Справа № 420/15649/24
Суддя: Білостоцький О.В.
Дата ухвалення: 2025-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Білостоцького О.В., розглянувши в порядку письмового провадження, визначеного ст. 262 ч.5 КАС України, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправними дій, бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення грошового забезпечення, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, в якому позивач (з урахуванням уточнень) просить:

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо здійснення остаточного розрахунку та сплати грошового забезпечення на день звільнення 06.12.2007 року з ОВС МВС України Ярмиша Ігоря Андрійовича та такою, що порушила право ОСОБА_1 на отримання заробітної платні та володіння майном (грошовими коштами), яке гарантоване вимогами ст.1 Першого протоколу міжнародної Конвенції захисту прав людини та основоположних свобод;

- визнати протиправною дію Міністерства внутрішніх справ України щодо зменшення та сплати розміру грошового забезпечення на день звільнення - 06.12.2007 року з ОВС МВС України ОСОБА_1 за період з 10.06.2007 року по 05.12.2007 року до суми 1990,51 грн., які визначені у платіжній інструкції МВС України №815 від 01.05.2024 року;

- стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 на день звільнення з ОВС МВС України 06.12.2007 року за період з 10.06.2007 року по 05.12.2007 року (період тимчасової непрацездатності) у сумі 17 074,37 грн., з урахуванням раніше сплаченої суми та розмір компенсації за невиплату грошового забезпечення на день звільнення - 06.12.200 року з ОВС МВС України ОСОБА_1 за період з 10.06.2007 року по 05.12.2007 року (період тимчасової непрацездатності) станом на 01.01.2012 року в сумі 11 545,45 грн.;

- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України розрахувати із суми грошового забезпечення 17 074,37 грн. та сплатити розмір компенсації за невиплату грошового забезпечення на день звільнення - 06.12.2007 року з ОВС МВС України ОСОБА_1 за період з 01.01.2012 року по дату фактичної сплати боргу грошового забезпечення на день звільнення ОСОБА_1 з ОВС МВС України (т. 1 а.с. 55-66).

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що він перебував у трудових відносинах з МВС України, починаючи з листопада 1987 року по жовтень 2002 року, та з грудня 2005 року по грудень 2007 року.

Разом з тим, наказом №1237 о/с МВС України від 21.09.2007 року позивача було звільнено за віком, що не відповідало підставі звільнення, зазначеної позивачем у відповідному рапорті. Крім того, у вищевказаному наказі було невірно зазначено військове звання та вислугу років позивача, з огляду на що він був змушений оскаржувати вищезгаданий наказ №1237о/с МВС України від 21.09.2007 року в судовому порядку.

На виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2008 року по справі №22-а-6964/08, наказом МВС України від 27.04.2009 року №813о/с було внесено зміни до наказу МВС України №1237о/с від 21.09.2007 року в частині дати звільнення, та зазначено дату « 06.12.2007 року». Водночас, за твердженням позивача, МВС України так і не здійснило розрахунок грошового забезпечення на день його звільнення з МВС України.

Позивач неодноразово звертався до УФЗБО у складі ГУ МВС в Одеській області із заявами про проведення розрахунку грошового забезпечення на день звільнення 06.12.2007 року, водночас його звернення не дали жодного результату. Разом з тим, на виконання рішення суду від 13.11.2023 року по справі №420/21122/23 МВС України 01.05.2024 року нарахувало та виплатило позивачу грошове забезпечення на день його звільнення лише у розмірі 1 990,51 грн.

Вважаючи протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо нездійснення остаточного розрахунку та сплати грошового забезпечення на день звільнення 06.12.2007 року з ОВС МВС у повному обсязі, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Ухвалою суду від 24.06.2024 року справу №420/15649/24 було прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. Відповідачу запропоновано в 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на адміністративний позов.

