Справа № 160/24129/24
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2025 рокуСправа №160/24129/24

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

05.09.2024р. через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 та просить:

- визнати протиправною бездіяльність посадових осіб Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту військовослужбовця позивача, який був поданий ним у письмовому вигляді 12 серпня 2024 року;

- зобов`язати відповідача видати направлення для проведення дообстеження у ДУ «УкрДержНДІМСПІ МОЗ України», а також видати направлення до профільного експертного закладу для проходження медико-соціальної експертизи.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він проходить військову службу у званні солдат (за мобілізацією) у військовій частині НОМЕР_1 , згідно медичних документів стосовно позивача (медичних карт стаціонарного хворого та консультаційних висновків спеціалістів -лікарів) йому встановлено діагноз цироз печінки асоційований з гепатитом С, печінково-клітинна недостатність 2 стадії, хронічний паренхиматозний панкреатит фаза нестійної ремісії, хронічний безкам`яний холіцистит з ДЖМ за гіпотонусом фаза нестійної ремісії та у зв`язку із поганим самопочуттям 01.08.2024р. ним було отримано черговий консультативний висновок лікаря від 01.08.2024р. про необхідність дообстеження та лікування та встановлення ступеню втрати працездатності у Державній установі «УкрДержНДІМСПІ МОЗ України». 02.08.2024р. позивачем поштою на адресу відповідача було надіслано рапорт про видачу йому направлення до профільного експертного закладу для проходження медико-соціальної експертизи, який був отриманий відповідачем 12.08.2024р., проте, станом на дату подання позову - 05.09.2024р. його рапорт не розглянуто та належно оформленого направлення до медичної установи він не отримав, тому вважає таку бездіяльність відповідача протиправною, оскільки його рапорт мав бути розглянутий не пізніше ніж за 48 годин з часу його подання, тобто, 15.08.2024р., що, на переконання позивача, є порушенням відповідачем вимог пунктів 8,9 розділу 2 Порядку №531 від 06.08.2024р. (а.с.1-5).

Ухвалою суду від 23.09.2024р. відкрито провадження у даній адміністративній справі, розгляд даної справи було призначено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами з 23 жовтня 2024 року та зобов`язано відповідача протягом 15 днів з дня отримання цієї ухвали надати суду відзив на позов та докази в обгрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст.162,261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази правомірності бездіяльності відповідача у спірних правовідносинах, виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України(а.с.45).

Зазначена ухвала суду 01.10.2024р. була надіслана за зазначеною у позові позивачем адресою відповідача АДРЕСА_1 та 19.11.2024р. повернута відділенням поштового зв`язку з причин «за закінченням терміну зберігання» про що свідчить конверт з відмітками пошти, наявний у справі (а.с.52).

У зв`язку із не наданням відповідачем відзиву на позов та вищезазначених копій витребуваних документів у встановлений строк, судом було вжито відповідних заходів щодо з`ясування дійсного місця розташування відповідача та було встановлено, що на виконання вимог ст.18 Кодексу адміністративного судочинства України Військовою частиною НОМЕР_1 було здійснено реєстрацію електронного кабінету у системі «Електронний суд» лише 24.11.2024р. згідно відповіді №6512257 від 28.01.2025р., наявної у справі (а.с.54).

Надалі, ухвалою суду від 29.01.2025р. відповідачу було запропоновано надати відзив на позов на докази в обгрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.162,261 КАС України протягом 10 календарних днів після отримання зазначеної ухвали суду, а також у порядку ст.80 КАС України у відповідача були витребувані додаткові докази, та з цією метою строк розгляду даної справи був продовжений до 28.02.2025р. (а.са.55)

Зазначена ухвала суду разом із копією позову та доданими до нього документами була отримана відповідачем у його електронному кабінеті у системі «Електронний суд» 30.01.2025р., що підтверджується довідками про доставку електронного листа, наявних у справі (а.с.57-59).

