Справа № 320/10939/23
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2025-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Аліменка В.О.

Ключковича В.Ю.

За участю секретаря Заміхановської Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправними та нечинними окремих положень нормативно-правового акту, стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства юстиції України, в якому просив:

- визнати протиправним та нечинним абзац 8 п. 8 розділу V Порядку використання технічних засобів нагляду і контролю у виправних та виховних колоніях Державної кримінально-виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 26 червня 2018 року №2025/5, а саме щодо встановлення відеокамер у виправних/виховних колоніях у жилих приміщеннях;

- стягнути з Міністерства юстиції України на його користь 100 000, 00 грн моральної шкоди.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, позивач - ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт, посилаючись на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Горлов та інші проти Росії», вказує про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Апелянт зазначає, що Порядок використання технічних засобів нагляду і контролю у виправних та виховних колоніях Державної кримінально-виконавчої служби України не містить гарантій від надмірного використання відеонагляду, як того вимагають рекомендації Комітету. Зокрема, він передбачає, що відеокамери встановлюються з урахуванням їхнього функціонального призначення і технічних характеристик, а також необхідності виконання завдань із забезпечення режиму, попередження втеч та інших злочинів, порушень порядку відбування покарання. На переконання апелянта, вищевказаний Порядок не передбачає індивідуальної оцінки ризиків у разі встановлення відеоспостереження щодо конкретних в`язнів, він містить широку дискрецію, яка дозволяє і надалі систематично використовувати відеонагляд у житлових приміщеннях без належного обґрунтування. Також, апелянт вказує, що ні приписи Кримінально-виконавчого кодексу України, ні положення Порядку №2025/5 чи іншого підзаконного акту не містять норм, які б визначали чіткий, послідовний та зрозумілий алгоритм оцінки реальних ризиків щодо конкретного засудженого, які б свідчили про необхідність встановлення відеокамер у жилому приміщенні та камерах, а також періодичність переоцінки доцільності та необхідності продовження здійснення систематичного відеоспостереження.

31 грудня 2024 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від представника ОСОБА_1 - Павлюк Ірини Анатоліївни надійшло клопотання про її участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами суду засобами відеоконференцзв`язку системи «Електронний суд».

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 січня 2025 року клопотання представника ОСОБА_1 - Павлюк Ірини Анатоліївни про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції - задоволено.

Також, 31 грудня 2024 року до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_1 - Павлюк Ірини Анатоліївни надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції щодо позивача. В поданому клопотанні представник позивача зазначає, що позивач Сорокін С.М. на даний час знаходиться в ДУ «Петрівська виправна колонія (№49)» та бажає особисто брати участь у розгляді справи. У зв`язку з цим, в поданому клопотанні представник ОСОБА_1 - Павлюк І.А просить суд: забезпечити участь Сорокіна С.М. при розгляді справи № 320/10939/23; провести судове засідання по справі № 320/10939/23 за апеляційною скаргою адвоката Павлюк І.А. в інтересах ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 29.02.2024 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та нечинним окремих положень нормативно-правового акту, стягнення моральної шкоди, що призначене на 14.01.2025 року о 14 год. 40 хв. в режимі відеоконференції з Державною установою «Петрівська виправна колонія (№49)».

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 січня 2025 року клопотання представника ОСОБА_1 - Павлюк Ірини Анатоліївни про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції - задоволено. Доручено Державній установі «Петрівська виправна колонія (№49)» забезпечення проведення відеоконференції судового засідання, призначеного на 14 січня 2025 року о 14:40 год., за участю Сорокіна Сергія Миколайовича. Зобов`язано Державну установу «Петрівська виправна колонія (№49)» забезпечити участь Сорокіна Сергія Миколайовича у судовому засіданні в режимі відеоконференції, призначеного на 14 січня 2025 року о 14:40 год.

14 січня 2025 року в судовому засіданні, яке відбувалося в режимі відеоконференції, представник ОСОБА_1 - Павлюк Ірина Анатоліївна заявила клопотання про оголошення перерви у розгляді справи, у зв`язку з поганим технічним зв`язком.

