Справа № 420/573/23
Суддя: Бездрабко О.І.
Дата ухвалення: 2025-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/573/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бездрабка О.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до НОМЕР_1 загону морської охорони (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовною заявою до НОМЕР_1 загону морської охорони (військової частини НОМЕР_2 ) (далі - відповідач), в якій просить:

- визнати дії НОМЕР_1 загону морської охорони (військової частини НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку, тобто з 18.06.2021 р. по 21.11.2022 р., протиправними;

- зобов`язати НОМЕР_1 загін морської охорони (військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку, тобто з 18.06.2021 р. по 21.11.2022 р., виходячи із середнього грошового забезпечення ОСОБА_1 , розрахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що в період з 24.07.2002 р. по 17.06.2021 р. проходив військову службу в Прикордонних військах, Державній прикордонній службі України на різних посадах підрозділів та органів охорони державного кордону та в НОМЕР_1 загоні морської охорони (військова частина НОМЕР_2 ). Наказом начальника Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України від 17.05.2021 р. № 93-ОС "Про особовий склад" позивача було звільнено з військової служби, а наказом командира НОМЕР_1 загону морської охорони Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України від 17.06.2021 р. № 194-ОС "Про особовий склад" - виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення. Після звільнення з військової служби 25.06.2021 р. позивачу була виплачена грошова компенсація вартості за неотримане речове майно в сумі 16135,92 грн. В подальшому на виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 21.10.2021 р. у справі № 560/9638/21 15.12.2021 р. відповідачем виплачено 20675,40 грн., на виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 28.10.2021 р. у справі № 560/9639/21 23.02.2022 р. відповідачем виплачено 4637,36 грн., на виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 02.11.2021 р. у справі № 560/11062/21 27.07.2022 р. відповідачем виплачено 81481,59 грн., на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01.12.2021 р. у справі № 200/9962/21 21.11.2022 р. відповідачем виплачено 6657,47 грн. Таким чином, днем фактичного розрахунку відповідача з позивачем є 21.11.2022 р. При цьому, відповідач не нарахував та не виплатив середній заробіток за затримки розрахунку при звільненні. Оскільки остаточний розрахунок відповідач провів не в день звільнення, то наявні підстави для відповідальності, визначеної ст.ст.116, 117 КЗпП України.

Ухвалою від 16.01.2023 р. відкрито спрощене провадження у справі.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25.08.2023 р. визнано протиправними дії НОМЕР_1 загону морської охорони (військової частини НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку, тобто з 18.06.2021 р. по 21.11.2022 р.; стягнуто з НОМЕР_1 загону морської охорони (військової частини НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 11.05.2019 р. до 11.11.2019 р. у розмірі 49980,31 грн.; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.11.2023 р. рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25.08.2023 р. змінено, викладено абзац третій резолютивної частини у наступній редакції: "Стягнути з НОМЕР_1 загону морської охорони (військової частини НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.06.2021 р. по 18.11.2021 р. у розмірі 11266,31 грн."; в іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25.08.2023 р. залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 19.09.2024 р. рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25.08.2023 р. та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.11.2023 р. скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції - Одеського окружного адміністративного суду.

На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.09.2024 р., адміністративна справа № 420/573/23 передана на розгляд судді Бездрабку О.І.

Ухвалою від 04.10.2024 р. справу прийнято до провадження та надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.

15.10.2024 р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову. Вказує на те, що служба у Держприкордонслужбі є державною службою особливого характеру, а не являється працею за трудовим договором, та нормативно-правовими актами, якими затверджено порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, не передбачені підстави для нарахування та виплати середнього заробітку військовослужбовцям Держприкордонслужби за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку. Здійснення відповідних виплат ОСОБА_1 за рішеннями суду не входять до переліку грошових доходів громадян, визначених ч.2 ст.2 Закону № 2050-ІІІ, мають характер одноразової виплати на підставі рішень суду, та не може розцінюватись як невиплата з вини роботодавця належних працівнику сум в день його звільнення. Таким чином, з боку військової частини НОМЕР_2 не було допущено порушення вимог закону щодо виплати грошових коштів, належних ОСОБА_1 при звільненні, та обов`язку нарахування та виплати йому середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку у військової частини НОМЕР_2 не виникло. Також зазначає про порушення позивачем строку звернення до суду.