15.07.2024 року та 19.09.2024 року від Міністерства внутрішніх справ України надійшли аналогічні за змістом відзиви (т.1 а.с.91-101, т.2 а.с.3-19), з яких вбачається, що відповідач позов не визнає, та зазначає, що позивачем не доведено, що він перебував з МВС України у безпосередніх трудових відносинах, а отже МВС України не є роботодавцем позивача. Також представником відповідача зазначено, що з метою виконання рішення суду по справі №420/21122/23 в частині обов`язку виплати коштів МВС України та з урахуванням інформації ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Одеській області, позивачу було нараховано грошове забезпечення на день звільнення на загальну суму 2 472,68 грн. Після утримання податків і зборів платіжною інструкцією від 01.05.2024 року №815 кошти на загальну суму 1 990,51 грн. були перераховані на його картковий рахунок.

Крім того у відзиві було зазначено, що розрахунок суми грошового забезпечення за час тимчасової непрацездатності в період з 10.06.2007 року по 05.12.2007 року, що виконаний аудиторською фірмою «Аудит-ВЕРА», не відповідає нормам Закону «Про аудиторську діяльність» від 22.04.1993 року №3125-ХІІ та вимогам статей 74, 94, 101 КАС України.

15.07.2024 року від представника Міністерства внутрішніх справ України надійшло клопотання про залишення адміністративного позову без розгляду (т.1 а.с.102-116), оскільки позивачем було пропущено строк звернення до суду з даним адміністративним позовом.

15.07.2024 року від представника Міністерства внутрішніх справ України надійшло клопотання про закриття провадження (т.1 а.с.117-122) з посиланням на те, що відповідачем 01.05.2024 року було нараховано та виплачено грошове забезпечення на виконання рішення суду від 13.11.2023 року по справі №420/21122/23 у розмірі 1 990,51 грн.

26.07.2024 року та 01.10.2024 року від позивача до суду надійшли аналогічні за змістом відповіді на відзив (т.1 а.с.123-158, т.2 а.с.20-57).

26.07.2024 року від позивача до суду надійшло клопотання про призначення судово-економічної експертизи, в задоволенні якого було відмовлено.

26.07.2024 року від позивача до суду надійшла заява про залишення без розгляду клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі №420/15649/24 (т.1 а.с.161-166).

26.07.2024 року від позивача до суду надійшла заява про залишення без розгляду клопотання представника відповідача про залишення без розгляду адміністративної справи №420/15649/24 (т.1 а.с.167-174).

Ухвалою суду від 10.09.2024 року було вирішено подальший розгляд справи №420/15649/24 проводити в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання по справі.

08.10.2024 року, 13.11.2024 року та 10.12.2024 року були проведені підготовчі судові засідання по справі, в яких представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог позивача, а також висловлював правову позицію по суті спірних правовідносин та надісланих до суду письмових пояснень та клопотань сторін по справі (т.2 а.с.84-88, 89-100, 115-125). Позивач до підготовчих судових засідань не з`явився, від нього надходили заяви про проведення судових засідань без його участі (т.2 а.с.2, 76-77, 83).

08.10.2024 року провадження по справі №420/15649/24 було зупинено на підставі п.6 ч.2 ст.236 КАС України, та відповідно поновлено протокольною ухвалою суду від 10.12.2024 року.

05.12.2024 року до суду від представника позивача надійшло клопотання про заміну неналежного відповідача, а саме з Міністерства внутрішніх справ України на Головне управління Національної поліції в Одеській області (т.2 а.с.101-114), в задоволенні якого було відмовлено.

10.12.2024 року підготовче провадження у справі №420/15649/24 було закрито та призначений розгляд справи по суті.

22.01.2025 року під час судового засідання по справі представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі з підстав, зазначених у відзиві та наданих ним письмових поясненнях. Також представник МВС України надав пояснення по суті спірних правовідносин. Позивач до судового засідання повторно не з`явився, був повідомлений про дату та час судового засідання належним чином та своєчасно (т.2 а.с.137-147, 149-165, 166-189, 190-195).

Враховуючи те, що адміністративна справа була підготовлена до розгляду по-суті; сторонами у справі до суду були надані визначені КАС України заяви по суті справи, та викладені власні правові позиції по суті заявлених позовних вимог та заперечень проти них, а також надані додаткові письмові докази; подальший розгляд справи не потребував необхідності заслуховування усних пояснень учасників справи, а також відсутності заслуховувати свідків або експертів, суд за згодою представника відповідача ухвалив подальший розгляд справи проводити в порядку письмового провадження.

