Справа № 340/7671/24
Суддя: В.В. НАУМЕНКО
Дата ухвалення: 2025-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2025 року м. Кропивницький Справа № 340/7671/24

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді В.В. НАУМЕНКА, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до відповідача: Військова частина НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 )

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

1) визнати дії Військової частини НОМЕР_2 щодо відмови задовольнити рапорт про звільнення з військової служби ОСОБА_1 на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 року № 2232-ХП.

2) постановити рішення, згідно якого зобов`язати військову частину звільнити з військової служби ОСОБА_1 на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 року № 2232-ХП у зв`язку із самостійним вихованням неповнолітньої дитини.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що проходить військову службу та звернувся до відповідача із рапортом на звільнення з військової служби на підставі пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами, а саме як військовослужбовця, який самостійно виховує дитину (дітей) віком до 18 років. Позивач зазначає, що факт самостійного виховання та утримання дитини віком до 18 років підтверджується розірванням шлюбу 08.02.2024 року на підставі рішення Кіровського районного суду, між позивачем та громадянкою ОСОБА_2 , яка є матір`ю дитини та стягнення з останньої аліментів на утримання сина ОСОБА_3 . А тому у відповідача були відсутні підстави для відмови у задоволенні його рапорту. З вказаних підстав позивач просив суд задовольнити позов.

Ухвалою судді від 04.12.2024 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 46).

Від відповідача 23.12.2024 року надійшов відзив на позовну заяву із запереченнями проти позову, мотивованими тим, що рапорт військовослужбовця від 18.04.2024 року розглянуто командиром на виконання рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду у справі №340/3007/24, та враховуючи не надання позивачем до рапорту доказів, що підтверджують самостійне виховання дитини без участі матері, у розумінні Сімейного кодексу України, командуванням було прийнято вмотивоване рішення про відмову у задоволенні рапорту. З цих підстав відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову (а.с. 52-61).

Позивач надіслав 27.12.2024 року до суду відповідь на відзив, за змістом якої зазначає, що самостійне виховання дитини підтверджується укладеним договором між подружжям про проживання дитини з батьком та рішенням суду про розірвання шлюбу, відповідно до якого з матері утримуються аліменти, крім того, посилається, на те, що мати хлопчика проживає за кордоном, а відтак не може його доглядати, наполягає, що рапорт має бути розглянутий за нормами законодавства, що діяли станом на 18.04.2024 року (день звернення з рапортом) (а.с.62-71).

Відповідач правом подати заперечення на відповідь на відзив не скористався.

Інших заяв та пояснень, по суті справи, до суду не надходило.

Дослідивши письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, надані докази, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 11), призваний на військову службу по мобілізації з 22.04.2022 р., подав 18.04.2024 р. рапорт на звільнення з військової служби у військовій частині НОМЕР_2 , як військовослужбовець, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю самостійного виховання дитини віком до 18 років (а.с. 32), на підтвердження чого було додано:

- свідоцтво про народження ІНФОРМАЦІЯ_2 дитини ОСОБА_4 , серії НОМЕР_4 від 20.11.2015;

- свідоцтво про шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 23.12.2022 року, серія НОМЕР_5 ;

- копія довідки ДНЗ №74 «Золотий півник» №290 від 10.04.2024 року про те, що мати не приймає участь у вихованні дитини (а.с. 29);

- копія договору між батьками щодо визначення місця проживання дитини та здійснення батьківських прав №45 б/д (а.с. 28);

- копія посвідки на проживання матері за кордоном від 21.11.2022 року;

- копія паспорта та коду ОСОБА_1 (а.с. 11-13)

- рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда у справі 404/8632/23 від 08.02.2023 р. (а.с. 18-21).

За матеріалами справи, по хронології, судом встановлено наступне.

ОСОБА_5 , народжений ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно свідоцтва про народження, серія НОМЕР_4 від 20.11.2015, батьками дитини є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 17).