А отже, відповідач вважається належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду даної справи 30.01.2025р. згідно вимог ст.18 Кодексу адміністративного судочинства України.

03.02.2025р. на виконання вищенаведених вимог ухвал суду від відповідача засобами поштового зв`язку до канцелярії суду надійшов відзив на позов, у якому відповідач просив у задоволенні даного позову позивачеві відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що позивач перебував у щорічній відпустці за 2024 рік, з якої у термін повернення до 24.00 год. 07.08.2024р. не повернувся, будь-яких рапортів не подавав, про що командиром військової частини до органу управління військової служби правопорядку у Збройних Силах України було подано доповідь та видано наказ від 08.08.2024р. за №229 про зняття його з усіх видів забезпечення, а після проведення службового розслідування 05.09.2024р. направлено доповідь до органів ДБР про скоєне кримінальне правопорушення солдатом ОСОБА_1 та 01.10.2024р. було отримано витяг з ЄРДР про відкриття кримінального провадження за даним фактом на підставі якого було видано наказ про призупинення військової служби позивача за наказом №301 від 17.10.2024р. За викладеного, відповідач вважає, що оскільки військова служба позивача є призупиненою з 01.10.2024р. через самовільне залишення військової частини або місця служби згідно до вимог ч.2 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» підстави визнавати протиправною бездіяльність відповідача та зобов`язувати його вчинити певні дії у даних правовідносинах не має (а.с.60-62).

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 29.01.2025р. через не надання відповідачем відзиву на позову на підставі ст.121 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд даної справи було продовжено до 28.02.2025р. (а.с.55).

Враховуючи викладене, дана справа вирішується 05.02.2025р., тобто у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до вимог ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Із наявних в матеріалах справи копій документів, судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Громадянин України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходить військову службу за мобілізацією у званні солдата у Військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується копією паспорту та відомостями, які містяться у довідці ВЛК №1171 від 20.06.2024р. (а.с.34,36,38-39).

У період з 24.07.2024р. по 07.08.2024р. позивач перебував у щорічній відпустці за 2024 рік та зобов`язаний був прибути після закінчення відпустки до місця служби в/ч НОМЕР_1 АДРЕСА_1 про що свідчить зміст відпускного квитка від 22.07.2024р. №438, наявного у справі (а.с.69).

Згідно медичних документів стосовно позивача (медичних карт стаціонарного хворого та консультаційних висновків спеціалістів -лікарів) йому встановлено діагноз цироз печінки асоційований з гепатитом С, печінково-клітинна недостатність 2 стадії, хронічний паренхиматозний панкреатит фаза нестійної ремісії, хронічний безкам`яний холіцистит з ДЖМ за гіпотонусом фаза нестійної ремісії та через важкість перебігу хвороби, необхідністю встановлення втрати працездатності рекомендовано проходження дообстеження та лікування у Держаній установі «УкрДержНДІМСПІ МОЗ України» згідно змісту копії консультативного висновку спеціаліста від 01.08.2024р. (а.с.7,10-13,34,36).

02.08.2024р. у зв`язку з погіршенням стану його здоров`я та згаданого консультативним висновком спеціаліста від 01.08.2024р. про необхідність дообстеження позивачем було складено рапорт на ім`я командира в/ч НОМЕР_1 , у якому позивач просив видати йому направлення для проведення дообстеження у Держаній установі «УкрДержНДІМСПІ МОЗ України, а також і видати направлення до профільного експертного закладу для проходження медико-соціальної експертизи, що підтверджується копією наведеного рапорту (а.с.14-15).

Зазначений рапорт позивача був направлений позивачем 05.08.2024р. засобами поштового зв`язку та отриманий відповідачем 12.08.2024р. згідно даних про відстеження відправлення за №070 про що свідчить зміст поштового трекінгу (а.с.8-9,17).