Суд у справі встановив наступне.

ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 (т.1 а.с.44).

Позивач перебував у трудових відносинах з Міністерством внутрішніх справ України (далі МВС України), починаючи з листопада 1987 року по жовтень 2002 року, та з грудня 2005 року по грудень 2007 року, що відповідачем за час розгляду справи не заперечувалось.

16.08.2007 року позивачем було подано рапорт про звільнення з МВС України через скорочення штатів у зв`язку з реформуванням Департаменту внутрішньої безпеки ГУБОЗ МВС України.

Водночас, наказом №1237 о/с МВС України від 21.09.2007 року (т.1 а.с.133) позивача було звільнено з посади начальника відділу з оперативного обслуговування вищих навчальних закладів 4-го міжрегіонального управління внутрішньої безпеки Департаменту внутрішньої безпеки із зазначенням підстави звільнення - «за віком», що не відповідало дійсній підставі звільнення, зазначеної позивачем у відповідному рапорті. Крім того, у вищевказаному наказі було невірно зазначено військове звання та вислугу років позивача, з огляду на що він був змушений оскаржувати вищезгаданий наказ у судовому порядку.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2008 року по справі №22-а-6964/08 (т.1 а.с.138-141) було зобов`язано МВС України винести зміни у наказ МВС України №1237о/с від 21.09.2007 року, виклавши пункт цього наказу щодо ОСОБА_1 в наступній редакції: «Підполковника міліції ОСОБА_1 (Н-926485), увільнивши його від посади начальника відділу з оперативного обслуговування вищих навчальних закладів 4-го міжрегіонального управління внутрішньої безпеки Департаменту внутрішньої безпеки у перший робочий день після закінчення терміну його тимчасової непрацездатності 06.12.2007 року.

Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України розрахувати на день звільнення підполковника ОСОБА_1 вислугу років у календарному та пільговому обчисленні».

У мотивувальній частині постанови від 08.12.2008 року по справі №22-а-6964/08 суд встановив, що «першим робочим днем після закінчення терміну тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 є 06.12.2007 року, причому, вислуга років підполковника ОСОБА_1 станом на 05.12.2007 року складає: у календарному обчисленні - 21 рік 4 місяці 28 днів; у пільговому обчисленні - 29 років 8 місяців 23 дня».

На виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2008 року по справі №22-а-6964/08, наказом МВС України від 27.04.2009 року №813о/с було внесено зміни до наказу МВС України №1237 о/с від 21.09.2007 року в частині дати звільнення позивача, а саме - зазначено дату «06.12.2007 року» (т.1 а.с.80).

Водночас, за твердженням позивача, МВС України не здійснило розрахунок грошового забезпечення на день його звільнення з МВС України, тобто за період тимчасової непрацездатності з 10.06.2007 року по 05.12.2007 року. Позивач неодноразово звертався до УФЗБО у складі ГУ МВС в Одеській області із заявами про проведення розрахунку грошового забезпечення на день звільнення за спірний період, водночас його звернення не було задоволено. На підтвердження зазначених обставин в матеріалах справи наявний лист МВС України від 12.08.2021 року (т. 1 а.с. 41).

В подальшому, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13.11.2023 року по справі №420/21122/23, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.02.2024 року, було зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України внести зміни у наказ МВС України від 21.09.2007 року №1237 «По особовому складу» в частині, що стосується ОСОБА_1 , виклавши пункт цього наказу щодо ОСОБА_1 в наступній редакції: «підполковника міліції ОСОБА_1 (Н-926485), увільнивши його від посади начальника відділу з оперативного обслуговування вищих навчальних закладів 4-го міжрегіонального управління внутрішньої безпеки Департаменту внутрішньої безпеки у перший робочий день після закінчення терміну його тимчасової непрацездатності 06.12.2007 року. Вислуга років, станом на 05.12.2007 року, складає: у календарному обчисленні - 21 рік 4 місяці 28 днів; у пільговому обчисленні - 29 років 8 місяців 23 дні. Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку МВС України здійснити розрахунок та сплату грошового забезпечення на день звільнення ОСОБА_1 ».