18.10.2024 р. від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вказує на безпідставність викладених у ньому обставин, оскільки несвоєчасна виплата відповідачем на виконання рішень судів сум, належних йому при звільненні, є підставою для притягнення до відповідальності згідно ст.117 КЗпП України. Питання дотримання строків у даній справі було перевірено під час касаційного перегляду судових рішень першої та апеляційної інстанції Верховним Судом у постанові від 19.09.2024 р.

Ухвалою від 08.01.2025 р. заяву представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду задоволено частково, позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків.

Ухвалою від 27.01.2025 р. визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновлено позивачу строк звернення до суду.

Згідно ч.5 ст.262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Оскільки від сторін не надходило клопотання про розгляд справи в судовому засіданні, суд розглядає справу в порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 24.07.2002 р. по 17.06.2021 р. проходив військову службу в Державній прикордонній службі України, у тому числі з 31.10.2019 р. по 17.06.2021 р. - у НОМЕР_1 загоні морської охорони (військова частина НОМЕР_2 ).

25.06.2021 р. ОСОБА_1 була виплачена грошова компенсація вартості за неотримане речове майно в сумі 16135,92 грн.

30.07.2021 р. після звернення та отримання відповідних архівних відомостей ОСОБА_1 було нараховано та виплачена індексація грошового забезпечення у сумі 10383,92 грн.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду по справі № 560/9638/21 від 21.10.2021 р. зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену грошову допомогу на оздоровлення у червні 2017 року та підйомну допомогу у лютому, квітні 2017 року з урахуванням щомісячної додаткової грошової допомоги, передбаченою постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 р. № 889, з урахуванням виплачених сум.

На виконання даного рішення суду 15.12.2021 р. позивачу нараховано та виплачено недоплачену грошову допомогу на оздоровлення у сумі 20675,40 грн.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду по справі № 560/9639/21 від 28.10.2021 р. зобов`язано військову частину НОМЕР_2 провести перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 , виходячи з розрахунку 50 % грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби, з урахуванням сум нарахованої індексації грошового забезпечення, та з урахуванням раніше виплачених коштів; зобов`язано військову частину НОМЕР_2 провести перерахунок та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, з урахуванням сум нарахованої індексації грошового забезпечення, та з урахуванням раніше виплачених коштів.

На виконання цього рішення суду 23.02.2022 р. позивачу нараховано та виплачено одноразову грошову допомогу та компенсацію у сумі 4637,36 грн.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду по справі № 560/11062/21 від 02.11.2021 р. зобов`язано військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням січня 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), з врахуванням виплачених сум.

На виконання даного рішення суду 27.07.2022 р. позивачу нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення у сумі 81481,59 грн.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду по справі № 200/9962/21 від 01.12.2021 р. зобов`язано військову частину НОМЕР_2 компенсувати ОСОБА_1 суми податку на доходи з фізичних осіб відповідно Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 р. N 44, який був утриманий під час нарахування та виплати ОСОБА_1 та членам його сім`ї підйомної допомоги у листопаді і грудні 2019 року.

На виконання зазначеного рішення суду 21.11.2022 р. позивачу нараховано та виплачено компенсацію у сумі 6657,47 грн.

Загальна сума отриманого позивачем грошового забезпечення після звільнення з НОМЕР_1 загону морської охорони (військової частини НОМЕР_2 ) складає 139971,66 грн. (16135,92 грн. + 10383,92 грн. + 20675,40 грн. + 4637,36 грн. + 81481,59 грн. + 6657,47 грн.).

12.12.2022 р. ОСОБА_1 звернувся через Урядовий контактний центр до НОМЕР_1 загону морської охорони (військової частини НОМЕР_2 ) з вимогою нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку, тобто 18.06.2021 р. по 21.11.2022 р., виходячи із середнього грошового забезпечення, розрахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100.

Листом від 26.12.2022 р. № 14/С-42 відповідач повідомив, що Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25.06.2018 р. № 558, не передбачена виплата військовослужбовцям середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступних приписів законодавства.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.17 ч.1 ст.4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних засадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Згідно ч.1 ст.2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 р. № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання праці військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх трудових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством. При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Спеціальним законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців є Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 р. № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII).

Частинами 1, 4 статті 9 Закону № 2011-XII встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

З матеріалів справи вбачається, що після звільнення позивача зі служби (17.06.2021 р.) відповідачем 25.06.2021 р. виплачено грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно в сумі 16135,92 грн., а 30.07.2021 р. - індексацію грошового забезпечення в сумі 10383,92 грн.

