаній посаді. Тільки у разі виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за сукупністю критеріїв такий суддя підлягає звільненню за рішенням Вищої ради правосуддя. До такого моменту особа не втрачає статусу судді та продовжує отримувати суддівську винагороду.

Питання відповідності Конституції України положень ч. 10 ст. 133 Закону №2453 (щодо права судді, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), на отримання доплат до посадового окладу) оцінював Конституційний Суд України.

Так, рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч. 10 ст. 133 Закону №2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 №192-VIII, за яким «суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу», для цілей застосування окремих положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII, зі змінами, а саме:

- ч. 1 ст. 55 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду;

- ч. 8 ст. 56, ч. 1, 2 ст. 89 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з обов`язковим проходженням підготовки у Національній школі суддів України для підтримання кваліфікації;

- ч. 3 ст. 82, ч.ч. 6, 7 ст. 147 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді».

Відповідно до п. 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018, положення ч. 10 ст. 133 Закону №2453 у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 №192-VIII (далі - Закон №192), які визнані неконституційними п. 2 резолютивної частини цього Рішення, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Приймаючи таке рішення, Конституційний Суд України виходив з того, що законодавець, періодично зменшуючи розмір посадового окладу судді місцевого суду, визначеного ч. 3 ст. 129 Закону №2453, та запроваджуючи правове регулювання вказаного питання двома різними законами України, а саме Законом №2453 у редакції Закону №192 та Законом №1402, не врахував того, що судді, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, у тому числі з причин, що не залежать від них особисто, та отримують суддівську винагороду за Законом №2453 в редакції Закону №192, не втратили гарантій своєї незалежності, передбачених Основним Законом України, оскільки не позбавлені статусу судді.

Гарантії незалежності суддів неодноразово були предметом розгляду Конституційного Суду України, який сформулював низку юридичних позицій з цього питання. Так, зокрема, Конституційний Суд України зазначав:

- «однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів» (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99);

- «гарантії незалежності судді, включаючи заходи щодо його правового захисту, матеріального і соціального забезпечення, передбачені цим Законом, поширюються на всіх суддів України і не можуть бути скасовані чи знижені іншими нормативними актами. Це положення узгоджується з вимогами статті 130 Конституції України» (абзац третій пункту 5 мотивувальної частини Рішення від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002);

- «особливий порядок фінансування судів і діяльності суддів є однією з конституційних гарантій їх незалежності і спрямований на забезпечення належних умов для здійснення незалежного правосуддя» (абзац дев`ятий пункту 7 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005);

- «визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом» (абзац п`ятий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013);

- «конституційний статус суддів, які здійснюють правосуддя, та суддів у відставці передбачає їх належне матеріальне забезпечення, яке повинне гарантувати здійснення справедливого, незалежного, неупередженого правосуддя» (абзац десятий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016).

Обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у статті 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів.

За змістом положення ч. 10 ст. 133 Закону №2453 у редакції Закону №192 суддя, який не здійснює правосуддя, не має права на отримання доплат до посадового окладу. Цим положенням передбачено два винятки, коли суддя, який не здійснює правосуддя, отримує всі доплати до посадового окладу, - це тимчасова непрацездатність та перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці.

Законом №1402 передбачено 2 категорії випадків, коли суддя не здійснює правосуддя. До першої категорії належать випадки, коли нездійснення правосуддя обумовлене поведінкою самого судді, зокрема відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді тимчасового відсторонення від здійснення правосуддя. Друга категорія охоплює випадки, коли суддя не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою. Наприклад, згідно із Законом № 1402 нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та із неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду (частина перша статті 55); з обов`язковим проходженням підготовки для підтримання кваліфікації у Національній школі суддів України (частина восьма статті 56, частини перша, друга статті 89); з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді (частина третя статті 82, частини шоста, сьома статті 147).

Питання оплати праці судді, зокрема отримання чи неотримання ним доплат до посадового окладу, в одних випадках нездійснення ним правосуддя законодавчо врегульовані, а саме: відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, тимчасове відсторонення від здійснення правосуддя у випадку застосування до судді дисциплінарного стягнення, відрядження судді для роботи у Вищій раді правосуддя, Вищій кваліфікаційній комісії суддів України (у разі призначення судді членом цих органів), Раді суддів України, а також за заявою судді відрядження для роботи у Національній школі суддів України, мобілізація. Щодо інших випадків, коли суддя не здійснює правосуддя, зокрема з незалежних від нього причин або через обставини, що не обумовлені його поведінкою, відповідного законодавчого регулювання немає, а отже, за положенням ч. 10 ст. 133 Закону №2453 у редакції Закону № 192 у таких випадках суддя не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Проте якщо позбавлення судді права на отримання доплат до посадового окладу може бути визнане доцільним та виправданим, зокрема, у випадку притягнення його до кримінальної чи дисциплінарної відповідальності, наслідком якого є відсторонення судді від посади чи від здійснення правосуддя, то позбавлення судді цього права, коли він не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, як випливає зі змісту положення ч. 10 ст. 133 Закону №2453 у редакції Закону №192, є несправедливим, невиправданим та необґрунтованим.