На виконання рішення суду від 13.11.2023 року по справі №420/21122/23, МВС України наказом від 21.03.2024 року №287о/с внесло відповідні зміни до наказу МВС України від 21.09.2007 року №1237о/с, зокрема, щодо того, що Департамент фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку МВС України має здійснити розрахунок та сплату грошового забезпечення на день звільнення ОСОБА_1 (т.1 а.с.137).

Пізніше, також на виконання рішення суду від 13.11.2023 року по справі №420/21122/23 МВС України 01.05.2024 року нарахувало (2 472,68 грн.) та виплатило позивачу грошове забезпечення на день його звільнення лише у розмірі 1 990,51 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №815 від 01.05.2024 року (т. 1 а.с. 67) та розрахунком грошового забезпечення позивача за період з 16.09.2007 року по 06.12.2007 року, виконаним Ліквідаційною комісією Головного управління МВС в Одеській області від 29.04.2024 року (т.2 а.с.100). З цього ж розрахунку вбачається той факт, що останній здійснений з урахуванням того, що наказом МВС України від 12.06.2007 року №767о/с позивач був зарахований у розпорядження МВС України з посади начальника відділу оперативного обслуговування вищих навчальних закладів 4-го міжрегіонального управління внутрішньої безпеки ГУБОЗ МВС України. На момент звільнення позивача наказ МВС України від 12.06.2007 року №767о/с не був скасований.

Разом з тим, позивачем до суду наданий аудиторський висновок з приводу питання розрахунку грошового забезпечення ОСОБА_1 за період тимчасової непрацездатності з 10.06.2007 року по 05.12.2007 року (т.1 а.с.68-84), згідно якого термін тимчасової непрацездатності позивача в період з 10.06.2007 року по 05.12.2007 року складає 169 календарних днів, за даними довідок та листків непрацездатності (т.1 а.с.76-79). Розмір грошового забезпечення на дату хвороби позивача засвідчено в грошовому атестаті №76 (т.1 а.с.81) та довідкою про додаткові види грошового забезпечення (т.1 а.с.82), який складає 3 150,19 грн. Розмір грошового забезпечення за період непрацездатності позивача з 10.06.2007 року по 05.12.2007 року, за вказаним аудиторським висновком, мав бути нарахований у розмірі 17 431,05 грн., та виплачений у розмірі 17 074,37 грн., з урахуванням утримань податків і зборів.

Разом з тим, за час розгляду справи відомості щодо кількості календарних днів за період тимчасової непрацездатності позивача відповідачем не заперечувались. Щодо належного розміру грошового забезпечення позивача за спірний період представник МВС посилався на розрахунок грошового забезпечення позивача за період з 16.09.2007 року по 06.12.2007 року, виконаний Ліквідаційною комісією Головного управління МВС в Одеській області від 29.04.2024 року, будь-яких інших обґрунтувань щодо розміру грошового забезпечення про який зазначає позивач, відповідач до суд не надав.

Вважаючи протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо здійснення належного розрахунку та сплати грошового забезпечення на день звільнення 06.12.2007 року з ОВС МВС у повному обсязі, позивач звернувся до суду за захистом власних прав та інтересів в адміністративній справі №420/15649/24.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Дослідивши адміністративний позов, відзив, відповідь на відзив, та інші письмові докази, заслухавши вступне слово представника відповідача у судових засіданнях, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, заслухавши пояснення представника відповідача у судових засіданнях, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Суд зауважує, що спірним питанням в межах даної адміністративної справи є неповне нарахування Міністерством внутрішніх справ України грошового забезпечення позивача за період його тимчасової непрацездатності з 10.06.2007 року по 05.12.2007 року на день його звільнення 06.12.2007 року.