Крім того, рішеннями Хмельницького окружного адміністративного суду від 21.10.2021 р. у справі № 560/9638/21, від 28.10.2021 р. у справі № 560/9639/21, суду від 02.11.2021 р. у справі № 560/11062/21, Донецького окружного адміністративного суду від 01.12.2021 р. у справі № 200/9962/21 встановлено, що при звільненні ОСОБА_1 з військової служби з ним не в повному обсязі проведено розрахунок. Зокрема, позивачу не нараховано та не виплачено у повному обсязі грошову допомогу на оздоровлення, одноразову грошову допомогу при звільненні, грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 р. по 28.02.2018 р., компенсацію податку на доходи з фізичних осіб.

Кошти за вказаними судовими рішеннями у загальній сумі 113451,82 грн. (20675,40 грн. + 4637,36 грн. + 81481,59 грн. + 6657,47 грн.) були перераховані відповідачем на розрахунковий рахунок позивача 15.12.2021 р., 23.02.2022 р., 27.07.2022 р. та 21.11.2022 р. що не заперечується сторонами.

Тобто, загальний розмір виплачених ОСОБА_1 після звільнення сум становить 139971,66 грн. (16135,92 грн. + 10383,92 грн. + 20675,40 грн. + 4637,36 грн. + 81481,59 грн. + 6657,47 грн.)

Суд враховує, що вищевказаними нормативно-правовими актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку з особою, звільненою з військової служби, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України, оскільки загальні норми підлягають застосуванню лише за умови неврегульованості правовідносин нормами спеціального законодавства.

Викладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, наведеною у постановах від 31.10.2019 р. у справі № 828/598/17, від 16.04.2020 р. у справі № 822/3307/17.

Згідно ст.116 КЗпП України (в редакції, чинній до 19.07.2022 р.) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до ст.116 КЗпП України (в редакції, чинній з 19.07.2022 р.) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Згідно з ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Зазначені правові висновки щодо застосування ст.117 КЗпП України викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 р. у справі № 821/1083/17.

Отже, суд вважає помилковими доводи відповідача про те, що у спірному випадку на нього не поширюється відповідальність, передбачена ст.117 КЗпП України.

Матеріалами справи підтверджено, що позивача виключено з особового складу НОМЕР_1 загону морської охорони (військової частини НОМЕР_2 ) з 17.06.2021 р., а остаточний розрахунок з позивачем виплат, які мали були йому виплачені, проведено відповідачем 21.11.2022 р.

Тому бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є протиправною. При цьому в даному випадку відповідачем допущено саме протиправну бездіяльність, а не дії як вказує позивач, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 (військовою частиною НОМЕР_3 не вчинено жодних дій з нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Щодо визначення способу поновлення порушених прав позивача суд зазначає наступне.

Відповідно до п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 р. № 1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

День звільнення є останнім робочим днем, який відповідним чином обліковується та оплачується на рівні звичайного робочого дня (вказана правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24.10.2019 р. у справі № 821/1226/16).

Саме в цей день (день звільнення, або день виключення зі списків частини для військовослужбовців) на підставі ст.116 КЗпП України роботодавець повинен був виплатити звільненому працівнику всі належні йому суми.

Згідно витягу з наказу командира НОМЕР_1 загону морської охорони Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України від 17.06.2021 р. № 194-ОС "Про особовий склад" позивача виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення з 17.06.2021 р.

А тому строк затримки по виплаті грошового забезпечення слід рахувати з 18.06.2021 р., оскільки відповідальність за порушення зазначених норм починається з наступного дня після не проведення зазначених виплат.

Крім того, оскільки судом встановлено, що остаточний розрахунок з позивачем здійснено 21.11.2022 р., то останнім днем належного розрахунку слід вважати саме цю дату.

При цьому суд враховує правові висновки Верховного Суду (зокрема, які викладені у постанові від 06.08.2020 р. у справі № 813/851/16), відповідно до яких суд, що приймає рішення про стягнення на користь особи суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, має вказати не лише період, а і конкретну суму, яка підлягає стягненню.

Таким чином, для повного і належного захисту порушених прав та інтересів позивача суд вважає за необхідне стягнути з відповідача конкретну суму такої компенсації.

Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100.

Абзацом 4 пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За правилами п.8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.

