Справа № 560/11183/24
Суддя: Печений Є.В.
Дата ухвалення: 2025-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

іменем України

03 лютого 2025 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Печеного Є.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Хмельницького окружного адміністративного суду 01.08.2024 звернувся ОСОБА_1 із позовною заявою до військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України, відповідно до якої, просить:

« - визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не прийняття до розгляду рапорту ОСОБА_2 , військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , щодо звільнення з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції станом на 27.02.2024) як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю у зв`язку з наявністю батька дружини із числа осіб з інвалідністю II групи;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_2 за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції станом на 27.02.2024) як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного, стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю у зв`язку з наявністю батька дружини із числа осіб з інвалідністю II групи».

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначив, що він призваний у Збройні Сили України по мобілізації, де по нинішній час несе військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Вказує, що батько його дружини є інвалідом II групи.

Позивач посилається на те, що він звертався із рапортом 27.02.2024 на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 , у якому просив звільнити його з військової служби на підставі статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за сімейними обставинами, у зв`язку з наявністю батька дружини із числа осіб з інвалідністю II групи.

Зазначає, що вказаний вище рапорт не зареєстрований у відділенні стройової частини військової частини та не прийнятий командуванням військової частини НОМЕР_1 до розгляду.

Таку бездіяльність відповідача ОСОБА_1 вважає протиправною, у зв`язку із чим і звернувся до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою суду від 05.08.2024 відкрито провадження в адміністративній справі; постановлено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 надати суду належним чином завірену копію рапорту ОСОБА_1 та результати його розгляду.

Від військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України 12.08.2024 надійшов відзив на позовну заяву, згідно із яким, відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити з огляду на таке.

Відповідач посилається на те, що на адресу військової частини НОМЕР_1 не надходив рапорт позивача від 27.02.2024 року, і такий рапорт не проходив реєстрацію у стройовій частині військової частини НОМЕР_1 .

Вказує, що за відсутності відповідних доказів неможливо встановити факт направлення позивачем на адресу військової частини НОМЕР_1 рапорту від 27.02.2024 року.

Отже, на думку відповідача, на сьогодні не є доведеним факт порушення прав (інтересів) ОСОБА_1 та не доведеним є факт наявності бездіяльності військової частини НОМЕР_1 .

Також відповідач зазначає, що 25.06.2024 солдат ОСОБА_1 самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , у зв`язку із чим, позивачем подано позовну заяву 30.07.2024 під час його перебування у самовільному залишенні військової частини.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, судом встановлені таки обставини.

ОСОБА_1 призваний на військову службу під час мобілізації та проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03.07.2024 № 189, солдата ОСОБА_1 , стрільця - помічника гранатометника мотопіхотного відділення мотопіхотного взводу мотопіхотної роти мотопіхотного батальйону управління військової частини НОМЕР_1 , який самовільно залишив розташування військової частини 25 червня 2024 року, та знятий з усіх видів забезпечення, який відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 03 липня 2024 року № 88- РС, увільнений від займаної посади, і зарахований в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , вважати таким, що перебуває у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 з 02 липня 2024 року.

Підстава наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03.07.2024 № 189 - наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 03 липня 2024 року № 88-РС.

Посилаючись на те, що він звертався із рапортом 27.02.2024 на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 , у якому просив звільнити його з військової служби на підставі статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за сімейними обставинами, у зв`язку з наявністю батька дружини із числа осіб з інвалідністю II групи, а відповідач протиправно не розглянув вказаний рапорт чим порушив його права, ОСОБА_1 звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд виходить із такого.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

У подальшому Указами Президента України строки дії воєнного стану неодноразово продовжувалися.

Станом на час розгляду справи, строк дії воєнного стану в Україні в чергове продовжено.

Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначає Закон України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 року № 389-VIII (далі - Закон № 389-VIII).

Згідно із статтею 1 Закону № 389-VIII, воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію, згідно пункту 4 якого встановлено призов військовозобов`язаних, резервістів та залучення транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України здійснити в обсягах, визначених згідно з мобілізаційними планами.