У спірний період діяла постанова Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», за п.п.1-2 якої було установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством транспорту та зв`язку, Міністерством з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, Службою безпеки, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Державним департаментом з питань виконання покарань (далі - державні органи).

Наказом Міністра внутрішніх справ України №501 від 30.06.2005 року були затверджені Методичні рекомендації про порядок застосування нормативно-правових актів з питань грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ та умов оплати праці працівників, які не мають спеціальних звань рядового і начальницького складу (далі Методичні рекомендації).

За п.2 Методичних рекомендації грошове забезпечення виплачується особам рядового і начальницького складу, які, зокрема:

а) обіймають штатні посади рядового і начальницького складу в Міністерстві внутрішніх справ України, головних управліннях МВС України в Автономній Республіці Крим, місті Києві та Київській області, управліннях МВС України в областях, місті Севастополі та на транспорті, їх міських, районних, лінійних відділах (управліннях), у підрозділах міліції, слідчих ізоляторах, Державній службі охорони при МВС України, вищих навчальних закладах, закладах освіти, науково-дослідних установах, на інших підприємствах, в установах, організаціях і підрозділах системи МВС України;

б) перебувають у розпорядженні відповідних органів внутрішніх справ.

Згідно п.4 Методичних рекомендації при переведеннях по службі, пов`язаних з переїздом до іншого населеного пункту, у тому числі при вибутті до вищих навчальних закладів МВС України з увільненням від посади, грошове забезпечення за попереднім місцем служби виплачується по день прибуття до нового місця служби (навчання), зазначений у приписі кадрової служби.

Відповідно до п.5 Методичних рекомендації при виплаті грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного за повний місяць, на кількість календарних днів даного місяця.

За п.п.86 п.9.6 Методичних рекомендацій особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим з посад, які вони обіймали, за час перебування в розпорядженні відповідних органів внутрішніх справ (при здійсненні організаційно-штатних заходів на строк не більше 15 діб) грошове забезпечення з дня звільнення зі штатної посади виплачується з розрахунку посадового окладу за останньою основною штатною посадою, окладу за спеціальне звання, відсоткової надбавки за вислугу років та 100-відсоткової надбавки.

Отже, аналізуючи вищевказане можна дійти висновку, що особам начальницького складу органів внутрішніх справ, звільненим з посад, які вони обіймали, за час перебування в розпорядженні відповідних органів внутрішніх справ, грошове забезпечення з дня звільнення зі штатної посади виплачується з розрахунку посадового окладу за останньою основною штатною посадою, окладу за спеціальне звання, відсоткової надбавки за вислугу років та 100-відсоткової надбавки.

Згідно ст.47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

За ст.116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Як було встановлено судом під час розгляду справи, наказом МВС України від 12.06.2007 року №767о/с позивач був зарахований у розпорядження МВС України з посади начальника відділу оперативного обслуговування вищих навчальних закладів 4-го міжрегіонального управління внутрішньої безпеки ГУБОЗ МВС України, що сторонами по справі не заперечувалось. На момент звільнення позивача вищевказаний наказ МВС України від 12.06.2007 року №767о/с не був скасований.

У той же час, на виконання рішення суду від 13.11.2023 року по справі №420/21122/23, наказом МВС України від 21.03.2024 року №287 о/с було внесено зміни до наказу МВС України від 21.09.2007 року №1237о/с шляхом зазначення про зобов`язання Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку МВС України здійснити розрахунок та сплату грошового забезпечення на день звільнення позивача. Крім того, на виконання вищевказаного рішення суду МВС України 01.05.2024 року нарахувало та виплатило позивачу грошове забезпечення лише у розмірі 1 990,51 грн. (з вирахуванням податків та зборів). Разом з тим, вказана сума була нарахована та виплачена позивачу згідно розрахунку його грошового забезпечення за період з 16.09.2007 року по 06.12.2007 року, виконаного Ліквідаційною комісією Головного управління МВС в Одеській області, з урахуванням того факту, що позивач на момент звільнення перебував в розпорядженні МВС України.

