Справа № 420/12636/24
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2025-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом у якому просить визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач) щодо невиплати позивачу середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні; стягнути з відповідача на користь позивача середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 225 076,66 грн. (двісті двадцять п`ять тисяч сімдесят шість гривень 66 копійок, мотивуючи це тим, що Наказом командира військової НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 06.12.2019 р. № 274 виключено зі списків військової частини з 06.12.2019р. Станом на день звільнення та виключення Позивача зі списків особового складу військової частини, в порушення вимог абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, в період з 01.03.2018р. до 06.12.2019р. ОСОБА_1 не було виплачено різницю між сумою індексації належної до виплати в місяці підвищення доходу (березні 2018 року) і розміром підвищення грошового забезпечення в березні 2018 року. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23.11.2021р. у справі №420/17039/21 визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.12.2015 по 28.02.2018. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018. В задоволенні решти позовних вимог відмовити. Після виплати 20.06.2023р. Позивачу поточної індексації за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року виникли підстави для звернення до суду з позовом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29.08.2023р. у справі №420/18278/23 зобов`язано Військову частини НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату на користь ОСОБА_1 індексацію-різницю за період з 01.03.2018 по 06.12.2019 відповідно до абз.4 п.5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.12.2023р. у справі №420/18278/23 апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишено без задоволення. Рішення Одеського окружного адміністративного суду 29 серпня 2023 року - залишено без змін.

29 березня 2024 р. ОСОБА_1 отримав від військової частини НОМЕР_1 індексацію-різницю в сумі 76 439,98 грн. Вказані кошти виплачені на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.08.2023р. у справі №420/18278/23.

Факт виплати та зарахування вказаних коштів Позивачу підтверджується випискою банку по картковому рахунку. Дата операції: 29.03.2024р. Деталі операції: виплата індексації колишнім військовослужбовцям за рішенням Одеського окружного адміністративного суду, військова частина НОМЕР_1 . Сума: 76 439,98 грн.

Водночас, за наслідком виплати індексації-різниці в сумі 76 439,98 грн. військовою частиною НОМЕР_1 протиправно не було виплачено ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні відповідно до вимог ст.116, 117 Кодексу законів про працю України. 07.07.2023р. ОСОБА_1 було подано до суду позов про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за наслідком несвоєчасної виплати йому індексації грошового забезпечення (поточної індексації) за період з з 01.12.2015 по 28.02.2018 у справах №420/17039/21 та №420/16180/22.

Розглянувши вказаний позов, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24.08.2024р. у справі № 420/18019/23 стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 07.12.2019р. до 07.06.2020р. у розмірі 82 260,77 грн.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.10.2023р.у справі №420/18019/23 було відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 . На даний час справа знаходиться в апеляційному суді. Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних до виплати сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, вважаємо обґрунтованим застосування до спірних правовідносин норм статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України.

Увалою від 13.05.2024 року адміністративний позов залишено без руху.

Ухвалою від 29.04.2024 р. у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін.

Ухвалою суду від 29.04.2024 року провадження у справі зупинено.

Ухвалою суду від 30.08.2024 року поновлено провадження у справі.

06.09.24 від представника відповідача до суду надійшов відзив у якому він позов не визнає, та зазначає, що виплата грошового забезпечення позивача в період проходження військової служби проводилась в межах бюджетного фінансування. На даний час у зв`язку із здійсненням заходів щодо усунення реальних загроз економічної безпеці України та забезпечення національної безпеки можливість здійснювати виплати середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні не має.

Дослідивши адміністративний позов, відзив на адміністративний позов, інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

Наказом командира військової НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 06.12.2019 р. № 274 ОСОБА_1 виключено зі списків військової частини з 06.12.2019р.

Станом на день звільнення та виключення Позивача зі списків особового складу військової частини, , в період з 01.03.2018р. до 06.12.2019р. ОСОБА_1 не виплачено різницю між сумою індексації належної до виплати в місяці підвищення доходу (березні 2018 року) і розміром підвищення грошового забезпечення в березні 2018 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29.08.2023р. у справі №420/18278/23 зобов`язано Військову частини НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату на користь ОСОБА_1 індексацію-різницю за період з 01.03.2018 по 06.12.2019 відповідно до абз.4 п.5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.12.2023р. у справі №420/18278/23 апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишено без задоволення. Рішення Одеського окружного адміністративного суду 29 серпня 2023 року - залишено без змін.

29 березня 2024 р. на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.08.2023р. у справі №420/18278/23 ОСОБА_1 отримав від військової частини НОМЕР_1 індексацію-різницю в сумі 76 439,98 грн.

Водночас, за наслідком виплати індексації-різниці в сумі 76 439,98 грн. військовою частиною НОМЕР_1 не було виплачено ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Крім того ОСОБА_1 звертався до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за наслідком несвоєчасної виплати йому індексації грошового забезпечення (поточної індексації) за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 у справах №420/17039/21 та №420/16180/22 та рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23.11.2021р. у справі №420/17039/21 визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.12.2015 по 28.02.2018. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018.

20.06.2023р. відповідачем виплачена Позивачу поточна індексація за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року у розмірі 82370,83грн..