Також, 14 січня 2025 року в судовому засіданні, яке відбувалося в режимі відеоконференції, Сорокін Сергій Миколайович заявив клопотання про здійснення подальшого розгляду справи без його участі.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2025 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, вищевказане клопотання представника ОСОБА_1 - Павлюк Ірини Анатоліївни задоволено, оголошено перерву у розгляді справи на 28 січня 2025 року о 14:50 год, продовжено строк розгляду справи на 15 днів.

21 січня 2025 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від представника ОСОБА_1 - Павлюк Ірини Анатоліївни надійшла заява, в якій просить розглянути справу за її відсутності, апеляційну скаргу підтримує та просить її задовольнити.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 засуджений до довічного позбавлення волі та з 21.04.2022 відбуває покарання в ДУ «Рівненський слідчий ізолятор»

Наказом Міністерства юстиції України від 26.08.2018 №2025/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02.07.2018 за №765/32217, затверджено Перелік технічних засобів нагляду і контролю, що використовуються у виправних та виховних колоніях Державної кримінально-виконавчої служби України, та Порядку використання технічних засобів нагляду і контролю у виправних та виховних колоніях Державної кримінально-виконавчої служби України.

Не погоджуючись із Порядком використання технічних засобів нагляду і контролю у виправних та виховних колоніях Державної кримінально-виконавчої служби України в частині встановлення відеокамер у виправних/виховних колоніях у жилих приміщеннях та камерах дільниці посиленого контролю, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 1 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі - КВК України) визначено, що кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Завданнями кримінально-виконавчого законодавства України є визначення принципів виконання кримінальних покарань, правового статусу засуджених, гарантій захисту їхніх прав, законних інтересів та обов`язків; порядку застосування до них заходів впливу з метою виправлення і профілактики асоціальної поведінки; системи органів і установ виконання покарань, їх функцій та порядку діяльності; нагляду і контролю за виконанням кримінальних покарань, участі громадськості в цьому процесі; а також регламентація порядку і умов виконання та відбування кримінальних покарань; звільнення від відбування покарання, допомоги особам, звільненим від покарання, контролю і нагляду за ними.

Відповідно до ст. 2 КВК України, кримінально-виконавче законодавство України складається з цього Кодексу, інших актів законодавства, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 5 КВК України закріплено принципи кримінально-виконавчого законодавства, виконання і відбування покарань.

Так, згідно вищевказаної норми, кримінально-виконавче законодавство, виконання і відбування покарань ґрунтуються на принципах невідворотності виконання і відбування покарань, законності, справедливості, гуманізму, демократизму, рівності засуджених перед законом, поваги до прав і свобод людини, взаємної відповідальності держави і засудженого, диференціації та індивідуалізації виконання покарань, раціонального застосування примусових заходів і стимулювання правослухняної поведінки, поєднання покарання з виправним впливом, участі громадськості в передбачених законом випадках у діяльності органів і установ виконання покарань.

За приписами частин 1-4 статті 7 КВК України, держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку.

Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.

Правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання.

Положеннями статті 8 КВК України закріплено основні права засуджених.

У відповідності до частини 1 статті 8 КВК України, Засуджені мають право, зокрема:

- на отримання інформації про свої права і обов`язки, порядок та умови виконання та відбування призначеного судом покарання. Адміністрація установи чи органу, який виконує покарання, зобов`язана надати засудженим зазначену інформацію, а також ознайомлювати їх із змінами порядку і умов відбування покарань;

- на гуманне ставлення до них та на повагу їх людської гідності; засуджені не повинні підлягати жорстокому, нелюдському або такому, що принижує їх гідність, поводженню. Заходи впливу можуть застосовуватися до засуджених виключно на підставі закону; засуджені не можуть бути піддані медичним або іншим подібним дослідженням незалежно від їх згоди;

- звертатися відповідно до законодавства з пропозиціями, заявами і скаргами до адміністрації органів і установ виконання покарань, їх вищестоящих органів, до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Європейського суду з прав людини, а також інших відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна, до уповноважених осіб таких міжнародних організацій, суду, органів прокуратури, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань.

Відповідно до ч. ч. 2, 3, 4, 6 ст. 11 КВК України, установами виконання покарань є: арештні доми, кримінально-виконавчі установи, спеціальні виховні установи (далі - виховні колонії), слідчі ізолятори у випадках, передбачених цим Кодексом.

Кримінально-виконавчі установи поділяються на кримінально-виконавчі установи відкритого типу (далі - виправні центри) і кримінально-виконавчі установи закритого типу (далі - виправні колонії).

