Справа № 420/7880/19
Суддя: Стародуб О.П.
Дата ухвалення: 2025-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

справа №420/7880/19
судді Верховного Суду Стародуба О.П.
у справі у справі №420/7880/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Цемент» до Державної екологічної інспекції Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) про визнання протиправними і скасування пунктів припису,
щодо постанови Верховного Суду від 31.01.2025, якою касаційну скаргу Державної екологічної інспекції Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23.09.2020 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26.04.2021 - без змін.
Зазначеними рішеннями суди задовольнили позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Цемент», визнано протиправними та скасовано пункти 3, 4 припису Державної екологічної інспекції в Одеській області від 05.12.2019 року №31.
Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції, пунктом 3 припису Державної екологічної інспекції в Одеській області від 05.12.2019 №31 вимагалося у строк до 26.12.2019 надати до Інспекції висновок оцінки впливу на довкілля, отримання якого передбачене Законом України «Про оцінку впливу на довкілля».
Залишаючи зазначені рішення без змін, в частині позовних вимог щодо скасування пункту 3 оскаржуваного припису, Верховний Суд виходив з того, що реконструкція будівель та млинів, підвищення потужності млинів мало місце протягом 2002-2008 років, за результатами чого позивачем були отримані позитивні висновки державної екологічної експертизи, які своєю чергою відповідно до приписів статті 17 Закону №2059-VIII зберігають чинність та мають статус висновку з оцінки впливу на довкілля.
Водночас відповідачем не доведено, що після введення в дію Закону №2059-VIII позивачем провадиться планована господарська діяльність без оцінки впливу на довкілля.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів погодилась із висновками судів обох інстанції про протиправність пункту 3 оскаржуваного припису №31.
На підставі статті 34 КАС України вважаю за необхідне висловити в цій частині щодо рішення Верховного Суду окрему думку.
Відповідно до статті 51 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» (Закон №1264-XII) при проектуванні, розміщенні, будівництві, введенні в дію нових і реконструкції діючих підприємств, споруд та інших об`єктів, удосконаленні існуючих і впровадженні нових технологічних процесів та устаткування, а також в процесі експлуатації цих об`єктів забезпечується екологічна безпека людей, раціональне використання природних ресурсів, додержання нормативів шкідливих впливів на навколишнє природне середовище. При цьому повинні передбачатися вловлювання, утилізація, знешкодження шкідливих речовин і відходів або повна їх ліквідація, виконання інших вимог щодо охорони навколишнього природного середовища і здоров`я людей.
Підприємства, установи й організації, діяльність яких пов`язана з шкідливим впливом на навколишнє природне середовище, незалежно від часу введення їх у дію повинні бути обладнані спорудами, устаткуванням і пристроями для очищення викидів і скидів або їх знешкодження, зменшення впливу шкідливих факторів, а також приладами контролю за кількістю і складом забруднюючих речовин та за характеристиками шкідливих факторів.
Проекти господарської та іншої діяльності повинні мати матеріали оцінки її впливу на навколишнє природне середовище і здоров`я людей.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля», в редакції, станом на час виникнення спірних правовідносин (Закон №2059-VIII), вплив на довкілля (далі - вплив) - будь-які наслідки планованої діяльності для довкілля, в тому числі наслідки для безпечності життєдіяльності людей та їхнього здоров`я, флори, фауни, біорізноманіття, ґрунту, повітря, води, клімату, ландшафту, природних територій та об`єктів, історичних пам`яток та інших матеріальних об`єктів чи для сукупності цих факторів, а також наслідки для об`єктів культурної спадщини чи соціально-економічних умов, які є результатом зміни цих факторів.
Планована діяльність - планована господарська діяльність, що включає будівництво, реконструкцію, технічне переоснащення, розширення, перепрофілювання, ліквідацію (демонтаж) об`єктів, інше втручання в природне середовище; планована діяльність не включає реконструкцію, технічне переоснащення, капітальний ремонт, розширення, перепрофілювання об`єктів, інші втручання в природне середовище, які не справляють значного впливу на довкілля відповідно до критеріїв, затверджених Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частини 1 статті 3 Закону №2059-VIII здійснення оцінки впливу на довкілля є обов`язковим у процесі прийняття рішень про провадження планованої діяльності, визначеної частинами другою і третьою цієї статті. Така планована діяльність підлягає оцінці впливу на довкілля до прийняття рішення про провадження планованої діяльності.