Згідно із абзацом п`ятим підпункту "г" пункту 1 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, у зв`язку із необхідністю постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), які за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребують постійного догляду.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, врегульовано положеннями Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" від 25.03.1992 року № 2232-XII (далі - Закон №2232-XII).

Статтею 26 Закону №2232-XII визначено підстави для звільнення з військової служби.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частинами першою, другою статті 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Відповідно до статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Водночас, Закон України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-ХІІ) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Частиною першою статті 1 Закону № 2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно із ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Частинами другою-четвертою статті 2 Закону України № 2232-ХІІ передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону № 2232-ХІІ, Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом призову громадян України на військову службу.

Разом з тим, за абзацом п`ятим підпункту "г" пункту 1 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, у зв`язку із необхідністю постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), які за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребують постійного догляду..

Тобто, для звільнення військовослужбовця з військової служби обов`язковою умовою є підтвердження факту необхідності постійного догляду, зокрема, за батьками своїми чи дружини (чоловіка), які за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребують постійного догляду.

Відповідно до п. 233 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Згідно із п. 1.5 «Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженої наказом Міністра оборони України 10.04.2009 року №170, для встановлення, зміни, призупинення, або припинення правових відносин з громадянами України, які реалізуються наказами посадових осіб по особовому складу, у Генеральному штабі Збройних Сил України, Командуванні об`єднаних сил Збройних Сил України, видах Збройних Сил України, окремих родах сил Збройних Сил України, окремих родах військ Збройних Сил України, органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, установах, організаціях, оформляються: подання (додаток 1), рішення колегіальних органів, утворених і діючих відповідно до законодавчих актів і актів Міністерства оборони України, Резерв кандидатів для просування по службі (додаток 2), План переміщення військовослужбовців на посади номенклатури посад (додаток 16) на військовослужбовців крім тих, які проходять строкову військову службу, зокрема щодо звільнення з військової служби.

Відповідно до абз. 2 п. 14.10 Розділу XIV «Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженої наказом Міністра оборони України 10.04.2009 року №170, звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Додатком 19 «Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженої наказом Міністра оборони України 10.04.2009 року №170, передбачено перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зокрема відповідно до п. 5 при поданні до звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року №413 та визначено підпунктом г пункту 1 частини четвертої, підпунктом ґ пункту 2 частини п`ятої, підпунктом г пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються: копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).

Аналіз наведених законодавчих норм свідчить про те, що розгляд рапорту про звільнення зі служби відбувається за встановленою процедурою, яка включає підготовку подання, перевірку документів, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин щодо дотримання абзацу 3 пункту 14.10 розділу XIV «Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженої наказом Міністра оборони України 10.04.2009 року №170, уточнюються дані про проходження особою військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби. Проект наказу про звільнення зі служби до подання їх на підпис командирам перевіряється безпосереднім керівником кадрового органу або особою, на яку відповідно до письмового наказу покладено тимчасове виконання обов`язків за цією посадою та проходить правову експертизу в юридичній службі.

Суд вказує на те, що ОСОБА_1 на підтвердження своїх позовних вимог посилається на те, що він звертався із рапортом 27.02.2024 на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 , в якій він несе військову службу, у якому позивач просив звільнити його з військової служби на підставі статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за сімейними обставинами, у зв`язку з наявністю батька дружини із числа осіб з інвалідністю II групи.

Також позивач зазначав, що станом на момент подачі позову, рішення по суті його рапорту відповідачем заявнику не надано, звільнення з військової служби не здійснено.

Так, у матеріалах справи наявна копія документу, позначеного як «рапорт ОСОБА_1 командиру в/ч НОМЕР_1 про звільнення з військової служби від 27.02.2024 року».

Водночас, матеріали справи не містять належних та достовірних доказів звернення ОСОБА_1 з відповідним рапортом до військової частини НОМЕР_1 .

До вказаного вище висновку суд дійшов з огляду на таке.

Матеріали справи не містять доказів отримання командиром військової частини НОМЕР_1 рапорту ОСОБА_1 .

Так, вказаний вище «рапорт ОСОБА_1 командиру в/ч НОМЕР_1 про звільнення з військової служби від 27.02.2024 року» не містить позначок про його реєстрацію або прийняття у будь-який інший спосіб відповідачем.