Виправні колонії поділяються на колонії мінімального, середнього і максимального рівнів безпеки.

У виправних колоніях середнього рівня безпеки можуть створюватися сектори максимального рівня безпеки для відбування покарання чоловіками, засудженими до довічного позбавлення волі.

За правилами статті 18 КВК України, виправні колонії виконують покарання у виді позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі.

Засуджені до позбавлення волі відбувають покарання у виправних колоніях максимального рівня безпеки - чоловіки, засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі.

В силу вимог частини 1 статті 102 КВК України, режим у виправних і виховних колоніях - це встановлений законом та іншими нормативно-правовими актами порядок виконання і відбування покарання, який забезпечує ізоляцію засуджених; постійний нагляд за ними; виконання покладених на них обов`язків; реалізацію їхніх прав і законних інтересів; безпеку засуджених і персоналу; роздільне тримання різних категорій засуджених; різні умови тримання засуджених залежно від виду колонії; зміну умов тримання засуджених.

Частиною 2 статті 102 КВК України передбачено, що режим у колоніях має зводити до мінімуму різницю між умовами життя в колонії і на свободі, що повинно сприяти підвищенню відповідальності засуджених за свою поведінку і усвідомленню людської гідності.

Статтею 103 КВК України закріплено, що адміністрація колонії має право використовувати аудіовізуальні, електронні й інші технічні засоби для попередження втеч та інших кримінальних правопорушень, порушень встановленого законодавством порядку відбування покарання, отримання необхідної інформації про поведінку засуджених.

Адміністрація колонії зобов`язана повідомити засуджених про застосування технічних засобів нагляду і контролю.

Перелік технічних засобів нагляду і контролю та порядок їх використання визначаються нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

На виконання указаних нормативних приписів Кримінально-виконавчого кодексу України, Міністерством юстиції України прийнято наказ від 26.08.2018 №2025/5, яким затверджено, зокрема, Порядок використання технічних засобів нагляду і контролю у виправних та виховних колоніях Державної кримінально-виконавчої служби України (далі - Порядок №2025/5), окремі положення якого, як було зазначено вище, є предметом цього спору.

Відповідно до пункту 1 розділу І Порядку №2025/5, він розроблений відповідно до вимог статей 102, 103 Кримінально-виконавчого кодексу України з метою забезпечення режиму у виправних та виховних колоніях, попередження втеч та інших кримінальних правопорушень, а також порушень встановленого законодавством порядку відбування покарання.

Згідно пункту 2 розділу I Порядку №2025/5, центр спостереження - окреме приміщення з обмеженим доступом, оснащене системами нагляду і контролю, де персонал виправної/виховної колонії здійснює спостереження за станом систем сигналізації, відеоспостереження, контролювання доступу та інших систем нагляду і контролю; ДІЗО/К/ПКТ(ОК) - дисциплінарний ізолятор, карцер, приміщення камерного типу, одиночна камера; СВС - система відеоспостереження; ТЗНіК - технічні засоби нагляду і контролю, виконані у вигляді окремих пристроїв, приладів, засобів, систем та комплексів, що функціонально та за технічними характеристиками призначені для попередження втеч з виправних/виховних колоній та інших кримінальних правопорушень, порушень встановленого законодавством порядку відбування покарання, отримання необхідної інформації про поведінку засуджених.

Відповідно до пункту 3 розділу I Порядку №2025/5, він поширюється на усі об`єкти виправної/виховної колонії.

За правилами п. 1 розд. V Порядку №2025/5, система відеоспостереження (далі - СВС) забезпечує дистанційне візуальне спостереження за об`єктами виправної/виховної колонії, поведінкою засуджених, порядком несення служби персоналом виправної/виховної колонії.

Пунктом 6 розділу V Порядку №2025/5 передбачено, що запис відеоінформації, що надходить від відеокамер, здійснюється на жорсткий диск у цифровому форматі. Ємність жорсткого диска має забезпечувати можливість зберігання відеоінформації від усіх підключених відеокамер не менше ніж 30 діб із розрахунку швидкості запису не менше ніж 25 кадрів/секунду та роздільної здатності не менше ніж 704 x 480 dpi (точок на дюйм).