22.04.2022 року ОСОБА_1 , батько дитини, був мобілізований та проходив військову службу у складі військової частини НОМЕР_2 (а.с. 15).

21.11.2022 року мати дитини - ОСОБА_2 , отримала посвідку на проживання в Німеччині (а.с. 24).

23.12.2022 року, відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 побралися (а.с. 16);

08.02.2023 року на підставі рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда у справі №404/8632/23 від 08.02.2023 р. розірвано шлюб між подружжям та стягнуто аліменти з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_4 до повноліття.

18.04.2024 позивач подав рапорт на звільнення з військової служби за сімейними обставинами - підпункт "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

27.04.2024 року командиром військової частини НОМЕР_6 було надано оцінку доданим до рапорту від 18.04.2024 року документам та відмовлено у його задоволенні у зв`язку з відсутністю підстав для звільнення, про що вказано у наданому позивачу листі №1485/488 (а.с. 33).

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 11.09.2024 року у справі №340/3007/24 частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_6 стосовно надіслання рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби від 18 квітня 2024 року на розгляд до військової частини НОМЕР_2 та зобов`язано військову частину НОМЕР_6 надіслати на розгляд військової частини НОМЕР_2 рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби від 18 квітня 2024 року.

На виконання вказаного рішення суду військовою частиною НОМЕР_6 листом №3504/488 було надіслано рапорт солдата ОСОБА_1 від 18.04.2024 року для прийняття правового рішення командуванню військової частини НОМЕР_2 (а.с. 37).

01.10.2024 року військова частина НОМЕР_2 отримала рапорт позивача від 18.04.2024 року вх.№4500 та за результатами розгляду прийнято рішення, в якому зазначено, що позивач не може бути звільнений на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», оскільки розірвання шлюбу з матір`ю неповнолітньої дитини не позбавляє її участі у вихованні вказаної дитини, що є обов`язком батьків відповідно до вимог Сімейного кодексу України, документи, які б підтвердили факт самостійного виховання дитини до 18 років, до рапорту не додавались. Про прийняте рішення інформовано ОСОБА_1 листом від 05.10.2024 року №5016 (а.с. 38-39).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із наступного.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснює та загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII від 25 березня 1992 року (далі по тексту - Закон № 2232-XII).

Згідно з пункту 1, 4 статті 2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до пункту 6 статті 2 Закону №2232-XII розрізняють наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.

Відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статітті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Судом встановлено, що підставою для звільнення з військової служби позивач вважає рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда у справі №404/8632/23 від 08.02.2023 р., яким розірвано шлюб між позивачем та матір`ю дитини та стягнуто аліменти на утримання дитини на користь батька у зв`язку з тим, що син перебуває на його утриманні; укладений між батьками договір щодо здійснення батьківських прав, відповідно до якого батьки домовились, що син проживатиме з батьком; та те, що мати проживає за кордоном, а відтак не може займатись вихованням сина.

Відповідач відмовив у звільненні зі служби, оскільки розірвання шлюбу з матір`ю неповнолітньої дитини та виїзд матері за кордон не позбавляє її можливості приймати участь у вихованні вказаної дитини, що є обов`язком обох батьків відповідно до вимог Сімейного кодексу України.

Згідно з підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): зокрема, військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Підтвердженням підстави для звільнення підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» є доведення факту, що батько/мати не здійснює виховання дитини (дітей) за певними обставинами.

Такими обставинами, на думку суду, є: позбавлення батьківських прав мати/батька за рішенням суду, відібрання дитини у матері/батька без позбавлення батьківських прав за рішенням суду, смерть матері/батька, визнання безвісно зниклим/зниклою або визнання загиблим/загиблою батька/матері за рішенням суду, для одинокої матері - внесення інформацію про батька відповідно до статті 135 Сімейного кодексу, рішення суду про встановлення факту самостійного виховання (самоусунення матері від виховання).

Добровільна відмова від батьківських прав від дитини чинним законодавством не передбачена.