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24.08.2024р. у справі № 420/18019/23 стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні(щодо індексації на суму 82370,83грн) за період з 07.12.2019р. до 07.06.2020р. у розмірі 82 260,77 грн.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено обов`язок органів держаної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ).

Згідно ст. 1 Закону №2011-ХІІ, соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону №2011-ХІІ, у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Частиною 1 ст. 9 Закону №2011-ХІІ установлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з ст.117 КЗпП (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

За змістом пункту 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі №4-рп/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 15 вересня 2015 року у справі №21-1765а15 непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статті 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Аналогічну правову позицію було також викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року по справі №821/1083/17, відповідно до якої ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку.

Як вже було встановлено судом, 29.03.2024 року відповідачем на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.08.2023 року по справі №420/18278/23 було нараховано та виплачено позивачу індексацію -різницю у сумі 76439,98 грн.

Разом з тим, оскільки станом на день виключено позивача зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (06.12.2019 року), відповідачем не проведено з ОСОБА_1 розрахунку у повному обсязі, а саме не виплачено індексацію грошового забезпечення, позивач відповідно до статті 117 КЗпП України має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку, а тому позовні вимоги в цій частині адміністративного позову підлягають задоволенню.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно вимог постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок №100).

Згідно норм абзацу третього пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок №100), у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

З аналізу вказаної норми вбачається, що середньомісячна заробітна плата у даному випадку обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт).

У пункті 6 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Як вбачається з довідки Військової частиниА2613 сума нарахованого грошового забезпечення позивача за жовтень, листопад 2019 року (2 місяці, що передують події, з якої пов`язана виплата) складає 44225,94 грн.

При цьому, кількість календарних днів за жовтень, листопад 2019 року складає 61 день.

Таким чином, середньоденне грошове забезпечення позивача становить 725,02грн. ((22112,97х2)/61) за 1 день.

Загальний період затримки виплати сум при звільнені складає 955 календарних днів та обраховується з 07.12.2019 року (перший день після звільнення позивача) по 18 .07.2022 року включно (день внесення змін до ст.117 КЗпП України набрали чинності 19.07.2022р.).

У зв`язку із чим, розмір середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача, складає 692394,10 грн.

Разом з тим, Верховним Судом у постанові від 18 липня 2018 року по справі №825/325/16 вказано, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету, та інших обставин справи.

Також, Верховний Суд в постанові від 30 жовтня 2019 року по справі №806/2473/18 (адміністративне провадження №К/9901/2118/19) сформував правову позицію щодо необхідності врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Правова позиція щодо застосування принципу співмірності була також зазначена у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 по справі №524/1714/16-а, та постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі №761/9584/15-ц, від 14 листопада 2018 року по справі № 806/345/16.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так суд зауважує, що при розмірі невчасно виплаченої суми за період з 07.12.2019 року по 18.07.2022 року у загальному розмірі 76439,98грн середній заробіток за час затримки розрахунку складає 692394,10 грн., що значно перевищує розмір невчасно виплаченої суми за судовим рішенням.

При цьому істотність частки складової індексації в порівнянні із сумою грошового забезпечення, що підлягала виплаті при звільненні -577422,36грн (418611,75грн.+76439,98грн(індексація різниця).+82370,83грн(індексація)) складає 76439,98грн./ 577422,36грн.* 100% = 13,24%.

За таких умов, із врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд вважає, що позивачу підлягає відшкодуванню сума у розмірі 91672,98 грн. із розрахунку 725, 02 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 13,24% (істотність частки недоплаченої суми) х 955 календарних днів (робочі днів затримки розрахунку за період з 07.12.2019 року по 18.07.2022 року).

Щодо періоду з 19.07.2022 року по 18.01.2023 року, то суд враховує наступне.

Згідно ст.117 КЗпП України (в редакції з 19.07.2022 року) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Загальна сума середнього грошового забезпечення з урахуванням законодавчого обмеження компенсації шестимісячним строком становить: 184 дні (з 19.07.2022 року по 18.01.2023 року) х 725,02 грн. (середньоденний заробіток) = 133 403,68 грн.

Отже, загальна сума середнього грошового забезпечення, на яку має право Позивач відповідно до статті 117 КЗпП України в редакціях до набрання чинності 19 липня 2022 року Законом № 2352-ІХ і після цього, становить 225 076,66 грн. (91 672,98 грн. + 133 403,68 грн.)

На підставі вищезазначеного, враховуючи правові позиції Верховного Суду щодо істотної частки невиплаченої суми при звільненні в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача шляхом стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.12.2019 року по 18.01.2023 року включно у розмірі 225076,66грн.

Решта доводів та заперечень висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Необхідно зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до ч. 1. ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

З огляду на вищенаведене, суд вважає що адміністративний позов позивача підлягає задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 139 КАС України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Приймаючи до уваги те, що позивача звільнено від сплати судового збору, а відповідачем судові витрати не понесені, суд вирішує розподіл судових витрат в цій частині у справі не здійснювати.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 241-246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 07.12.2019р. по 18.01.2023 року у розмірі 225 076,66 грн. (двісті двадцять п`ять тисяч сімдесят шість гривень 66 копійок.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) .

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) код ЄДРПОУ НОМЕР_2 .

Суддя Е.А.Іванов