При цьому, сама військова частина НОМЕР_1 посилається на те, що на її адресу не надходив рапорт позивача від 27.02.2024 року, і такий рапорт не проходив реєстрацію.

Окрім того, зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що сам позивач вказує, що його рапорт від 27.02.2024 не був зареєстрований у відділенні стройової частини військової частини та не був прийнятий командуванням військової частини НОМЕР_1 до розгляду.

Суд зауважує, що питання звільнення позивача з військовою частиною НОМЕР_1 не розглядалося, відповідач будь-яких доказів протилежного суду не надав.

Так само позивачем не надано доказів направлення до військової частини НОМЕР_1 і отримання останньою рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби.

З огляду на викладене вище, судом не встановлено протиправної бездіяльності відповідача щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 від 27.02.2024 про звільнення з військової служби.

Окрім того, щодо посилання відповідача на те, що 25.06.2024 солдат ОСОБА_1 самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , у зв`язку із чим, позивачем подано позовну заяву 30.07.2024 під час його перебування у самовільному залишенні військової частини, то суд зазначає таке.

Як судом встановлено, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03.07.2024 № 189, солдата ОСОБА_1 , стрільця - помічника гранатометника мотопіхотного відділення мотопіхотного взводу мотопіхотної роти мотопіхотного батальйону управління військової частини НОМЕР_1 , який самовільно залишив розташування військової частини 25 червня 2024 року, та знятий з усіх видів забезпечення, який відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 03 липня 2024 року № 88- РС, увільнений від займаної посади, і зарахований в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , вважати таким, що перебуває у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 з 02 липня 2024 року. Підстава наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03.07.2024 № 189 - наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 03 липня 2024 року № 88-РС.

Згідно із підпунктом 14 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання допускається в разі якщо військовослужбовці відсутні понад десять діб, - до повернення військовослужбовців у військову частину (у разі неприйняття іншого рішення про дальше проходження ними військової служби) або до дня набрання чинності рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми чи оголошення померлими, або до дня набрання законної сили вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі.

Частиною 2 статті 24 Закону № 2232-XII визначено, що військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством. Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються. Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців. Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.

Аналогічні норми встановлені Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджені Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008.

Пунктами 122, 144-1 Положення № 1153/2008 визначено, що усунення військовослужбовців від виконання службових обов`язків здійснюється відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. Для військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, військова служба призупиняється відповідно до частини другої статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Військова служба для такого військовослужбовця призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

З аналізу наведених норм вбачається, що військовослужбовці, військову службу яким призупинено, можуть бути звільнені з військової служби виключно у разі набрання законної сили обвинувальних вироків стосовно них. При цьому Положення № 1153/2008, зокрема розділ «Порядок призупинення та продовження військової служби» не містять норм, які передбачають можливість звільнення з військової служби військовослужбовцям, служба яким призупинена за пунктом 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII.

Звільнення за нормами вказаного пункту Закону № 2232-XII можливо лише також після продовження військової служби, у випадку наявності виправдувального вироку або закриття кримінального провадження відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач вважається таким, що 25.06.2024 незаконно та самовільно залишив розташування Військової частини.

З огляду на зазначене вище, суд вказує про неможливість прийняття відповідачем рішення по будь-якому рапорту позивача про звільнення з військової служби до повернення останнього до військової частини, яку він самовільно залишив (згідно із підпунктом 14 пункту 116 Положення № 1153/2008).

До того ж, суд вважає, що для вирішення питання про звільнення з військової служби, позивачу необхідно особисто прибути до військової частини, яку він самовільно залишив.

З огляду на викладене вище, суд констатує безпідставність заявлених вимог та відсутність правових підстав для задоволення цього позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, суд прийшов до висновку, що доводи ОСОБА_1 не відповідають обставинам справи, а тому позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а інших витрат у справі не встановлено, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись ст. ст. 14, 22, 194, 243, 246, 249, 250, 255, 263, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_3 )
Відповідач:Військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_4 )

Головуючий суддя Є.В. Печений