Станом на дату подання позову 05.09.2024р. від відповідача ні відмови у задоволенні його рапорту, ні належно оформленого направлення до медичної установи позивачем не отримано, про що зазначено у позові (а.с.3-зворот).

Вважаючи таку бездіяльність відповідача щодо не розгляду його рапорту, як військовослужбовця, поданого ним 12.08.2024р., протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, виходячи з наступного.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992р. №2232-ХІІ ( далі Закон №2232-ХІІ).

Згідно ч.1 ст.2 Закону №2232-ХІІ встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України №2232-ХІІ встановлено, що порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 2 статті 24 Закону №2232-ХІІ, військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.

Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.

Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.

Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.

Також і згідно приписів пункту 144-1 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 в редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин (далі - Положення №1153/2008), передбачено, що для військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, військова служба призупиняється відповідно до частини другої статті 24 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу.

Військова служба для такого військовослужбовця призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до час тини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Відповідно до пункту 144-2 Положення №1153/2008 військовослужбовці, військову службу яким призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.

Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.

Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України.

Із системного аналізу наведених приписів чинного законодавства слідує, що у разі самовільного залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем, з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, військова служба для такого військовослужбовця призупиняється, а відповідно, на час такого призупинення приписи законодавства про проходження військової служби на таку особу не поширюються.

Так, як встановлено судом із наявних у справі матеріалів, у період з 24.07.2024р. по 07.08.2024р. позивач як військовослужбовець в/ч НОМЕР_1 перебував у черговій відпустці за 2024 рік та зобов`язаний був прибути до місця служби в/ч НОМЕР_1 АДРЕСА_1 08.08.2024р. о 8:00 год., що підтверджується відпускним квитком від 22.07.2024р. №438 (а.с.69).

Згідно доповіді командира в/ч НОМЕР_1 про подію кримінального правопорушення, що трапилася, було встановлено, що 08.08.2024р. о 08:40 год. було виявлено відсутність військовослужбовця ОСОБА_1 за місцем несення військової служби, який не повернувся із щорічної відпустки (а.с.66-67).

Надалі, 08.08.2024р. позивача, який не прибув після завершення відпустки до військової частини було знято з усіх видів забезпечення з 08.08.2024р. про що свідчить витяг з наказу від 08.08.2024р. №229 (а.с.68).

Згідно матеріалів службового розслідування від 23.08.2024р. командиром в/ч НОМЕР_1 05.09.2024р. була складена доповідь за №1267 про подію, кримінальне правопорушення, що трапилася у в/ч з приводу виявлення факту відсутності військовослужбовця ОСОБА_1 у місці тимчасового розташування в/ч НОМЕР_1 , який не повернувся із щорічної відпустки, яка була скерована до Четвертого слідчого відділу ТУ ДБР в м. Полтава, що підтверджується її копією (а.с.63).

Згідно копії Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за вказаним повідомленням командира в/ч НОМЕР_1 за фактом того, що солдат ОСОБА_1 не з`явився з щорічної відпустки до місця тимчасового розташування 5 інженерної роти в/ч НОМЕР_1 у АДРЕСА_2 було зареєстроване кримінальне провадження за №0001299 від 01.10.2024р. за правовою кваліфікацією правопорушення за ч. 5 ст.407 КК України (самовільне залишення місця служби) про що свідчить копія відповідного Витягу (а.с.64).

На підставі наведеного Витягу з ЄРДР згідно до Витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 №301 від 17.10.2024р. позивача було звільнено з займаної посади та призупинено військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період з 01.10.2024р. (а.с.65).

Наведені встановлені судом обставини свідчать про те, що у зв`язку із самовільним залишенням військової частини або місця служби військова служба позивача вважається призупиненою та на нього не поширюються приписи законодавства про проходження військової служби.