Вирішуючи зазначений спір, суд враховує, що з 19.07.2022 р. набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" № 2352-IX від 01.07.2022 р., яким викладена в новій редакції ст.117 КЗпП України. Цією нормою в редакції з 19.07.2022 р. передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

У постанові від 29.02.2024 р. у справі № 460/42448/22 Верховний Суд зазначив, що стягнення середнього заробітку умовно варто поділити на дві частини: до набрання чинності нової редакції статті 117 КЗпП України і після цього. Період до 19.07.2022 р. (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, яка не обмежувала строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату. Проте, з 19.07.2022 р. регулюється вже чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

Аналогічна правова позиція відображена у постановах Верховного Суду від 25.04.2024 р. у справі № 440/8467/23, від 29.01.2024 р. у справі № 560/9586/22, від 28.06.2023 р. у справі № 560/11489/22, від 30.11.2023 р. у справі № 380/19103/22.

Відтак, правовідносини щодо стягнення на корись позивача середнього заробітку за період з 18.06.2021 р. по 18.07.2022 р. (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється ст.117 КЗпП України в редакції, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, а за період з 19.07.2022 р. по 20.11.2022 р. - ст.117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-ІХ із застосуванням обмеження виплати шістьма місяцями.

При вирішенні позовних вимог щодо розміру середнього заробітку, який підлягає виплаті позивачу за період з 18.06.2021 р. по 18.07.2022 р., суд враховує наступне.

Відповідно до довідки НОМЕР_1 загону морської охорони та архівної відомості № 1 за період з січня 2021 року по грудень 2021 року, загальний розмір грошового забезпечення позивача склав 55781,54 грн. (27599,62 грн. + 28181,92 грн.). Сукупна кількість календарних днів за цей період - 61. Тому середній заробіток позивача складає 914,45 грн. (55781,54 грн. : 61 день).

Затримка розрахунку при звільненні за період з 18.06.2021 р. по 18.07.2022 р. становить 396 календарних днів.

Сума середнього заробітку складає 362122,20 грн. (914,45 грн. х 396 календарних днів).

З урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.06.2019 р. у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зменшення судом розміру означеного середнього заробітку, передбаченого статтею 117 КЗпП України, має залежати від розміру недоплаченої суми, належної працівникові при звільненні.

На підтримку наведеної позиції Великої Палати Верховного Суду 30.11.2020 р. Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі № 806/2473/18. У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Повна сума належного позивачу розрахунку при звільненні складається з суми фактично виплаченого розрахунку (262224,05 грн. згідно довідки військової частини НОМЕР_2 від 07.10.2024 р. № 116 (за виключенням компенсації за речове майно, яке виплачено позивачу після звільнення)) та суми розрахунку, виплаченої із затримкою (139971,66 грн.), та становить 418577,35 грн.

Частка невиплаченої в день звільнення суми (139971,66 грн.) у порівнянні із загальною сумою належного позивачу розрахунку при звільненні (418577,35 грн.) складає 33,43 % (139971,66 грн. / 418577,35 грн. х 100 %).

Виходячи з принципу пропорційності, на користь позивача (за період з 18.06.2021 р. по 18.07.2022 р.) необхідно стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 33,43 % від суми 362122,20 грн. (середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 18.07.2021 р. по 18.07.2022 р.), що складає 121057,45 грн. ((362122,20 грн. х 33,43 %) / 100 %) = 121057,45 грн.).

Отже, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.06.2021 р. по 18.07.2022 р. з врахуванням істотності частки становить 121057,45 грн.

Стосовно періоду з 19.07.2022 р. по 20.11.2022 р., то середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 114306,25 грн. (914,45 грн. х 125 календарних днів).

Враховуючи розгляд правовідносини щодо нарахування та виплати середнього заробітку відповідно до редакції ст.117 КЗпП України до набрання чинності Законом № 2352-ІХ та після, суд дійшов висновку, що позовні вимоги необхідно задовольнити частково шляхом стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в загальному розмірі 235363,70 грн., в тому числі за період з 18.06.2021 р. по 18.07.2022 р. в розмірі 121057,45 грн., та з 19.07.2022 р. по 20.11.2022 р. у розмірі 114306,25 грн.

Згідно ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, повному та об`єктивному дослідженні.

Приписами ч.1 ст.77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Позивач звільнений від сплати судового збору, інших витрат не поніс, а тому відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст.9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255, 262 КАС України, суд -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_4 ) до НОМЕР_1 загону морської охорони (військова частина НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_1 загону морської охорони (військова частина НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_4 ) середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Стягнути з НОМЕР_1 загону морської охорони (військова частина НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_4 ) середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.06.2021 р. по 20.11.2022 р. у сумі 235363 (двісті тридцять п`ять тисяч триста шістдесят три) грн. 70 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя О.І. Бездрабко