Справа № 240/6984/24
Суддя: Токарева Марія Сергіївна
Дата ухвалення: 2025-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2025 року м. Житомир справа № 240/6984/24

категорія 106020000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Токаревої М.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про визнання дій протиправними, стягнення коштів та зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернулася Військова частина НОМЕР_1 , із позовом в якому просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 безпідставно набуті ним грошові кошти в сумі 56 224 гривні 25 копійок під час фактичного невиконання ним обов`язків військової служби.

Позовні вимоги мотивовані тим, що за час незаконної відсутності, поза межами Військової частини НОМЕР_1 , солдат ОСОБА_1 , відповідно до довідки від 21.02.2024 №2981 отримав грошове забезпечення в розмірі 56 224 гривні 25 копійок, на яке він не мав права, оскільки відповідно до пункту 15 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 грошове забезпечення не виплачується за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалу суду було направлено на адресу відповідача, що відповідає даним паспорта громадянина України останнього.

Проте до суду повернувся конверт із судовими документами з відміткою відділення поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до положень ч.11 ст. 126 КАС України у разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.

Відповідач у строк, визначений ч.5 ст.162, ч.1 ст.261 КАС України та встановлений ухвалою суду відзив на адміністративний позов не надіслав.

Частиною 6 статті 162 КАС України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

У відповідності до частини 4 статті 243 КАС України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Згідно з частиною 5 статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Суд встановив, що відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03.05.2023 №126 солдат ОСОБА_1 зарахований до списків Військової частини НОМЕР_1 та на всі види забезпечення та призначений стрільцем-номером обслуги 3 аеромобільного відділення 3 аеромобільного взводу 4 аеромобільної роти 1 аеромобільного батальйону Військової частини НОМЕР_1 .

Згідно із наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 20.09.2023 №272 солдат ОСОБА_1 , враховуючи підпункт 10 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, зарахований в розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 .

У відповідності до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08.11.2023 №321 солдат ОСОБА_1 , 08.11.2023 вибув на лікування до Військової частини НОМЕР_2 .

Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.01.2024 №14 солдат ОСОБА_1 станом на 13.01.2024 не наддав жодних підтверджуючих документів про перебування на стаціонарному лікуванні у вищезазначеному лікувальному закладі.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 14.01.2024 №116 було призначено службове розслідування за фактом нез`явлення з лікувального закладу солдата ОСОБА_1 .

В ході службового розслідування встановлено, що солдат ОСОБА_1 , який 08.11.2023 вибув на лікування до Військової частини НОМЕР_2 , фактично туди не прибув, в той же час, він проходив лікування в період з 20.11.2023 по 12.12.2023 в КНП «Радомишильська лікарня», тобто в період з 09.11.2023 по 19.11.2023 знаходився поза межами Військової частини НОМЕР_1 без законних на те підстав та з 13.12.2023 знаходиться поза межами Військової частини НОМЕР_1 без законних на те підстав, тобто вчинив самовільне залишення військової частини з метою ухилення від військової служби.

За час незаконної відсутності, поза межами Військової частини НОМЕР_1 , солдат ОСОБА_1 , відповідно до довідки від 21.02.2024 №2981 отримав грошове забезпечення в розмірі 56 224 гривні 25 копійок.

В діяннях солдата ОСОБА_1 , за результатами службового розслідування, вбачаються ознаки кримінального правопорушення передбаченого частиною 4 статті 408 Кримінального кодексу України.

На підставі службового розслідування, було видано наказ командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 16.03.2024 №435/НОД.

Військовою частиною НОМЕР_1 направлено повідомлення про вчинення злочину, передбаченого частиною 4 статті 408 Кримінального кодексу України солдатом ОСОБА_1 від 26.03.2024 №1772/3983 до Криворізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону.

Службовим розслідування вини посадових осіб Військової частини НОМЕР_1 у безпідставній переплаті не встановлено.

Причинами переплати грошового забезпечення солдату ОСОБА_1 є особиста недобросовісність останнього та вчинення ним кримінального правопорушення.

Надаючи правову оцінку публічно-правовим відносинам, що склались, суд виходить із наступного.

Статтею 17 Конституції України встановлено, що оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності, забезпечення економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, Збройних Сил України, справою усього народу.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV (далі - Статут, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно із ст.9 Статуту військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст.11 Статуту необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема, свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок.

Згідно із статтею 12 Статуту про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові.

Статтею 16 Статуту визначено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Відповідно до положень ст.1215 Цивільного кодексу України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Відповідно до позиції Верховного Суду висловленої в постанові від 02.07.2014 у справі № 6-91цс14, що безпідставно набуті особою кошти, що належать до виплат, встановлених абзацом 2 ч. 1 ст. 1215 ЦК України, за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, та факту недобросовісності набувача, не підлягають поверненню.

З аналізу ст. ст. 1212, 1215 Цивільного кодексу України та вказаної правової позиції Верховного Суду свідчить про те, що у разі виплати особі без необхідності чи без правової підстави грошової допомоги або якщо відпала підстава для такої виплати, то платнику ці кошти поверненню не підлягають, крім випадків наявності рахункової помилки з боку платника і недобросовісності з боку набувача.

Таким чином, законодавство передбачає виключні випадки поверненню набутих особою платежів, у тому числі, заробітної плати та/або грошового забезпечення, а однією із них є те, що ця виплата є результатом недобросовісності з боку набувача.

Підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків визначає Закон України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" від 03.10.2019 № 160-IX (далі - Закон № 160-IX).

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону № 160-IX підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.

Відповідно до ст.4 Закону № 160-IX особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди.

Згідно з ч.4 ст.3 Закону № 160-IX переведення особи до іншого місця служби чи її звільнення з посади або служби не може бути підставою для звільнення її від матеріальної відповідальності, встановленої законом.

Пунктом 1 частини 1 статті 6 Закону № 160-IX визначено, що особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій.

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону № 160-IX у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку.

Суд звертає увагу, що відповідно до акта службового розслідування, встановлено, що ОСОБА_1 за період з листопада 2023 року по січень 2024 року виплачено грошове забезпечення в сумі 56224,25 грн, що підтверджується довідкою начальника фінансово-економічної служби Військової частини НОМЕР_1 від 21.02.2024 №2981.

За вказаний проміжок часу відповідач не виконував обов`язків військової служби, до місця проходження військової служби не прибув та не повідомив безпосереднього командира про своє місцезнаходження, тому суд дійшов висновку, що грошові кошти в розмірі 56224,25 грн виплачені позивачу без достатньої правової підстави та підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

При прийнятті рішення у цій справі суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16, в якій вказано, що спори щодо відшкодування шкоди/стягнення збитків, завданих особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень віднесено до розгляду в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення зі служби.

Враховуючи встановлені судом обставини та норми права, які регулюють спірні правовідносини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги Військової частини НОМЕР_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а тому з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 належить стягнути безпідставно набуті ним грошові кошти в сумі 56224,25 грн під час фактичного невиконання обов`язків військової служби

Згідно з ч. ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За змістом ч.2 ст.139 КАС при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведення експертиз.

З огляду на відсутність в матеріалах справи доказів понесення позивачем витрат, пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертиз, судові витрати позивача по сплаті судового збору стягненню з відповідача не підлягають.

Керуючись ст.9, 72-77, 139, 241-243, 245-246, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Адміністративний позов Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ) про стягнення коштів - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 безпідставно набуті грошові кошти в сумі 56224,25 грн (п`ятдесят шість тисяч двісті двадцять чотири гривні 25 коп) під час фактичного невиконання обов`язків військової служби.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.С. Токарева

05.02.25