Відповідно до пункту 6 частини 3 статті 3 Закону №2059-VIII виробництво цементу або цементного клінкеру належить до другої категорії видів планованої діяльності, які можуть мати значний вплив на довкілля та підлягають оцінці впливу на довкілля.
За змістом наведених норм до планованої діяльності, яка потребує обов??язкове здійснення оцінки впливу на довкілля, належить не лише діяльність, яка включає будівництво, реконструкцію, технічне переоснащення, розширення, перепрофілювання, ліквідацію (демонтаж) об`єктів, а будь-яка діяльність, яка передбачає втручання в природне середовище.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач здійснює плановану діяльність з виробництва цементу без здійснення оцінки її впливу на довкілля.
Постановою Кабінету Міністрів України від 13.12.2017 №1010 затверджено Критерії визначення розширень і змін діяльності та об`єктів, які не підлягають оцінці впливу на довкілля, однак такі критерії стосуються виключно планованої діяльності з розширення, змін діяльності та об?єктів, а не окремих видів планованої діяльності, які передбачають втручання в природне середовище.
Відповідно до частин 2 і 3 статті 17 Закону №2059-VIII, дія цього Закону не поширюється на суб`єктів господарювання, які отримали рішення про провадження планованої діяльності до набрання чинності цим Законом, крім випадків, передбачених пунктом 22 частини другої та пунктом 14 частини третьої статті 3 цього Закону.
Висновки державної екологічної експертизи, одержані до введення в дію цього Закону, зберігають чинність та мають статус висновку з оцінки впливу на довкілля.
«Аналіз вищевказаних норм Закону України «Про оцінку впливу на довкілля» дає підстави колегії суддів для висновку, що дія цього Закону не поширюється на суб`єктів господарювання, які отримали рішення про провадження планованої діяльності до набрання чинності цим Законом, тобто в порядку норм Закону України «Про екологічну експертизу», а саме - позитивні висновки державної екологічної експертизи.».
Задовольняючи позовні вимоги у справі, яка розглядається, суди попередніх інстанцій виходили з того, що у позивача наявні висновки державної екологічної експертизи на виробничі об?єкти, одержані відповідно до вимог Закону України «Про екологічну експертизу», які в силу прямої вказівки законодавця (частина третя статті 17 Прикінцеві та перехідні положення Закону №2059-VIII) зберігають чинність та мають статус висновку з оцінки впливу на довкілля.
Водночас, Закон №2059-VIII передбачає оцінку впливу на довкілля як видів планованої діяльності так і окремих об?єктів (в т.ч. виробничих).
Так, пунктом 6 частини 3 статті 3 Закону №2059-VIII передбачено обов?язок здійснення оцінки впливу на довкіля такого виду планованої діяльності як виробництво цементу, а не окремих об?єктів, які використовуються під час виробництва цементу.
Як встановлено судами, висновок державної екологічної експертизи на виробництво цементу як на вид діяльності у позивача відсутній.
За змістом частини 3 статті 17 Закону №2059-VIII наявність у позивача висновків державної екологічної експертизи на виробничі об?єкти не звільняє позивача від обов?язку отримати висновок оцінки впливу на довкілля на вид діяльності «виробництво цементу».
За таких обставин, не можна визнати обґрунтованими висновки судів першої та апеляційної інстанцій про застосування до спірних правовідносин положень частини 3 статті 17 Закону №2059-VIII.
Зважаючи на викладене, вважаю, що в цій частині рішення судів першої та апеляційної інстанції постановлені за неправильного застосування норм матеріального права, тому підлягали скасуванню з постановлення нового рішення про відмову в цій частині у задоволенні позову.
Суддя Олександр СТАРОДУБ