Справа № 140/3151/24
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2025-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2025 рокуЛьвівСправа № 140/3151/24 пров. № А/857/18207/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Онишкевича Т.В., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21 червня 2024 року у справі № 140/3151/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,-

суддя у І інстанції Плахтій Н.Б.,

час ухвалення рішення 21.06.2024,

місце ухвалення рішення - м. Луцьк,

дата складення повного тексту рішення - не зазначено,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Головного управління Національної поліції у Волинській області (далі - ГУ НП у Волинській області, відповідач) про:

- визнання протиправною бездіяльності щодо не зарахування до вислуги років у пільговому обчисленні один місяць за півтора місяці час проходження служби в зоні гарантованого добровільного відселення за період з вересня 2006 року по 07 лютого 2024 року та не зарахування цієї пільгової вислуги років до календарної вислуги років та до стажу служби в поліції;

- зобов`язання зарахувати до вислуги років у пільговому обчисленні один місяць за півтора місяці час проходження служби в зоні гарантованого добровільного відселення за період з вересня 2006 року по 07 лютого 2024 року та до календарної вислуги років та до стажу служби в поліції.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 наказом ГУ НП у Волинській області №44 від 07.02.2024 «По особовому складу» на підставі ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) звільнений зі служби в поліції. Станом на час звільнення стаж його служби в поліції склав 19 років 03 місяці 02 дні, час служби в пільговому обчисленні без урахування календарної вислуги - 00 років 02 місяців 00 днів.

На думку ОСОБА_1 , обрахунок вислуги років не відповідає дійсності.

Позивач зазначає, що має статус особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням категорії НОМЕР_1 , та з вересня 2006 року у зв`язку із проходженням служби в органах внутрішніх справ (м.Камінь-Каширський, вул.Шевченка, 6), а з листопада 2015 року - на службі в Національній поліції України (м.Камінь-Каширський, вул.Певченка, 6) проживає в с.Пнівне Камінь-Каширського району Волинської області, які відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР №44 від 18.06.1991, віднесено до зони гарантованого добровільного відселення. Тобто у вказаний період він ніс службу в 3-й зоні гарантованого добровільного відселення.

Відповідно, видаючи наказ про звільнення від 07.02.2024 №44, о/с відповідачем не вчинено жодних дій щодо проведення належного обрахунку його вислуги па пільгових умовах за період з вересня 2006 року по лютий 2024 року.

При цьому позивач посилається на те, що розрахунок вислуги років йому у день звільнення під підпис не доведено.

Обґрунтовуючи наявність підстав для обрахування вислуги років в пільговому обчисленні, позивач зазначає, що основним актом, на підставі якого здійснюється обчислення періоду проходження військової служби для зарахування його до стажу є Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ (далі Закон №2262-ХІІ). Пільгове обчислення періоду проходження військової служби є похідним від визначальної підстави і може визначатись іншими підзаконними нормативно-правовими актами, зокрема, постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщика, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу ОВС та членам їхніх сімей» 17.02.1992 №393 (далі Постанова №393). Можливість пільгового обчислення вказаного періоду пов`язується не з категорією працівників, що реалізують право на пенсію, а з спеціальним статусом, якого особи набули в результаті виконання відповідної роботи, яка визначена у законодавчому порядку. Така можливість передбачена Постановою №393.

Таким чином, на думку позивача, Постановою №393 визначено, зокрема, порядок обчислення та призначення пенсій за вислугу років, зокрема, поліцейським. Вказана постанова є підзаконним нормативно-правовим актом, мета якого конкретизувати нормативне регулювання з метою вирішення питань, що виникають з приводу призначення пенсії за вислугу років, зокрема, і на пільгових умовах.