Згідно п. 8 розд. V Порядку №2025/5, відеокамери у виправних/виховних колоніях встановлюються:

у внутрішній та зовнішній заборонених зонах;

на КПП з пропуску людей і транспорту, КПП між житловою та виробничою зонами;

в місцях несення служби персоналом;

на території та об`єктах житлової й виробничої зон;

у коридорах кімнат проведення тривалих побачень;

у приміщенні для проведення короткострокових побачень;

біля входу та у коридорах, на сходових клітках, у службових та підсобних приміщеннях структурних дільниць та секторів, у камерах ДІЗО/К/ПКТ(ОК), секторів максимального рівня безпеки та прогулянкових двориках;

у жилих приміщеннях та камерах дільниці посиленого контролю;

між зовнішніми та внутрішніми дверима кімнат для проведення тривалих побачень із засудженими до довічного позбавлення волі;

по огорожі дільниці соціальної реабілітації та дільниці соціальної адаптації;

у кімнатах прийому та видачі посилок і передач;

у приміщеннях чергової частини, чергової варти та центру спостереження;

у спеціальному транспорті для перевезення засуджених.

Кут огляду відеокамер, які встановлені у жилих приміщеннях та камерах дільниці посиленого контролю, у камерах ДІЗО/К/ПКТ(ОК) та секторів максимального рівня безпеки, не повинен охоплювати санітарні вузли та душові.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить визнати протиправним та нечинним абзац 8 п. 8 розділу V Порядку використання технічних засобів нагляду і контролю у виправних та виховних колоніях Державної кримінально-виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 26 червня 2018 року №2025/5, а саме, щодо встановлення відеокамер у виправних/виховних колоніях у жилих приміщеннях.

Наголошуючи на протиправності окремих положень указаного вище пункту 8 розділу V Порядку №2025/5, позивач зазначає про те, що останні порушують його право на повагу до особистого життя у значенні п. 1 ст. 8 Конвенції та суперечать Європейським пенітенціарним правилам, практиці Європейського суду з прав людини, а також, спірні положення Порядку №2025/5 не враховують рекомендації Комітету, адресованих Україні.

Зокрема, апелянт вказує, що Порядок №2025/5 не містить гарантій від надмірного використання відеонагляду, як того вимагають рекомендації Комітету, оскільки, він передбачає, що відеокамери встановлюються з урахуванням їхнього функціонального призначення і технічних характеристик, а також необхідності виконання завдань із забезпечення режиму, попередження втеч та інших злочинів, порушень порядку відбування покарання.

На переконання апелянта, Порядок №2025/5 не передбачає індивідуальної оцінки ризиків у разі встановлення відеоспостереження щодо конкретних в`язнів, він містить широку дискрецію, яка дозволяє і надалі систематично використовувати відеонагляд у житлових приміщеннях без належного обґрунтування.

Також, апелянт вказує, що ні приписи Кримінально-виконавчого кодексу України, ні положення Порядку №2025/5 чи іншого підзаконного акту не містять норм, які б визначали чіткий, послідовний та зрозумілий алгоритм оцінки реальних ризиків щодо конкретного засудженого, які б свідчили про необхідність встановлення відеокамер у жилому приміщенні та камерах, а також періодичність переоцінки доцільності та необхідності продовження здійснення систематичного відеоспостереження.

Надаючи оцінку вищевказаним доводам апелянта, колегія суддів зазначає, що Порядок № 2025/5 розроблено з урахуванням вимог національного законодавства, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, практики Європейського суду з прав людини, Європейських в`язничних (пенітенціарних) правил, інших міжнародних правових норм і стандартів, а також рекомендацій Європейського комітету з питань запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню.

Згідно з висновком Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини від 17.05.2018 зазначений Наказ № 2025/5 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Крім того, Порядок № 2025/5 підготовлено з урахуванням положень пункту 4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 № 731, згідно з яким державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), антикорупційної та гендерно-правової експертиз з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Отже, як обґрунтовано зазначено судом першої інстанції, аналіз наведених положень дає суду підстави дійти висновку про наявність у кожної людини права на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, яке може бути обмежено державою, коли таке обмеження здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Таким чином, втручання держави у здійснення особою права, гарантованого статтею 8 Конвенції, буде порушенням зазначеної норми, якщо тільки воно не «відповідає закону», не переслідує одну або кілька законних цілей, викладених в пункті 2 статті 8 Конвенції, і не є «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення цілей.