Суд звертає увагу, що Законом України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 №2402-ІІІ визначено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до частини 1 та частини 2 статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до частини 1 та частини 2 статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до чсатин 1-3 статті 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

При цьому, згідно пункту 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти є підставою для позбавлення батьківських прав.

Тобто, факт відсутності участі батька або матері у вихованні дітей може бути підтверджений рішенням суду під час вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.

В постанові від 13.06.2018 за результатами розгляду справи № 822/2446/17 Верховним Судом викладено позицію про те, що розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з позивачем, що передбачає обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини. Проаналізувавши норми Сімейного кодексу України, Верховний Суд дійшов висновку, що лише рішення суду щодо позбавлення особи батьківських прав є підтвердженням факту самостійного виховання дитини одним з батьків. Правовий статус поняття одинокого батька не врегульований законодавством, однак Верховний Суд вбачає можливим застосовування аналогії поняття одинокої матері, тлумачення якого є у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Таким чином, для набуття статусу одинокий батько, необхідні дві умови: не перебування у шлюбі; виховання та утримання дитини самим батьком, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На думку суду, законодавець, визначаючи підставою звільнення з військової служби під час воєнного стану - самостійне виховання дитини віком до 18 років, мав на увазі ситуацію, коли батько є єдиним опікуном у дитини.

Суд вважає, що проживання батьків окремо, розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей з одним із батьків не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дітей, а також не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від батьківського обов`язку і не позбавляє права брати участь у вихованні дітей.

Таким чином, проживання батьків окремо, визначення місця проживання дітей із батьком, не є належними обставинами, які підтверджують самостійне виховання батьком дитини та не може бути підставою для звільнення особи відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-XII.

Позивачем не надано доказів позбавлення матері ОСОБА_4 - ОСОБА_2 , батьківських прав, чи визнання безвісно відсутньою, відсутні будь-які фактичні дані, що мати дитини ухиляється від виконання батьківських обов`язків.

Тобто жоден з наданих позивачем документів до рапорту не є беззаперечним доказом встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем неповнолітньої дитини, оскільки в доданих документах не встановлено юридично значемих фактів щодо матері дитини (визнана судом безвісно відсутньою, оголошена судом померлою, або судовим рішенням позбавлена батьківських прав).

Крім того, в рішенні Кіровського районного суду м. Кіровограда у справі 404/8632/23 від 08.02.2023 р. взагалі не надавалася оцінка та не досліджувалися будь-які факти та докази, що свідчать про неналежне виховання та утримання ОСОБА_2 своєї дитини. Мотивація вказаного рішення суду зводиться до взаємної згоди подружжя щодо розірвання шлюбу та стягнення аліментів на користь батька.

Суд вважає, що проживання батьків окремо, розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей з одним із батьків не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дітей, а також не звільняє того з батьків, хто проживає окремо від батьківського обов`язку і не позбавляє права брати участь у вихованні дітей.

Твердження позивача, що мати дитини проживає на території іншої країни, самі по собі не свідчать про те, що мати не приймає участь у вихованні та забезпеченні дитини, як і не звільняє матір від виконання батьківських обов`язків та не позбавляє права дитини перебувати та проживати разом із матір`ю.

За наведених обставин, на час розгляду цієї справи, за наявних у матеріалах справи доказів у суду відсутні підстави для визнання за позивачем права на звільнення з військової служби на підставі положень підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (самостійне виховання дитини віком до 18 років).

Таким чином, відповідачем відповідно до вимог чинного законодавства та в межах наданих підстав і повноважень правомірно відмовлено позивачу у звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У разі надання відповідачем доводів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать про правомірність його рішень, дій чи бездіяльності, позивач має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 КАС України.

З огляду на викладене, позивач, всупереч вимогам статті 77 КАС України, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, в той час як відповідачем правомірність спірних дій та рішень підтверджено належними та допустимими доказами.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати, понесені позивачем, стягненню не підлягають.

Керуючись статтями 2, 19, 77, 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Судові витрати вважати фактично понесеними.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими статтями 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду В.В. НАУМЕНКО