З врахуванням наведеного просить позов задовольнити.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 21.06.2024 у справі №140/3151/24 позовні вимоги задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Волинській області щодо неповного зарахування ОСОБА_1 до вислуги років у пільговому обчисленні (один місяць за півтора місяця) часу проходження служби в органах внутрішніх справ та Національної поліції України у період з 06 вересня 2006 року по 07 лютого 2024 року в зоні гарантованого добровільного відселення; зобов`язано Головне управління Національної поліції у Волинській області зарахувати ОСОБА_1 до вислуги років в пільговому обчисленні (один місяць служби за півтора місяця) час проходження служби в органах внутрішніх справ та Національної поліції України у період з 06 вересня 2006 року по 07 лютого 2024 року в зоні гарантованого добровільного відселення; стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області судові витрати у сумі 807,47 грн (вісімсот сім грн 47 коп.). В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального, так і процесуального права.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що відповідний період зараховано позивачу до календарної вислуги років, а правові підстави для проведення перерахунку в пільговому обчисленні проходження служби в зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення та зарахування його до календарної вислуги років, що дає право на призначення пенсії відсутні, що свідчить про правомірність дії апелянта.

Апелянт просив задовольнити його апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати та прийняти нове про повну відмову в задоволенні позову.

Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 4 ст. 304 КАС України).

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що пільгове (кратне) обчислення стосується лише вислуги років для визначення пільгових умов призначення пенсій за вислугу років та їх розміру відповідно до Закону №2262-ХІІ. Поряд з тим статтею 78 Закону №580-VIII не передбачено зарахування до стажу служби в поліції (що дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки) вислуги років на пільгових (кратних) умовах; при обчисленні стажу служби в поліції враховуються тільки повні роки вислуги років без округлення фактичного розміру вислуги років у бік збільшення.

Отже, позовні вимоги щодо зарахування до стажу служби в поліції та до календарної вислуги років вислугу років в пільговому обчисленні за період з вересня 2006 року по 07.02.2024 є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, з урахуванням наданих статтею 245 КАС України повноважень, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково шляхом визнання протиправними дій ГУ НП у Волинській області щодо неповного зарахування ОСОБА_1 до вислуги років у пільговому обчисленні (один місяць за півтора місяця) часу проходження служби в органах внутрішніх справ та Національної поліції України у період з 06.09.2006 по 07.02.2024 в зоні гарантованого добровільного відселення та зобов`язання відповідача зарахувати ОСОБА_1 до вислуги років в пільговому обчисленні (один місяць служби за півтора місяця) час проходження служби в органах внутрішніх справ та Національній поліції у зоні гарантованого добровільного відселення у період з 06.09.2006 по 07.02.2024 та про відмову у задоволенні решти позовних вимог.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 03.05.2006 по листопад 2015 року проходив службу в органах внутрішніх справ, зокрема, з 06.09.2006 в УМВС України у Волинській області, а з 07.11.2015 по 07.02.2024 в Національній поліції України, а саме ГУ НП у Волинській області, що підтверджується копією послужного списку позивача та розрахунком вислуги років (а.с.37-42).

ОСОБА_1 з 07.02.2024 наказом начальника ГУ НП у Волинській області від 07.02.2024 №44 о/с звільнений зі служби в поліції на підставі п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) (а.с.11).

Згідно із розрахунком вислуги років старшого сержанта ОСОБА_1 від 12.04.2024 (а.с.34-35) вислуга років позивача станом на 07.02.2024 становить: час служби в календарному обчисленні 17 років 09 місяці 05 днів; час служби і пільговому обчисленні (без урахування вислуги в календарному обчисленні) 01 рік 05 місяців 27 днів.

Цей спір обумовлений незгодою позивача із обрахунком вислуги років, зокрема, часу служби в пільговому обчисленні у період проходження служби на території радіоактивного забруднення.

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначається Законом України «Про Національну поліцію» №580-VIII від 02.07.2015 (далі - Закон №580).

Частинами 1, 2 ст. 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно з ч. 3 ст. 59 Закону № 580-VIII рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 77 Закону № 580-VIII передбачено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: за власним бажанням.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 77 Закону № 580-VIII днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 78 Закону № 580-VIII стаж служби в поліції дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки.

Пунктами 1, 3 ч. 2 ст. 78 Закону № 580-VIII визначено, що до стажу служби в поліції зараховуються: служба в поліції на посадах, що заміщуються поліцейськими, з дня призначення на відповідну посаду; служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду.

Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону № 580-VIII порядок підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції встановлює Міністерство внутрішніх справ України.

Відповідно до пунктів 1, 2 розділу І Порядку підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 23.11.2016 № 1235, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.12.2016 за № 1668/29798 (Порядок № 1235), цей Порядок розроблено відповідно до статті 59 Закону України «Про Національну поліцію» з метою забезпечення належної підготовки та видання наказів з питань проходження служби поліцейськими. Рішення з питань проходження служби в поліції оформлюються письмовими наказами по особовому складу.

Відповідно до п. 10 розділу ІІІ Порядку № 1235 у випадку видання наказу про звільнення працівника зі служби в поліції в наказі органу поліції зазначаються стаж служби в поліції, вислуга років для призначення пенсії (у тому числі на пільгових умовах), необхідність виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції та стаж служби в поліції для її виплати.

Отже, у наказі органу поліції про звільнення працівника зі служби в поліції має бути зазначено стаж служби в поліції, вислуга років для призначення пенсії (у тому числі на пільгових умовах).

Згідно з ч. 4 ст. 78 Закону № 580-VIII порядок обчислення вислуги років у поліції встановлює Кабінет Міністрів України.

Пунктом «б» статті 1-2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-XII (Закон № 2262-XII) передбачено, що право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби (крім випадків призначення пенсії в разі втрати годувальника дружині (чоловіку) з урахуванням вимог частини п`ятої статті 30 цього Закону, яка призначається незалежно від звільнення зі служби): особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, поліцейські, співробітники Служби судової охорони, особи начальницького складу податкової міліції, особи, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту.

Відповідно до пункту «б» ч. 1 ст. 17 Закону № 2262-ХІІ особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д», «з» статті 1-2 цього Закону, які мають право на пенсію за цим Законом, до вислуги років для призначення пенсії зараховуються: служба в органах внутрішніх справ, поліції, Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України, Державній кримінально-виконавчій службі України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду.

Згідно з ст. 17-1 Закону № 2262-ХІІ порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Абзацом п`ятнадцятим підпункту «в» пункту 3 Постанови № 393 передбачено, що до вислуги років для визначення розміру пенсії особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, зараховується на пільгових умовах: один місяць служби за півтора місяця: у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, передбачених пунктами 2 і 3 частини другої статті 2 Закону України «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи», - згідно з переліками військових частин, підрозділів і установ, затверджуваними відповідно Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством транспорту та зв`язку, Центральним управлінням Служби безпеки, Адміністрацією Державної прикордонної служби України, Управлінням державної охорони.

Статтею 17 Закону № 2262-ХІІ визначено види служби та періоди часу, які зараховуються до вислуги років для призначення пенсії, а статтею 17-1 Закону № 2262-ХІІ встановлено саме порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим законом. У свою чергу, вказаною нормою передбачено, що цей період та пільгові умови встановлюються саме Кабінетом Міністрів України.

Отже, Законом № 2262-ХІІ передбачені пільгові умови для призначення пенсій за вислугу років, які встановлюються Урядом, шляхом прийняття підзаконних нормативно-правових актів. Постановою № 393 визначено, зокрема, порядок обчислення та призначення пенсій за вислугу років, зокрема, поліцейським. Вказана Постанова є підзаконним нормативно-правовим актом, мета якого конкретизувати нормативне регулювання з метою вирішення питань, що виникають з приводу призначення пенсії за вислугу років, зокрема, і на пільгових умовах. Таким чином, основним актом, на підставі якого здійснюється обчислення періоду проходження військової служби для зарахування його до стажу є Закон № 2262-ХІІ. Пільгове обчислення періоду проходження військової служби є похідним від визначальної підстави і може визначатись іншими підзаконними нормативно-правовими актами, зокрема, Постановою № 393. Можливість пільгового обчислення вказаного періоду пов`язується, насамперед, зі спеціальним статусом, якого особи набули в результаті виконання відповідної роботи, яка визначена у законодавчому порядку.

Як вірно встановив суд першої інстанції, позивач у період з 06.09.2006 по 06.11.2015 працював на різних посадах у Камінь-Каширському районному відділі Управління МВС України у Волинській області, а з 07.11.2015 по 07.02.2024 на різних посадах у Камінь-Каширському районному відділі поліції ГУ НП у Волинській області та фактично проходив службу в місті Камінь-Каширський.