З огляду на зазначене Конституційний Суд України дійшов висновку, що застосований законодавцем у положенні ч. 10 ст. 133 Закону №2453 у редакції Закону №192 підхід до об`єднання усіх випадків, коли суддя, який не здійснює правосуддя, не має права на отримання доплат до посадового окладу, не можна визнати виправданим, справедливим та домірним, оскільки такий підхід не враховує особливостей кожної категорії підстав нездійснення правосуддя, ступеня обумовленості таких підстав поведінкою судді та інших законодавчо визначених обставин, а отже, невиправдано призводить до звуження обсягу гарантій незалежності суддів у виді зниження рівня їх матеріального забезпечення.

Конституційний Суд України вважає, що юридичне регулювання, встановлене положенням ч. 10 ст. 133 Закону №2453 у редакції Закону №192, яке поширюється на суддів, які не здійснюють правосуддя через обставини, що не залежать від них особисто або не обумовлені їхньою поведінкою, звужує зміст та обсяг гарантій незалежності суддів, створює загрозу для незалежності як суддів, так і судової влади в цілому, а також передумови для впливу на суддів.

Суд вважає за можливе застосувати дані висновки Конституційного Суду України і до спірних правовідносин, оскільки проведений порівняльний аналіз норм ч. 10 ст. 133 Закону №2453 та ч. 10 ст. 135 Закону №1402 свідчить про їх тотожність за змістом.

Конституційний Суд України у Рішенні від 08.06.2016 у справі №4-рп/2016 зазначав, що закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані неконституційними, не можуть бути прийняті в аналогічній редакції, оскільки рішення Конституційного Суду України є «обов`язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені» (ч. 2 ст. 150 Конституції України). Повторне запровадження правового регулювання, яке Конституційний Суд України визнав неконституційним, дає підстави стверджувати про порушення конституційних приписів, згідно з якими закони та інші нормативно-правові акти ухвалюються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (ч. 2 ст. 8 Основного Закону України (пункт 7 рішення №4-рп/2016).

Отже, правова норма, яка регулює правовідносини аналогічно нормі, що визнана Конституційним Судом України неконституційною, або дублює таку правову норму (незалежно від періоду її прийняття та виду нормативного акту, в якому вона втілена), не може бути застосованою. У такому разі суд застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Більше того, указана норма Закону (ч. 10 ст. 135 Закону №1402) аналізувалася також і Верховним Судом, а правовий висновок щодо її правозастосування викладений у постанові від 13.10.2021 у справі №120/1655/21-а. Так, відповідно до змісту указаного висновку суддя, який не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, має право на отримання доплат до посадового окладу з дня ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 04.12.2018 №11-р/2018.

Оскільки суддя Біловодського районного суду Луганської області ОСОБА_1 в період з 29.09.2021 року по 04.07.2024 не здійснювала правосуддя через обставини, що не залежали від неї особисто та не обумовлені її поведінкою, враховуючи висновки Конституційного Суду України, викладені у рішенні від 04.12.2018 №11-р/2018, суд вважає, що позивач має право на отримання доплат за вислугу років у розмірі 30% та за науковий ступінь у розмірі 20% посадового окладу.

При цьому суд відхиляє посилання ТУ ДСА в Луганській області на лист Державної судової адміністрації України від 12.04.2024 №11-9326/245, оскільки такий не є нормативно-правовим актом, що регулює порядок виплати суддівської винагороди, а носить виключно рекомендаційний характер.

Згідно ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В свою чергу відповідач, як суб`єкт владних повноважень, належними та допустимими доказами не довів суду правомірність своїх дій.

Таким чином, провівши правовий аналіз обставин даної адміністративної справи крізь призму законодавчих норм, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що дії ТУ ДСА України в Закарпатській області щодо не здійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 у спірний період доплат до посадового окладу є протиправними.

З огляду на встановлення судом факту порушення прав позивача на одержання суддівської винагороди у визначеному ст. 135 Закону №1402 розмірі, суд вважає, що належним способом захисту буде зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату суддівської винагороди з урахуванням щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 30% посадового окладу судді та щомісячної доплати за науковий ступінь доктора наук у розмірі 20% посадового окладу судді за період з 01 квітня 2024 року по 04 липня 2024 року, з урахуванням раніше проведених виплат.

У зв`язку з вищенаведеним суд вважає позовні вимоги належним чином обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору, судом не вирішується, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) до Територіального управління Державної судової адміністрації в Луганській області (місцезнаходження: вул. Слобожанська, буд. 23а, смт. Слобожанське, Дніпропетровський район, Дніпропетровська область, 52005, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державна судова адміністрація України (місцезнаходження: вул. Липська, буд. 18/5, м. Київ, 01601, ) про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації в Луганській області щодо нездійснення нарахування та виплати суддівської винагороди судді Біловодського районного суду Луганської області ОСОБА_1 з урахуванням щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 30% посадового окладу судді та щомісячної доплати за науковий ступінь доктора наук у розмірі 20% посадового окладу судді за період з 01 квітня 2024 року по 04 липня 2024 року.

3. Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації в Луганській області нарахувати та виплатити суддівську винагороду судді Біловодського районного суду Луганської області ОСОБА_1 з урахуванням щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 30% посадового окладу судді та щомісячної доплати за науковий ступінь доктора наук у розмірі 20% посадового окладу судді за період з 01 квітня 2024 року по 04 липня 2024 року, з урахуванням раніше проведених виплат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення виготовлено 05 лютого 2025 року.

СуддяР.О. Ващилін