Позивач за час розгляду справи посилався на той факт, що йому підлягала виплата грошового забезпечення за весь час тимчасової непрацездатності з 10.06.2007 року по 05.12.2007 року.

Разом з тим, як вбачається з вищезгаданого розрахунку грошового забезпечення позивача, сформованого Ліквідаційною комісією Головного управління МВС в Одеській області на виконання рішення суду від 13.11.2023 року по справі №420/21122/23, такий розрахунок охоплює лише проміжок часу з 16.09.2007 року по 06.12.2007 року. Разом з тим, підстав невключення Ліквідаційною комісією Головного управління МВС в Одеській області до загального періоду розрахунку грошового забезпечення позивача період з 10.06.2007 року по 15.09.2007 року, сторона відповідача за час розгляду справи не зазначила.

Крім того суд також враховує той факт, що в матеріалах справи наявний лист Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління МВС України в Одеській області від 05.04.2011 року, який підтверджує нарахування та виплату позивачу грошового забезпечення лише до 12.05.2007 року (т.2 а.с.36), тоді як період тимчасової непрацездатності позивача, зокрема, з 10.06.2007 року по 16.09.2007 року (період, що не охоплений розрахунком грошового забезпечення Ліквідаційною комісією Головного управління МВС в Одеській області) підтверджується наявними в матеріалах справи довідками та листками непрацездатності.

Разом з тим, аналізуючи вищевказане, позивач у період з 10.06.2007 року по 16.09.2007 року перебував у розпорядження МВС України, при цьому, перебуваючи на лікарняному, що підтверджується матеріалами справи. Враховуючи встановлені обставини суд доходить висновку, що до розрахунку грошового забезпечення, виконаного Ліквідаційної комісією Головного управління МВС в Одеській області на виконання рішення суду від 13.11.2023 року по справі №420/21122/23, було невраховано період перебування позивача у розпорядженні МВС України з 10.06.2007 року по 16.09.2007 року, внаслідок чого МВС України нарахувало та виплатило позивачу грошове забезпечення за спірний період не у повному розмірі.

З цього приводу суд не враховує наданий до суду аудиторський висновок з приводу питання розрахунку грошового забезпечення ОСОБА_1 за період тимчасової непрацездатності з 10.06.2007 року по 05.12.2007 року, виконаний аудиторською фірмою «Аудит-ВЕРА», оскільки з матеріалів аудиторського висновку не вбачається того, що при здійсненні розрахунку грошового забезпечення позивача був врахований той факт, що позивач за наказом МВС України від 12.06.2007 року №767 о/с був зарахований у розпорядження МВС України, а його грошове забезпечення після вказаної дати розраховувалось лише з розміру посадового окладу за останньою основною штатною посадою, окладу за спеціальне звання, відсоткової надбавки за вислугу років та 100-відсоткової надбавки. На підтвердження цього висновку суд акцентує увагу на тому, що в п.2 вищезгаданого аудиторського висновку грошове забезпечення позивача у період тимчасової непрацездатності містить додаткові складові грошового забезпечення, а саме надбавку за ОСП, надбавку БОЗ, надбавку за безперервну службу та доплату від належної суми пенсії.

У той же час, суд доходить висновку, що відсутні підстави для визнання протиправними дій відповідача щодо розрахунку та виплати грошового забезпечення позивача у період з 16.09.2007 року по 05.12.2007 року, оскільки матеріали справи містять докази здійснення відповідного розрахунку грошового забезпечення ОСОБА_1 за вказаний проміжок заявленого позивачем періоду.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (пункт 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

При цьому, у рішенні ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Аналізуючи вищезазначені законодавчі приписи суд доходить висновку, що Міністерством внутрішніх справ України не було у повному обсязі нараховано та виплачено грошове забезпечення позивача на день його звільнення з посади, зокрема, позивач не отримав належну йому суму грошового забезпечення за період служби з 10.06.2007 року по 16.09.2007 року, з огляду на що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню шляхом визнання протиправними дій Міністерства внутрішніх справ України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 належного йому грошового забезпечення за період з 10.06.2007 року по 16.09.2007 року на день його увільнення з посади начальника відділу з оперативного обслуговування вищих навчальних закладів 4-го міжрегіонального управління внутрішньої безпеки Департаменту внутрішньої безпеки 06.12.2007 року.