Наведена правова позиція висвітлена в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ван Раальте проти Нідерландів» №8404/03 від 01.06.2004 року.

У рішенні від 13.11.2012 року у справі «М.М. проти. Сполученого Королівства» №24029/07 Європейський суд з прав людини зазначив, що вираз «відповідно до закону» в значенні пункту 2 статті 8 Конвенції вимагає, щоб оспорювана міра мала певну основу у внутрішньому праві і була сумісна з верховенством права, яке прямо згадується в преамбулі до Конвенції і властива об`єкту захисту і меті статті 8 Конвенції. Таким чином, закон повинен бути достатньо доступним і передбачуваним, тобто сформульованим з достатньою точністю, щоб людина могла - при необхідності - з відповідними вадами - регулювати його поведінку. Щоб внутрішнє законодавство відповідало цим вимогам, воно повинно забезпечувати адекватний правовий захист від свавілля і, відповідно, з достатньою ясністю вказувати обсяг розсуду, наданого компетентним органам, і спосіб його застосування.

Таким чином, повинні бути адекватні та ефективні гарантії проти зловживань. Ця оцінка залежить від усіх обставин справи, таких як характер, обсяг і тривалість можливих заходів, підстави, необхідні для їх впровадження, органи, уповноважені їх дозволяти, здійснювати та контролювати, а також вид засобів правового захисту, передбачений національним законодавством.

Згідно пунктів 1-3 частини I Європейських пенітенціарних правил, при поводженні з усіма особами, позбавленими волі, необхідно дотримуватись їхніх прав людини.

Особи, позбавлені волі, зберігають усі права, яких вони не були законно позбавлені за рішенням суду, відповідно до якого вони засуджені до позбавлення волі чи взяті під варту.

Обмеження, накладені на осіб, позбавлених волі, повинні бути мінімально необхідними та відповідати тій обґрунтованій меті, з якої вони накладалися.

Відповідно до пунктів 49-50 частини IV Європейських пенітенціарних правил, внутрішній розпорядок має бути організований в пенітенціарних установах з урахуванням вимог режиму, безпеки та дисципліни з одночасним наданням ув`язненим умов утримання, які забезпечують людську гідність та повне виконання програми заходів відповідно до Правила 25.

З урахуванням забезпечення внутрішнього розпорядку та безпеки і режиму, ув`язненим має бути дозволено обговорювати питання щодо загальних умов утримання і їх варто заохочувати доводити ці питання до відома адміністрації пенітенціарної установи.

Пунктом 51.1 частини IV Європейських пенітенціарних правил встановлено, що заходи безпеки, які вживаються щодо окремих ув`язнених, повинні бути мінімально необхідними для забезпечення їхнього надійного утримання.

Безпека, яка забезпечується фізичними бар`єрами та іншими технічними засобами, має доповнюватися заходами безпеки, які забезпечує аварійний персонал, що спостерігає та знає ув`язнених, які перебувають під їхнім контролем.

Відразу після надходження ув`язнених до установи мусить провадитися їх оцінка з метою визначення: a. небезпеки, яку вони становитимуть для суспільства у випадку втечі; b. ризику того, що вони спробують втекти або самостійно, або за сприяння ззовні.

Кожний ув`язнений мусить утримуватися в режимних умовах, які відповідають цим рівням ризику.

Рівень необхідних режимних заходів регулярно переглядається протягом усього періоду перебування особи в ув`язнені.

У відповідності до пункту 52.1 частини IV Європейських пенітенціарних правил, якомога швидше після надходження до установи мусить провадитися оцінка ув`язнених з огляду на те, чи становлять вони загрозу для безпеки інших ув`язнених або в`язничного персоналу чи відвідувачів цих установ, та чи є ймовірність того, що вони самі можуть заподіяти собі шкоду.

Мають бути розроблені процедури, які забезпечують безпеку ув`язнених, персоналу пенітенціарної установи та всіх відвідувачів, та які зменшують до мінімуму ризик насильства та інших подій, які несуть загрозу безпеці.

Мають здійснюватися всі можливі зусилля для того, щоб всі ув`язнені могли брати участь у щоденних заходах в умовах безпеки.

Ув`язнені повинні мати можливість контакту з персоналом у будь-який час, у тому числі вночі.