Проте, вказаний період проходження служби не було зараховано позивачу на пільгових умовах (один місяць служби за півтора місяця).

Апеляційний суд вважає, що оскільки позивач у вказаному періоді проходив службу в органах внутрішніх справ та в Національній поліції України на різних посадах у зоні гарантованого добровільного відселення (м. Камінь-Каширський відповідно до Переліку № 106 віднесено до зони гарантованого добровільного відселення), тому вказаний період повинен бути зарахований до вислуги років позивача на пільгових умовах, відповідно до абзацу п`ятнадцятого підпункту «в» пункту 3 Постанови № 393.

Крім того, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про відсутність підстав для зарахування позивачу зазначеного періоду служби вислуги років на пільгових умовах з огляду на відсутність затвердженого переліку військових частин, підрозділів і установ, яким зараховується до вислуги років для призначення пенсій на пільгових умовах, оскільки абзацом п`ятнадцятим підпункту «в» пункту 3 Постанови № 393 чітко передбачено зарахування до вислуги років на пільгових умовах (один місяць служби за півтора місяця) періоду служби у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, передбачених пунктами 2 і 3 частини другої статті 2 Закону України «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи», а не затвердження Міністерством внутрішніх справ відповідного переліку військових частин, підрозділів і установ не може бути правовою підставою для позбавлення позивача права на обчислення вислуги років на пільгових умовах.

Апеляційний суд також погоджується з доводами суду першої інстанції про те, що відсутність в ГУ НП у Волинській області документів внутрішньої діяльності (обліку і табелювання робочого часу) не може бути підставою для не зарахування ОСОБА_1 до вислуги років у пільговому обчисленні один місяць за півтора місяця часу проходження служби в органах внутрішніх справ та Національної поліції України з 03.05.2006 по 07.02.2024 в зоні гарантованого добровільного відселення, оскільки це суперечить нормативним актам, якими таке право визначене.

Суд першої інстанції вірно вказав, що пільгове (кратне) обчислення стосується лише вислуги років для визначення пільгових умов призначення пенсій за вислугу років та їх розміру відповідно до Закону №2262-ХІІ. Поряд з тим статтею 78 Закону №580-VIII не передбачено зарахування до стажу служби в поліції (що дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки) вислуги років на пільгових (кратних) умовах; при обчисленні стажу служби в поліції враховуються тільки повні роки вислуги років без округлення фактичного розміру вислуги років у бік збільшення.

Отже, позовні вимоги щодо зарахування до стажу служби в поліції та до календарної вислуги років вислугу років в пільговому обчисленні за період з вересня 2006 року по 07.02.2024 є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Суд апеляційної інстанції також вважає, що судом першої інстанції визначено вірний і ефективний спосіб захисту порушених прав позивача шляхом визнання протиправними дій ГУ НП у Волинській області щодо неповного зарахування ОСОБА_1 до вислуги років у пільговому обчисленні (один місяць за півтора місяця) часу проходження служби в органах внутрішніх справ та Національної поліції України у період з 06.09.2006 по 07.02.2024 в зоні гарантованого добровільного відселення та зобов`язання відповідача зарахувати ОСОБА_1 до вислуги років в пільговому обчисленні (один місяць служби за півтора місяця) час проходження служби в органах внутрішніх справ та Національній поліції у зоні гарантованого добровільного відселення у період з 06.09.2006 по 07.02.2024 та про відмову у задоволенні решти позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції, зробивши системний аналіз положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Інші висновки суду першої інстанції відповідачем під сумнів не ставляться, а позивачем відповідної апеляційної скарги не подано. Отже у зазначеній частині рішення суду першої інстанції апеляційним судом не переглядається.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи викладене у сукупності, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції у повній мірі надано оцінку письмовим доказам долученим до матеріалів справи, доводам сторін та прийнято обґрунтоване рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не встановлено.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Відповідно до ст.139 КАС України судовий збір розподілу не підлягає.

Керуючись статтями 241, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Волинській області залишити без задоволення.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21 червня 2024 року у справі № 140/3151/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Т. В. Онишкевич
Н. М. Судова-Хомюк