Разом з тим, адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З огляду на встановлені обставини у справі №420/15649/24 суд вважає необхідним для належного захисту прав та інтересів позивача зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України здійснити розрахунок та виплату ОСОБА_1 належного йому грошового забезпечення за період з 10.06.2007 року по 16.09.2007 року на день його увільнення з посади начальника відділу з оперативного обслуговування вищих навчальних закладів 4-го міжрегіонального управління внутрішньої безпеки Департаменту внутрішньої безпеки 06.12.2007 року, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В іншій частині заявлених основних позовних вимог суд вважає за необхідне відмовити з вищенаведених підстав.

Суд також зазначає, що належним відповідачем, на думку суду, в межах спірних правовідносин є саме Міністерство внутрішніх справ України, оскільки рішенням суду від 13.11.2023 року по справі №420/21122/23, залишеного без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.02.2024 року, було зобов`язано саме Департамент фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку МВС України здійснити розрахунок та сплату грошового забезпечення на день звільнення позивачу. На виконання вищевказаного рішення саме МВС України здійснило 01.05.2024 року нарахування та виплату грошового забезпечення позивачу за спірний період у розмірі 1 990,51 грн., з огляду на що суд не вбачає підстав для задоволення клопотання представника відповідача про заміну неналежного відповідача на Головне управління Національної поліції в Одеській області. Крім того, за час розгляду справи стороною відповідача не було надано жодних доказів того, що саме Головному управлінню Національної поліції в Одеській області були передано обов`язки з розрахунку та виплати грошового забезпечення колишніх працівників управлінь Міністерства внутрішніх справ України, зокрема, позивача.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання МВС України сплатити розмір компенсації за невиплату грошового забезпечення на день звільнення - 06.12.2007 року за період з 01.01.2012 року по дату фактичної сплати боргу грошового забезпечення, суд зазначає наступне.

Згідно із п. 3, 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 (далі Порядок №159), компенсації підлягають грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

Згідно з ст. 3, 4, ч. 2 ст. 6 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Виплата компенсації здійснюється за рахунок відповідного бюджету - підприємства, установи або організації, який фінансується з державного бюджету.

Таким чином, основною умовою для виплати компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування, а саме добровільно чи на виконання рішення суду.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 18 листопада 2014 року № 21-518а14.

Пункти 1, 2 Порядку №159 відтворюють положення Законом України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати і лише конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

У пункті 4 Порядку прописано, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

При цьому слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Використане у статті 3 Закону №2050-ІІІ та пункті 4 Порядку формулювання, що компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Таким чином, суд дійшов висновку про передчасність заявленої вимоги позивача, оскільки грошове забезпечення у належному розмірі за період з 10.06.2007 року по 16.09.2007 року відповідачем ще не нараховано та не виплачено, а тому позовні вимоги в цій частині, як передчасні, задоволенню не підлягають.

Аналогічний підхід до розуміння зазначених норм права Верховний Суд України висловив раніше у постановах від 11 липня 2017 року (справа №21-2003а16) та Верховний Суд у постановах від 20 лютого 2018 року (справа № 336/4675/17), від 21 червня 2018 року (№ 523/1124/17), від 03 липня 2018 року (справа № 521/940/17).

Приписами ч. 5 ст. 242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд також вважає за необхідне відмовити у заявленій позовній вимозі про стягнення з Міністерства внутрішніх справ розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 на день його звільнення з ОВС МВС України належне грошове забезпечення, оскільки стягненню підлягають вже нараховані суми, тоді як в межах спірних правовідносин відповідачем належний позивачу розмір грошового забезпечення за період з 10.06.2007 року по 16.09.2007 року ще нараховано не було.