У пенітенціарних установах повинні дотримуватися закони країни щодо охорони здоров`я та безпеки.

У пункті 3.6 «Приватність» Аналізу виконання рекомендацій щодо пенітенціарної системи, наданих Україні Європейським комітетом з запобігання катуванням з 1998 року, Комітет звернув увагу на окремі аспекти забезпечення права засуджених на приватність. Наприклад, у 2012 році він критикував надмірне втручання у приватність через встановлення у житлових приміщеннях засуджених відеокамер:

«КЗК згоден, що відеоспостереження в камерах може бути корисною гарантією в окремих випадках, наприклад, коли людина вважається такою, що викликає стурбованість щодо ризику членоушкодження або самогубства, або якщо є конкретні підозри, що засуджений здійснює в камері певні дії, які можуть поставити під загрозу безпеку. Проте, будь-яке рішення застосовувати відеоспостереження щодо конкретного засудженого повинно завжди базуватися на індивідуальній оцінці реальних ризиків і має часто переглядатися на регулярній основі. Потрібно також вжити заходів для того, щоб засуджені, які підлягають відеоспостереженню, мали гарантію належної конфіденційності під час використання ними туалету / санвузла.

Відеоспостереження є серйозним втручанням у приватне життя ув`язнених і робить режим ще більш репресивним, зокрема, при застосуванні протягом тривалого часу. Відповідно, Комітет виступає проти систематичності встановлення відеоспостереження в камерах і вважає, що ресурси, що виділяються на таке обладнання, можуть бути використані з більшою користю шляхом взаємодії персоналу з засудженими, які представляють високий ризик. Коли встановлюються камери відеоспостереження, в`язні повинні бути детально проінформовані про це. Крім того, важливо, щоб відповідні записи зберігалися протягом не менше 48 годин у всіх випадках і невизначений строк у разі, якщо трапиться певний інцидент.

Комітет рекомендує, щоб українська влада переглянула використання відеоспостереження в камерах пенітенціарних установ і прийняла детальні регулятивні норми, з урахуванням цих зауважень» (2012, 52).

Комітет висловлював цю рекомендацію переважно щодо засуджених до довічного позбавлення волі з огляду на їхнє камерне тримання та більш часте використання відеокамер в цих приміщеннях (2014, 53; 2016, 62). Однак вона має ширший характер та стосується використання відеоспостереження за засудженими загалом.

Перевіряючи виконання цих рекомендацй, Комітет у згаданому аналізі звернув увагу, що Порядок №2025/5 закріплює, що відеокамери у колоніях можуть встановлюватися у жилих приміщеннях, а також ДІЗО, ПКТ та ДПК (пункт 8 розділу V).

Таким чином, з вищевказаного вбачається, що національне і міжнародне законодавство допускають можливість встановлення камер відеоспостереження як у приміщеннях загального користування, так й у житлових приміщеннях і камерах дільниці посиленого контролю.

Конституційний Суд України у Рішенні від 20 січня 2020 року №2-рп/2012 визначив, що «право на приватне та сімейне життя» є засадничою цінністю, необхідною для розвитку людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб.

У Рішенні Конституційного Суду України від 11 жовтня 2018 року №7-р/2018 зазначено, що втручання у конституційне право особи на приватне і сімейне життя шляхом збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди допускається, якщо воно передбачене законом і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Таке вручання вважатиметься законним у разі наявності підстав в національному законі, а також за умови, що такий закон відповідатиме принципу верховенства права, закріпленому у частині першій статті 8 Конституції України.

Таким чином, право на приватне життя не є абсолютним та у визначених законом випадках може бути обмежене державою. Однак, будь-яке втручання держави має бути виправданим, здійснюватися згідно із чинним законодавством, повинно бути необхідним у за для захисту інтересів національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Встановлення камер є одним із видів вказаних обмежень і передбачене законодавством України, а саме, статтею 103 КВК України.

З огляду на викладене, необґрунтованими є посилання апелянта на протиправність оскаржуваним ним положень Порядку №2025/5.

Щодо посилання апелянта на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Горлов та інші проти Росії» (заява №27057/06 та 2 інші), слід зазначити наступне.

