Справа № 698/527/24
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції: Скалозуб Ю.О. Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2025 року Справа № 698/527/24

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Мєзєнцева Є.І.,

за участі секретаря Бродацької І.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 24 грудня 2024 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2

про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - Відповідач 1), ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - Відповідач 2) в якому просив визнати незаконною та скасувати постанову №162 від 26.06.2024 за ч. 3 ст. 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_1 .

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що 13.06.2024 прибув до ІНФОРМАЦІЯ_1 та надав пояснення про причини невчасного прибуття, тобто належним чином дотримався вимог ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Позивач наполягає на тому, що факт вчинення ним адміністративного правопорушення не встановлений та не доведений, а вільне тлумачення закону є недопустимим відповідно до ст. 19 Конституції України

Рішенням Катеринопільського районного суду Черкаської області від 24 грудня 2024 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що положеннями Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» чітко визначено поважні причини неприбуття громадянина у строк, визначений у повістці.

При цьому суд зазначив, що вказана Позивачем у поясненнях до протоколу причина не передбачена ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про задоволення позову в повному обсязі, зазначаючи доводи, аналогічні тим, які були викладені у його позовній заяві.

Крім того, Апелянт стверджує, що суд першої інстанції повно встановив всі обставини, на які посилався Позивач, проте відмовив у задоволенні позову, що призвело до легалізації незаконної постанови Відповідача 1.

Також ОСОБА_1 зазначає, що він не є військовим, не має військової освіти, знань та навиків у військовій галузі, не вивчав військове законодавство.

Окрім того, Апелянт стверджує, що саме у зв?язку з виконанням ним своїх посадових обов?язків він не мав можливості з?явитися до ТЦК 11.06.2024 і прибув у найкоротший строк 13.06.2024.

Окрім того, Апелянт стверджує, що саме у зв?язку з виконанням ним своїх посадових обов?язків він не мав можливості з?явитися до ТЦК 11.06.2024 і прибув у найкоротший строк 13.06.2024.

Окремо ОСОБА_1 посилається на порушення Відповідачем порядку виклику особи до територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

З цих та інших підстав Апелянт вважає, що оскаржуване ним рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.01.2025 та від 23.01.2025 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

Відповідачем 1 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити таку скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, наполягаючи на необґрунтованості доводів Апелянта та правильності висновків суду першої інстанції.

03.02.2025 у судове засідання учасники справи не з`явилися, у зв`язку з чим відповідно до ст. 311 КАС України апеляційним суд постановив ухвалу про перехід до розгляду цієї справи в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

7. Обставини справи, встановлені судом.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 13.06.2024 офіцером відділення обліку мобілізаційної роботи ІНФОРМАЦІЯ_1 лейтенантом ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

Відповідно до змісту даного протоколу 13.06.2024 року було виявлено, що ОСОБА_1 , 10.06.2024 року, як військовозобов`язаний викликався до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 ) на 09 год. 00 хв. 11.06.2024 року для уточнення облікових даних та проходження медичного огляду. Оповіщення ОСОБА_1 , здійснено шляхом вручення повістки, про отримання якої він поставив особистий підпис. На вказану дату та час ОСОБА_1 не прибув без поважних причин, про неявку до органу військового управління не повідомив, чим порушив законодавство про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію п.п. 1, 3 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». ОСОБА_1 , вчинив правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, в особливий період.

Також у протоколі Позивачем надано письмові пояснення, в яких вказано, що повістка була подана 10.06.2024 року о 19 год. 00 хв. на 11.06.2024 року, разом з тим 11 та 12 числа він виконував свої посадові обов`язки і не міг порушити робочий графік, у зв`язку з чим з`явився до військомату за першої можливості.

На підставі зазначеного протоколу начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 полковником ОСОБА_3 було винесено постанову № 162 від 26.06.2024 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст.210-1 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн. Копія постанови отримана Позивачем 26.06.2024 року.

Отже, підставою для притягнення Позивача ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП стало те, що він не з`явився у вказаний у повістці день до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Неявка у вказаний у повістці день та час до ІНФОРМАЦІЯ_1 не заперечується Позивачем у адміністративному позові.

8. Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII (далі - Закон №3543-XII), Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. № 560 (далі - Порядок №560).

Так, згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вина особи, яка притягається до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (ст. 62 Конституції України).

Відповідно до ч.1-3 ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

У ст. 245 КУпАП закріплено, що завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Згідно зі ст. 251 КУпАП доказами у справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 283 КУпАП, постанова по справі про адміністративне правопорушення повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Згідно із ст.235 КУпАП територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).

Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Відповідно до ч. 3 ст. 210-1 КУпАП порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період, тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з абз. 1 ч.1 ст. 22 Закону №3543-XII громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду.

Висновки суду апеляційної інстанції.

9. Отже, правовою підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність в її діях чи бездіяльності відповідного складу правопорушення.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що диспозиція ч. 3 ст. 210-1 КУпАП передбачає порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчинене в особливий період. Зазначена норма є бланкетною, тобто при її застосуванні необхідно застосовувати законодавчі акти, які визначають, зокрема, правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні.

Так, у спірній постанові наявне посилання на порушення Апелянтом абз. 1 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», згідно з яким громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці.

Положеннями ч. 3 ст. 22 Закону №3543-XII передбачено також чіткий виключний перелік поважних причин неприбуття громадянина у строк, визначений у повістці, які підтверджені відповідними документами, а саме: перешкода стихійного характеру, хвороба громадянина, воєнні дії на відповідній території та їх наслідки або інші обставини, які позбавили його можливості особисто прибути у визначені пункт і строк; смерть його близького родича (батьків, дружини (чоловіка), дитини, рідних брата, сестри, діда, баби) або близького родича його дружини (чоловіка).

Отже, будь-які інші причини неприбуття громадянина до територіального центру комплектування у строк, зазначений у повістці не є поважними.

З огляду на викладене вище, твердження Апелянта про те, що він в межах трьох днів, передбачених ч. 3 ст. 22 Закону №3543-XII, прибув до ІНФОРМАЦІЯ_1 та надав пояснення про причини невчасного прибуття, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Апеляційний суд відзначає, що виконання посадових обов`язків не є поважною причиною неприбуття у строк та місце, зазначені у повістці згідно з зазначеними вище положеннями законодавства. Більш того, такі доводи Апелянта не підтверджені жодними належними та допустимими у контексті ст. 73-74 КАС України, доказами.

При цьому, покладений на Відповідача ч. 2 ст. 77 КАС України обов`язок доказування не є абсолютним. Позивач також повинен довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Твердження Апелянта про те, що він не є військовослужбовцем та не має військової освіти, не вивчав військове законодавство, апеляційний суд вважає безпідставним, оскільки незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності згідно ст. 68 Конституції України.

Посилання ОСОБА_1 на те, що Відповідач порушив вимоги законодавства щодо вручення повістки не пізніше, ніж за три дні до дати, на яку викликається особа, колегія суддів вважає неаргументованим та таким, що не підтверджено нормативно, а тому до уваги не приймає.

Аналізуючи всі доводи апеляційних скарг, колегія суддів також приймає до уваги висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 24 грудня 2024 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 24 грудня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

Судове рішення виготовлено 03 лютого 2025 року.

Головуючий суддя О.В. Епель

Судді: О.В. Карпушова

Є.І. Мєзєнцев