Щодо клопотання представника відповідача про необхідність закриття провадження у справі, оскільки позивач в межах даної справи фактично оскаржує бездіяльність позивача з приводу невиконання рішення суду від 13.11.2023 року по справі №420/21122/23, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Статтею 382 КАС України визначаються спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, зокрема, до них належать: зобов`язання суб`єкта владних повноважень надати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу за невиконання судового рішення та інше.

Відповідно до вимог ст. 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено постанову суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такої постанови суду або порушення прав позивача, підтверджених такою постановою суду.

Отже, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

Суд звертає увагу, що зазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання окремого адміністративного позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання вже постановлених судових рішень, які набрали законної сили.

Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.

Як вбачається з позовної заяви, за своєю суттю спір у справі №420/15659/24 виник у зв`язку із неповним розрахунком МВС України грошового забезпечення позивача за період його тимчасової непрацездатності з 10.06.2007 року по 05.12.2007 року.

Разом з тим, в межах адміністративної справи №420/21122/23 не вирішувались позовних вимог про визнання протиправними дій МВС України та, відповідно, зобов`язання здійснити позивачу розрахунок грошового забезпечення за певний проміжок часу. Предметом розгляду адміністративної справи №420/21122/23 було зобов`язання Міністерства внутрішніх справ України внести зміни у наказ від 21.09.2007 року №1237 «По особовому складу», зокрема, але не виключно, зазначити про те, що Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку МВС України необхідно здійснити розрахунок та сплату грошового забезпечення на день звільнення позивача.

На думку суду, вимоги про внесення змін до наказу не є тотожними із вимогами про здійснення розрахунку грошового забезпечення, враховуючи той факт, що в межах справи №420/21122/23 чітко не вирішувалось питання щодо періоду нарахування такого грошового забезпечення.

Враховуючи вищевказане, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання представника відповідача про необхідність закриття провадження у справі №420/15649/24.

Щодо клопотання відповідача про залишення адміністративного позову без розгляду у зв`язку із пропуском позивачем строку звернення до суду, суд зауважує наступне.

Приписами частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір.

Так, нормами Кодексу законів про працю України, який регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено інші строки звернення до суду за захистом порушеного права.

Так, Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до 19.07.2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

При цьому, з огляду на правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд дійшов висновку про поширення дії частини першої статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 28.09.2023 року по справі №140/2168/23.

З цього приводу суд зазначає, що нарахування позивачу спірної суми грошового забезпечення було здійснено 01.05.2024 року, а до суду у справі з вимогою про виплату належного розміру грошового забезпечення позивач звернувся 22.05.2024 року, тобто у тримісячний строк з дня, коли він дізнався про порушення свого права на отримання належного розміру грошового забезпечення.

З урахуванням наведеного суд доходить висновку, що позивачем не було пропущено строку звернення до адміністративного суду у справі №420/15649/24, з огляду на що суд залишає без задоволення заявлене клопотання відповідача про залишення адміністративного позову без розгляду.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 139 КАС України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Приймаючи до уваги те, що позивача звільнено від сплати судового збору, а відповідачем судові витрати не понесені, суд вирішує розподіл судового збору не здійснювати.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5, 6-11, 12, 77, 90, 192-194, 205, 241-246, 255, 293, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Міністерства внутрішніх справ України (01601, м. Київ, вул. Богомольця, 10) про визнання протиправними дій, бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення грошового забезпечення задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 належного йому грошового забезпечення за період з 10.06.2007 року по 16.09.2007 року на день його увільнення з посади начальника відділу з оперативного обслуговування вищих навчальних закладів 4-го міжрегіонального управління внутрішньої безпеки Департаменту внутрішньої безпеки 06.12.2007 року.

Зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України здійснити розрахунок та виплату ОСОБА_1 належного йому грошового забезпечення за період з 10.06.2007 року по 16.09.2007 року на день його увільнення з посади начальника відділу з оперативного обслуговування вищих навчальних закладів 4-го міжрегіонального управління внутрішньої безпеки Департаменту внутрішньої безпеки 06.12.2007 року, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В іншій частині заявлених позовних вимог відмовити.

Розподіл судових витрат не проводити.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та пп.15.5 п.15 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Головуючий суддя О.В. Білостоцький