Так, у справі «Горлов та інші проти Росії» (заява №27057/06 та 2 інші) порушення статті 8 Конвенції полягало у тому, що особа перебувала у слідчому ізоляторі під постійним відеоспостереженням за його камерою операторів жіночої статті, що було принизливим, оскільки він був змушений роздягатися в межах видимості, що порушувало його права. Окрім того, ОСОБА_2 знаходився у слідчому ізоляторі, а не в установі виконання покарань, тобто, не був у статусі засудженої особи, і на нього розповсюджувалось законодавство про попереднє ув`язнення, а не вимоги кримінально-виконавчого законодавства.

Такий аналіз рішення Європейського суду з прав людини у справі «Горлов та інші проти Росії» викладено в постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 13 квітня 2023 року у справі № 460/1141/21, позовні вимоги у якій стосувались визнання протиправним втручання в право на повагу до приватного життя, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у зв`язку з встановленням Державною установою «Полицька виправна колонія (76)» камер відеоспостереження

Таким чином, рішення ЄСПЛ у справі «Горлов та інші проти Росії» прийнято за інших обставин справи та правовідносин.

В свою чергу, слід зазначити, що процедуру установлення, застосування та використання технічних засобів нагляду і контролю регламентовано розділом VII Порядку №2025/5.

Так, відповідно до пункту 1 розділу VII Порядку № 2025/5, установлення ТЗНіК здійснюється персоналом виправної/виховної колонії або фахівцями спеціалізованих організацій з дозволу начальника виправної/виховної колонії або особи, яка виконує його обов`язки.

Пунктом 2 розділу VII Порядку №2025/5 передбачено, що вид, кількість необхідних ТЗНіК для обладнання об`єктів виправної/виховної колонії визначаються з урахуванням їх функціонального призначення і технічних характеристик, а також необхідності виконання завдань із забезпечення режиму, попередження втеч та інших кримінальних правопорушень, порушень встановленого законодавством порядку відбування покарання.

Місце, вид та кількість ТЗНіК, що встановлюються, визначаються комісією, яка утворюється наказом начальника виправної/виховної колонії або особою, яка виконує його обов`язки. Комісію очолює перший заступник начальника виправної/виховної колонії.

За результатами роботи комісії складається акт про встановлення технічних засобів нагляду і контролю (додаток 1), який затверджується начальником виправної/ виховної колонії.

Положеннями пунктів 5-7 розділу VII Порядку № 2025/5 передбачено, що персонал, який використовує та обслуговує ТЗНіК, особисто відповідає за втрату, псування, розукомплектування або використання ТЗНіК не за призначенням.

Контроль за використанням ТЗНіК здійснюється посадовою особою, призначеною начальником виправної/виховної колонії або особою, яка виконує його обов`язки.

Доступ персоналу виправної/виховної колонії до роботи з відео- та аудіоінформацією, яка надходить від ТЗНіК, реалізується за допомогою програмних та апаратних засобів обмеження доступу (паролі, захищені протоколи обміну тощо), захищених від несанкціонованого втручання у канали передачі цієї інформації. Право доступу до роботи з відео- та аудіоінформацією, яка надходить від ТЗНіК, має персонал виправної/виховної колонії відповідно до розподілу посадових обов`язків.

Відповідно до пункту 8 розділу VII Порядку № 2025/5 забороняється використання відеокамер та портативних відеореєстраторів: у лазнях, роздягальнях, душових і туалетних кімнатах; у приміщеннях (камерах), у яких проводяться медичні обстеження (огляди) ув`язнених та засуджених, особистий обшук з роздяганням; у кімнатах проведення тривалих побачень; у кімнатах будинків дитини при виправних колоніях, де проводиться годування дітей до трьох років.

Пунктом 9 розділу VII Порядку № 2025/5 закріплено, що забороняється використання аудіовізуальних засобів контролю: під час побачень засудженого з особами, визначеними абзацом першим частини другої статті 8 Кримінально-виконавчого кодексу України, при проведенні слідчих дій, крім візуального контролю; під час спілкування засудженого з Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини або спеціально уповноваженими ним представниками, представниками Європейського суду з прав людини, а також інших відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна, уповноваженими особами таких міжнародних організацій, членами Європейського комітету з питань запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню, Генеральним прокурором, уповноваженими ним прокурорами і прокурорами, які здійснюють на відповідній території нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян, працівниками слідчих та оперативних підрозділів Державного бюро розслідувань та працівниками Національного антикорупційного бюро України, крім візуального контролю; під час спілкування з громадянами та засудженими, які на конфіденційній основі надають допомогу оперативним підрозділам виправних/ виховних колоній у боротьбі з кримінальною протиправністю; у кімнаті психоемоційного розвантаження; у кімнатах проведення тривалих побачень; у приміщеннях, де проводиться таємниця сповіді.

Згідно пункту 10 розділу VII Порядку № 2025/5, інформація про застосування у виправній/виховній колонії ТЗНіК доводиться до відома засуджених при їх прибутті до виправної/виховної колонії, про що такі особи ознайомлюються та ставлять особистий підпис на повідомленні про застосування технічних засобів нагляду і контролю (додаток 2). Крім того, інформація про застосування ТЗНіК розміщується у виправній/виховній колонії на КПП з пропуску людей і транспорту шляхом встановлення попереджувального знака: «Увага! Працюють технічні засоби нагляду і контролю» (додаток 3).

Приписами пунктів 14-16 розділу VII Порядку № 2025/5 передбачено, що інформація, що надходить від ТЗНіК, має зберігатися не менше ніж 30 діб, за винятком фото-, аудіо-, відеоінформації, що може бути використана як докази, передбачені нормами Кримінального процесуального кодексу України та Кодексу України про адміністративні правопорушення, термін зберігання якої забезпечується до завершення вирішення питання по суті.

Інформація, що фіксується ТЗНіК, є інформацією з обмеженим доступом, належить Департаменту, міжрегіональному управлінню, виправній/виховній колонії.

Інформація, що фіксується ТЗНіК, може надаватись третім особам: на підставі ухвали слідчого судді, суду; на офіційні запити органів прокуратури, а також органів досудового розслідування в межах провадження у справах про кримінальне чи адміністративне правопорушення.

Таким чином, Порядком №2025/5 передбачено необхідність доведення до відома засуджених при їх прибутті до виправної/виховної колонії інформації про застосування у виправній/виховній колонії ТЗНіК. Розділом VII Порядку №2025/5 врегульовано порядок та підстави надання інформації отриманої за допомогою ТЗНіК іншим суб`єктам, строки її зберігання, визначення осіб, які мають доступ до ТЗНіК та документу на підставі якого останні мають такий доступ. Також цим же розділом передбачено визначення комісією, яка утворюється наказом начальника виправної/ виховної колонії або особою, яка виконує його обов`язки місця, виду та кількості ТЗНіК, що встановлюються.

Колегія суддів погоджується з доводами відповідача про те, що відсутність оцінки реальних ризиків щодо конкретного засудженого, які б свідчили про необхідність встановлення відеокамер у жилому приміщенні та камерах, а також періодичність переоцінки доцільності та необхідності продовження здійснення систематичного відео спостереження, жодним чином не може свідчити про протиправність окремих положень Порядку № 2025/5 щодо місця встановлення відеокамер, оскільки, можливість використання технічних засобів відеоспостереження за засудженими з міркувань безпеки і контролю за їх поведінкою передбачено як національним, так і міжнародним законодавством.

До того ж, встановлення відеокамер біля входу та у коридорах, на сходових клітках, у службових та підсобних приміщеннях структурних дільниць та секторів, секторах максимального рівня безпеки та прогулянкових двориках, де, зазвичай можуть перебувати більше одного засудженого одночасно спрямоване для забезпечення безпеки засуджених, попередження втеч та інших кримінальних правопорушень, а також збору необхідної інформації для оцінки їх поведінки.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що Порядок № 2025/5 в його оскаржуваній частині не порушує гарантоване статтею 8 Конвенції право особи (засудженого) на повагу до особистого життя, адже переслідує забезпечення режиму безпеки в установах відбування покарань, попередження втеч з виправних/виховних колоній та інших кримінальних правопорушень, порушень встановленого законодавством порядку відбування покарання, отримання необхідної інформації про поведінку засуджених.

Крім того, як вірно звернув увагу суд першої інстанції, засуджений не позбавлений можливості оскаржувати в судовому порядку рішення комісії щодо місця встановлення та виду камери, якщо вважає, що таким рішенням порушено його права та охоронювані законом інтереси.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Аліменко В.О.

Ключкович В.Ю.

Повний текст постанови виготовлено 03.02.2025 р.