За викладених обставин та враховуючи те, що позивач вважається таким, що самовільно залишив військову частину або місце служби, його військова служба є призупиненою, суд приходить до висновку про неможливість прийняття рішення по рапорту позивача з приводу надання йому направлень для проведення дообстеження та до профільного експертного закладу для проходження медико-соціальної експертизи від 02.08.2024р., отриманого відповідачем 12.08.2024р., до моменту повернення позивача до військової частини для продовження його військової служби згідно до абзацу 1 пункту 144-6 Положення №1153/2008, а тому у спірному випадку у адміністративного суду відсутні підстави стверджувати про допущену відповідачем бездіяльність у питанні розгляду згаданого вище рапорту позивача.

Аналогічне правозастосування також міститься і у постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 26.12.2024р. у справі №160/16546/24.

У відповідності до вимог ч.1, ч.4 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання ст.76 наведеного Кодексу.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, ч.1 ст.77 наведеного Кодексу, покладає обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Разом з тим, позивачем у ході судового розгляду даної справи не було доведено жодними належними, достатніми і допустимими доказами протиправність бездіяльності відповідача щодо не розгляду його рапорту, поданого 12.08.2024р., з урахуванням встановлених судом вищенаведених обставин щодо самовільного залишення позивачем військової частини та призупинення його військової служби, аналізу вищенаведених приписів чинного законодавства, які позивачем не спростовані.

Окрім того, доказів оскарження вищенаведених наказів відповідача про зняття позивача з усіх видів забезпечення, звільнення із займаної посади та призупинення його військової служби або повернення його до військової частини для продовження проходження військової служби, позивачем суду також не надано.

В той же час, відповідачем надано суду достатні докази, які свідчать про правомірність його бездіяльності у питанні не розгляду рапорту позивача, поданого 12.08.2024р. у період звільнення позивача із займаної посади та призупинення його військової служби з урахуванням того, що на осіб, які самовільно залишили військову частину або місце служби, норми законодавства про проходження військової служби не поширюються згідно до вимог ч.2 ст.24 наведеного Закону №2232-ХІІ та пункту 144-2 Положення №1153/2008.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність бездіяльності відповідача щодо не розгляду рапорту позивача, поданого 12.08.2024р., суд приходить до висновку, що, в даному випадку, бездіяльність відповідача через призупинення військової служби позивача у встановленому законодавством порядку, що не спростовано позивачем, є правомірною, а, відповідно, у суду не має жодних правових підстав вважати, що відповідач діяв не у межах повноважень, не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, з урахуванням того, що через призупинення військової служби позивача у встановленому законодавством порядку, що не спростовано позивачем, бездіяльність відповідача щодо не розгляду рапорту позивача, поданого ним 12.08.2024р., визнана судом правомірною, тому у задоволенні даних позовних вимог позивачеві слід відмовити.

Виходячи з того, що у адміністративного суду відсутні обґрунтовані правові підстави для визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не розгляду рапорту позивача, поданого ним 12.08.2024р., а, отже, за таких обставин і будь-яких правових підстав для задоволення похідних вимог позивача про зобов`язання відповідача видати направлення для проведення дообстеження у ДУ «УкрДержНДІМСПІ МОЗ України», направлення до профільного експертного закладу для проходження медико-соціальної ексмпертизи, також у суду не має.

Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, у зв`язку з чим у задоволенні даного позову позивачеві слід відмовити повністю.

При прийнятті даного рішення, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява №65518/01 від06.09.2005; п.89), "Проніна проти України" (заява №63566/00 від18.07.2006; п.23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04 від10. 02.2010; п.58), яка полягає у тому, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) 09.12.1994, п.29).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України лише при задоволенні позову судові витрати покладаються на суб`єкта владних повноважень.

За викладених обставин та враховуючи те, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення даного позову, суд не вбачає підстав для розподілу судових витрат у порядку, встановленому ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11,12, 47, 52, 72-77,94,122,132,139,193,241-246,250,251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Розподіл судових витрат не здійснюється відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, або протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва