Справа № 460/11724/24
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2025-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті касаційного провадження

31 січня 2025 року

м. Київ

справа №460/11724/24

адміністративне провадження № К/990/2463/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Стародуба О.П. та Шарапи В.М., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2024 року

у справі №460/11724/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області

про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання до вчинення дій,

УСТАНОВИВ:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , скаржник, позивач) звернувся до адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, в якому просив:

- визнати протиправними дій щодо ненарахування та невиплати пенсії згідно вимог Рішення Конституційного Суду України від 07 квітня 2021 року №1-р(11)/2021, відповідно до статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року №796-XII (далі - Закон №796-XII), у редакції Закону України "Про внесення змін і доповнень до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 06 червня 1996 року №230/96-ВР (далі - Закон №230/96-ВР);

- зобов`язати здійснити перерахунок основної пенсії за період з 01 липня 2021 року відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07 квітня 2021 року №1-р (1)/2021, відповідно до статті 54 Закону №796-XII, у редакції Закону №230/96-ВР, у розмірі шести мінімальних пенсій за віком та виплачувати основну пенсію у розмірі не менше шести мінімальних пенсій за віком (згідно із Законом про Державний бюджет України на відповідний рік).

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2024 року, залишеною без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2024 року, позовну заяву в частині позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у перерахунку пенсії виходячи із шести мінімальних пенсії за віком та зобов`язання відповідача перерахувати та виплатити пенсію починаючи з 01 липня 2021 року по 31 березня 2024 року в розмірі шести мінімальних пенсій за віком, урахувавши всі передбачені законодавством підвищення і доплати, та з урахуванням раніше виплачених сум повернуто позивачу.

Не погодившись з рішеннями судів першої і апеляційної інстанцій, ОСОБА_1 15 січня 2025 року звернувся з касаційною скаргою та заявою про поновлення строку на касаційне оскарження до Верховного Суду.

На обґрунтування поважності підстав пропуску строку позивач зазначає, що копію постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2023 року не отримував, а про наявність судового рішення дізнався з Єдиного державного реєстру судових рішень.

Скаржник просить суд врахувати належну реалізацію ним права на судовий захист та відсутність з його боку зловживання процесуальними правами.

Інших обґрунтованих доводів та доказів, які б підтверджували поважність підстав пропуску строку касаційного оскарження, відповідачем не наведено.

Керуючись інформацією з інформаційного ресурсу Єдиного державного реєстру судових рішень, суд касаційної інстанції з`ясував, що повний текст постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2024 року у справі №460/11724/24 надіслано судом до Реєстру 13 грудня 2024 року, зареєстровано 14 грудня 2024 року та оприлюднено 16 грудня 2024 року.

Враховуючи зазначені обставини, суд касаційної інстанції вважає, що строк на касаційне оскарження рішення суду апеляційної інстанції можливо вирахувати саме з моменту оприлюднення судового рішення, тобто починаючи з 16 грудня 2024 року.

На думку колегії суддів, позивач, звертаючись 15 січня 2025 року касаційною скаргою до Верховного Суду, хоч і допустив пропуск процесуального строку, проте зловживання процесуальним правом не допустив, враховуючи, що копію постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2024 року станом на момент звернення не отримав.

Враховуючи викладене, а також положення вимог частини другої статті 329 КАС України, згідно з якими учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення, Суд вважає, що наведені підстави пропуску позивачем строку на касаційне оскарження є поважними, у зв`язку з чим такий строк підлягає поновленню.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження суд касаційної інстанції виходив з наступного.

Частинами першою, другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Як вбачається з оскаржуваних судових рішень, 01 жовтня 2024 року позивач звернувся із позовом до Рівненського окружного адміністративного суду, в якому просив:

- визнати протиправними дії щодо ненарахування та невиплати пенсії згідно вимог Рішення Конституційного Суду України від 07 квітня 2021 року №1-р(11)/2021, відповідно до статті 54 Закону №796-XII, у редакції Закону №230/96-ВР;

- зобов`язати здійснити перерахунок основної пенсії за період з 01 липня 2021 року відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07 квітня 2021 року №1-р (1)/2021, відповідно до статті 54 Закону №796-XII, у редакції Закону №230/96-ВР, у розмірі шести мінімальних пенсій за віком та виплачувати основну пенсію у розмірі не менше шести мінімальних пенсій за віком (згідно із Законом про Державний бюджет України на відповідний рік).

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та встановлено десятиденний строк для подання заяви про поновлення строку для звернення до суду.

Залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції виходив з того, що предметом спору у даній справі є вимога позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити основну пенсію по інвалідності в розмірі шести мінімальних пенсій за віком відповідно до статті 54 Закону №796-XII, починаючи з 01 липня 2021 року, проте, всупереч цьому, позивач звернувся до суду з позовом понад шестимісячний строк, а саме 01 жовтня 2024 року, тобто з пропуском шестимісячного строку звернення до суду, при цьому заяву про поновлення процесуального строку подано позивачем не було.

16 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із заявою про поновлення пропущеного строку для звернення до суду.

Обґрунтовуючи причини пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зазначав, що пенсія повинна нараховуватися та виплачуватися з дати прийняття Конституційним Судом України Рішення від 07 квітня 2021 року №1-р(ІІ)/2021, тобто з 01 липня 2021, тому просить суд поновити пропущений строк звернення до суду з цим позовом.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2024 року позовну заяву в частині позовних вимог про визнання протиправними дії відповідача щодо відмови у перерахунку пенсії виходячи із шести мінімальних пенсії за віком та зобов`язання відповідача перерахувати та виплатити пенсію починаючи з 01 липня 2021 року по 31 березня 2024 року в розмірі шести мінімальних пенсій за віком, урахувавши всі передбачені законодавством підвищення і доплати, та з урахуванням раніше виплачених сум повернуто позивачу.

Повертаючи позову заяву, суд першої інстанції врахував правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 24 грудня 2020 року у справі №510/1286/16-а, та Верховного Суду, викладені у постанові від 31 березня 2021 року у справі №240/12017/19, та зазначив, що отримання позивачем листа відповідача від 01 липня 2024 року у відповідь на його звернення, не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку. Водночас суд зазначив, що з дати офіційного оприлюднення Рішення Конституційного суду України від 07 квітня 2021 року №1-р(II)/2021 у позивача виникли підстави для звернення до суду з позовними вимогами щодо нарахування та виплати пенсії у розмірі десяти мінімальних пенсій за віком щомісячно у редакції Закону №230/96-ВР, а тому з наступної дати від цієї події розпочав перебіг шестимісячний строк для звернення до суду.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Восьмий апеляційний адміністративний суд постановою від 13 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2024 року залишив без змін.

Відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції мотивував своє рішення тим, що позивачем не було наведено доводів, які б свідчили про наявність об`єктивно непереборних обставин, пов`язаних з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення дій щодо звернення до суду з позовом за захистом порушеного права, протягом установленого законом строку. Водночас отримання від пенсійного органу листа не змінює моменту, з яким законодавство пов`язує початок перебігу строку звернення до суду, а свідчить лише про час, коли позивач виявив зацікавленість до стану своїх прав та почав вчиняти активні дії щодо реалізації своїх прав і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду, а є лише фактично штучно створеною новою часовою передумовою звернення з позовом до суду.

Суд апеляційної інстанції врахував, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 грудня 2020 року у справі №510/1286/16-а дійшла висновку, що при вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття "дізнався" та "повинен був дізнатись". Так, під поняттям "дізнався" необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

Суд апеляційної інстанції також керуючись також висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 31 березня 2021 року у справі №240/12017/19, зазначив, що для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Суд зауважив, що пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено призначення пенсії чи був здійснений її перерахунок, з яких складових вона складається, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових. Отже, з дня отримання пенсійної виплати особою, якій призначена пенсія вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання пенсійної виплати, демонструючи свою необізнаність щодо видів та розміру складових призначеної (перерахованої) їй пенсії звернулась до пенсійного органу із заявою про надання їй відповідної інформації. В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від пенсійного органу відповіді на подану нею заяву.

Суд також звернув увагу, що пенсію позивач отримує щомісяця, тому про порушення свого права позивач мав бути обізнаний на кожне 1 число місяця, що настає за місяцем, у якому повинна була здійснюватися така виплата (з першого до першого числа). Крім того, отримання позивачем листа відповідача у відповідь на його заяву також не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли він розпочав вчиняти дії щодо реалізації свого права, і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку, оскільки такі дії позивача почала вчиняти через значний проміжок часу з моменту, коли отримала пенсію у меншому, на його думку розмірі.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що позивач пропустив строк звернення до суду з цим позовом, не навівши при цьому поважних та об`єктивних причин пропуску вказаного строку.

Отже, повертаючи позову заяву ОСОБА_1 в частині, на підставі частини третьої статті 123 КАС України, суди першої і апеляційної інстанцій дійшли висновку, що позивачем пропущений встановлений частиною другою статті 122 КАС України шестимісячний строк звернення до суду, а належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску вказаного строку звернення до суду позивачем не надано.

Колегія суддів вважає, оскаржувані судові рішення слушними, вмотивованими і такими, що ґрунтуються на законі, зокрема, положеннях статей 122, 123 КАС України. Правильне застосування судом апеляційної інстанції норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Станом на день винесення цієї ухвали Велика Палата Верховного Суду та Верховний Суд від згаданих у постановах від 24 грудня 2020 року у справі №510/1286/16-а та від 31 березня 2021 року у справі №240/12017/19 висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах із застосуванням виняткового механізму, закріпленого частиною першою статті 346 КАС України, не відступали і колегія суддів також не вважає за потрібне ініціювати питання про відступлення від зазначених висновків.

Таким чином, Суд зазначає, що рішення судів першої і апеляційної інстанцій є законними, обґрунтованими та такими, що прийняті у відповідності до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Водночас у касаційні скарзі скаржник вказує, що оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права та без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №815/1226/18, та постановах Верховного Суду від 25 травня 2023 року у справі №620/3968/21, від 17 квітня 2024 року у справі №460/20412/23.

Верховний Суд зазначає, що аналіз постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №815/1226/18, на яку зроблено посилання в касаційній скарзі як на приклад іншого правозастосування та оскаржуваних судових рішень у справі №460/11724/24 не дає підстав для висновку про те, що ці рішення прийняті у справах, правовідносини у яких є подібними, оскільки, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №815/1226/18, зокрема, вирішувалося питання щодо застосування положень статей 99, 100 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) до спорів, що виникли у зв`язку із поновленням виплати раніше призначеної (нарахованої) пенсії за віком, відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року №1058-IV громадянці України, яка проживає за її межами, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009.

Колегія суддів відхиляє посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 25 травня 2023 року у справі №620/3968/21, оскільки у вказаній справі позивач посилався на протиправність дій пенсійного органу пов`язаний з тим, що позивачка отримувала підвищення до пенсії як непрацюючий пенсіонер, який проживає на території радіоактивного забруднення, відповідно до статті 39 Закону №796-XII, однак 01 січня 2015 року виплату такого підвищення було припинено, а з 17 липня 2018 року таку виплату поновлено не було.

На думку колегії суддів, зазначений скаржником висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 17 квітня 2024 року у справі №460/20412/23, також не може бути прикладом іншого правозастосування у справі №460/11724/24, оскільки не містить висновку щодо застосування положень статей 122, 123 КАС України, а сформований Судом як приклад застосування положень статті 54 Закону №796-XII, Закону №230/96-ВР, а також Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" щодо підвищення рівня пенсійного забезпечення окремих категорій осіб" від 29 червня 2021 року №1584-IX у подібних правовідносинах.

Разом з тим, у справі №460/11724/24, рішення у якій пропонується оскаржити в касаційному порядку, скаржниця фактично оскаржує бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати їй пенсії по інвалідності відповідно до положень статті 54 Закону №796-XII, у редакції Закону №230/96-ВР, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 07 квітня 2021 року №1-р(I)/2021.

Таким чином, колегією суддів не може бути прийнято до уваги посилання позивача на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 20 травня 2020 року у справі №815/1226/18, та висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 25 травня 2023 року у справі №620/3968/21 та від 17 квітня 2024 року у справі №460/20412/23, оскільки такі висновки ухвалені за інших фактичних обставин у справі, у різні періоди часу та з урахуванням різного законодавчого регулювання та його застосування, що в свою чергу не дозволяє аналогічно застосувати ті ж самі положення законодавства та відповідну правову позицію у справі, яка розглядається.

Таким чином, колегія суддів вважає, що зазначені в касаційній скарзі міркування та судження не применшують правильності висновків рішень судів першої і апеляційної інстанцій.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо, зокрема, суд у порядку, передбаченому частинами другою, третьою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

У пункті 2 частини другої цієї статті встановлено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи), суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання касаційної скарги необґрунтованою та відмови у відкритті касаційного провадження.

Аналогічна позиція щодо застосування положень статей 122, 123 КАС України висловлена Верховним Судом, зокрема, в ухвалах від 20 вересня 2022 року у справі №640/19126/19, від 16 березня 2023 року у справі №620/6654/22 та від 04 травня 2023 року у справі №620/1585/22, від 21 січня 2025 року у справі №360/815/23.

Керуючись статтями 248, 328, 333, 355, 359 КАС України,

УХВАЛИВ:

1. Визнати поважними наведені ОСОБА_1 підстави пропуску строку та поновити строк на касаційне оскарження ухвали Рівненського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2024 року та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2024 року у справі №460/11724/24.

2. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2024 року у справі №460/11724/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання до вчинення дій.

3. Копію ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

4. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає

Суддя-доповідач Я.О. Берназюк

Судді О.П. Стародуб

В.М. Шарапа