Справа № 160/2711/23
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2025-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

04 лютого 2025 року м. Дніпросправа № 160/2711/23
(суддя Кучугурна Н.В., м. Дніпро)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),

суддів: Шальєвої В.А., Іванова С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 червня 2024 року у справі №160/2711/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання протиправним наказу про звільнення, поновлення на службі та стягнення середнього заробітку, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 13 лютого 2023 року звернулась до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області згідно з яким просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 16.03.2022 №356 о/с «По особовому складу» в частині, що стосується ОСОБА_1 ;

- поновити ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_1 ) на посаді слідчого відділу поліції №6 Криворізького районного управління Національної поліції в Дніпропетровській області в спеціальному званні майор поліції з 16 березня 2022 року;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (49101, Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Троїцька, будинок 20-А, ідентифікаційний номер юридичної особи 40108866) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_1 ) суму середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 16 березня 2022 року по день поновлення на службі.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що її звільнення є незаконним, оскільки на вимогу працівників кадрового підрозділу відповідача вона подала рапорт про звільнення за власним бажанням. Позивач передані нею рапорти про звільнення за власним бажанням не датувала та дату звільнення не зазначала. Наказом ГУ НП в Дніпропетровській області від 16.03.2022 року № 356 о/с з 16.03.2022 її звільнено із Національної поліції України за власним бажанням. Позивач не погоджується з указаним наказом ГУНП в Дніпропетровській області від 16.03.2022 № 356 о/с щодо звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням, вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню. Так, Закон України №580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон №580-VIII) не визначає умов щодо строків розгляду рапортів про звільнення за власним бажанням, а також строків реалізації таких рапортів.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 червня 2024 року у задоволені адміністративного позову було відмовлено повністю.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки ключовим у цій справі є домовленість, досягнута між позивачем та відповідачем щодо дати звільнення зі служби у більш короткий строк, ніж той, що передбачений Положенням №114 та таку домовленість сторонами трудового договору було досягнуто, суд зробив висновок, що оскаржуваний наказ відповідача прийнятий на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач, оскаржила його в апеляційному порядку з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю.

В апеляційній скарзі відтворює зміст позову та зазначає про відсутність причин для звільнення, непогодження з наданою судом першої інстанції оцінкою доказів наявних в матеріалах справи, не взяття до уваги обставин які свідчать про здійснення тиску на позивача, зайняття судом виключно позиції відповідача, відсутності доказів того, що позивач проставляла дату на спірних рапортах.

Згідно з відзивом на апеляційну скаргу, відповідач просить у її задоволені відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відзиві відтворює свою позицію по справі, викладає згоду з оскарженим судовим рішенням.

Просить врахувати те, що позивач 15.03.2022 року здала до відділу кадрового забезпечення своє службове посвідчення, жетон та отримала одноразову грошову допомогу при звільненні.

Зазначає про пропуск позивачем строку звернення до суду з позовом.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції з`ясовано та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_1 , починаючи з 14.10.2022 проходила службу в органах внутрішніх справ України та Національній поліції України.

Станом на березень 2022 року позивач обіймала посаду слідчого відділу поліції №6 Криворізького районного управління національної поліції в Дніпропетровській області у званні майор поліції.

Згідно з рапортом ОСОБА_1 від 15.03.2022 р, який був поданий на ім`я начальника ГУНП в Дніпропетровській області, позивач просила звільнити її зі служби в Національній поліції за власним бажанням з 16.03.2022 р. Рапорт був зареєстрований в ГУ НП в Дніпропетровській області 15.03.2022 вх.№М-218.

Згідно з рапортом ОСОБА_1 , який був поданий на ім`я начальника ГУНП в Дніпропетровській області, позивач наполягала на звільненні зі служби в Національній поліції згідно з раніше поданим нею рапортом про звільнення зі служби в Національній поліції. Дата звільнення у рапорті зазначена з 16.03.2022, а дата рапорту 15.03.2022. Рапорт був зареєстрований в ГУ НП в Дніпропетровській області 15.03.2022 вх.№М-219.

16.03.2022 Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області видало наказ №356 о/с «По особовому складу», яким звільнила майора поліції ОСОБА_1 слідчого відділення поліції №6 Криворізького районного управління поліції, з 16 березня 2022 року, за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням). Як підстава для звільнення у наказі зазначені рапорти ОСОБА_1 від 15 березня 2022 року.

Правомірність та обґрунтованість вказаного наказу відповідача є предметом спору переданого на вирішення суду.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженого рішення, виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України, визначаються Законом України Про Національну поліцію від 02.07.2015 №580-VIII (далі - Закон України №580-VIII).

Згідно з приписами статті 1 Закону України №580-VIII Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.

Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби (частини друга, третя статті 77 цього Закону).

Пунктом 4 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначає Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення), яке є актом спеціального законодавства, що визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, та на час виникнення спірних правовідносин є чинним.

Згідно з підпунктом «ж» пункту 64 Положення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Пунктом 68 Положення визначено, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

За змістом пункту 8 Положення дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема: за власним бажанням - при наявності причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків; через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України.

У межах передбаченого пунктом 68 Положення строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору мають право домовитися про звільнення у більш короткий строк.

Враховуючи зазначене суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник поліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Як з`ясовано судом першої інстанції та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи в рапортах позивача, наявних в матеріалах справи, та адресованих на ім`я начальника ГУНП в Дніпропетровській області позивач зазначала наступне.

Так у першому рапорті від 15.03.2022 позивач просила звільнити її зі служби в Національній поліції за власним бажанням з 16.03.2022. Рапорт був зареєстрований в ГУ НП в Дніпропетровській області 15.03.2022 вх.№М-218.

В другому рапорті позивач також наполягала на звільненні її зі служби в Національній поліції згідно з раніше поданим нею рапортом про це. Дата звільнення у рапорті зазначена з 16.03.2022, а дата рапорту 15.03.2022. Рапорт був зареєстрований в ГУ НП в Дніпропетровській області 15.03.2022 вх.№М-219.

Враховуючи отримання відповідачем вказаних рапортів позивача з зазначенням у них дати звільнення 16.03.2022 Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області 16.03.2022, на думку колегії суддів, з урахуванням закінчення строку на відкликання вказаних рапортів, правомірно видало наказ №356 о/с «По особовому складу», яким звільнила майора поліції ОСОБА_1 слідчого відділення поліції №6 Криворізького районного управління поліції, з 16 березня 2022 року, за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням).

Отже, враховуючи зазначені обставини подання вказаних рапортів, що містять бажану дату звільнення, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Зазначений обов`язок відповідач виконав.

Щодо доводів позивача викладених в апеляційній скарзі про відсутність доказів того, що позивач проставляла дату звільнення та дату подання на вказаних рапортах колегія судів вважає необхідним зазначити наступне.

Довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень.

Разом з тим відповідно до принципу змагальності позивач зобов`язаний заперечувати проти доводів суб`єкта владних повноважень.

Наявні в матеріалах справи копії рапортів позивача про звільнення містять дату з якої позивач просила її звільнити, як і дату підписання цих рапортів (т.1 а.с.44,48).

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується учасниками справи ці рапорти були отримані відділом кадрового забезпечення відповідача від батька позивача якому вона довірила їх подати.

Отже, на думку колегії суддів, вказані обставини не свідчать про те, що ці рапорти на момент їх отримання відповідачем не містили інформації про дати їх подання та бажаної дати звільнення позивача, або того, що відповідач повинен був мати обґрунтовані сумніви в тому, що дати подання рапортів та бажаної дати звільнення позивача в них зазначено іншою ніж позивач особою та без її згоди на це.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що інформації про дати їх подання та бажаної дати звільнення позивача була внесена в ці рапорти після отримання їх відповідачем.

Також колегія суддів вважає, що відповідач звільняючи позивача правильно врахував його дії щодо здачі 15.03.2022 р до відділу кадрів службового посвідчення та спеціального жетона як дії, що підтверджують намір позивача звільнитися до 16.03.2022 року (т.1 а.с.80).

Крім того, суд апеляційної інстанції не може вважати погрозою роз`яснення працівника відділу кадрів позивачу наслідків безпідставного не виходу на службу.

Щодо інших доводів позивача викладених в апеляційній скарзі які полягають у відтворенні змісту позову, зазначенні про відсутності причин для звільнення, непогодженні з наданою судом першої інстанції оцінкою доказів наявних в матеріалах справи, зайняття судом виключно позиції відповідача, слід зазначити наступне.

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду.

Під час розгляду справи суд першої інстанції дослідив та правильно вирішив усі основні питання віднесені на його розгляд та аргументи позивача, тому підстав для повторного вирішення цих аргументів у зв`язку з їх викладенням в апеляційній скарзі немає, а всі інші аргументи апеляційної скарги не є доречними і важливими аргументами, оскільки не спростовують висновки суду викладені в оскарженому рішенні.

Крім того, відповідно до п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 справа «Руїз Торіха проти Іспанії» суд наголошує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції і зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись: статтями 241-245, 250, пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 червня 2024 року у справі №160/2711/23 без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 04 лютого 2025 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко

суддя В.А. Шальєва

суддя С.М. Іванов