Справа № 280/12130/24
Суддя: Мінаєва Катерина Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2025 року Справа № 280/12130/24 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мінаєвої К.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

І. Зміст і підстави позовних вимог.

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі відповідач), у якій позивач просить суд:

1) визнати протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 1 частини 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку із відсутністю необхідного пільгового стажу роботи та скасувати рішення відповідача від 21.08.2024 № 63;

2) зобов`язати відповідача призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах із зменшенням пенсійного віку з дати звернення в серпні 2024 року.

Позовна заява подана представником позивача адвокатом Будовською Н.В., яка діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АР № 1199576 від 26.09.2024.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до територіального органу ПФУ із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1, до заяви були долучені документи на підтвердження необхідного страхового стажу та відповідні документи на підтвердження права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку. Проте, відповідач прийняв рішення від 21.08.2024 № 63 про відмову у призначенні пенсії на пільгових умовах з огляду на відсутність необхідного пільгового стажу. Зауважено, що зарахуванню до пільгового стажу позивача підлягають періоди з 28.03.1990 по 11.05.1990, з 22.05.1990 по 27.05.1992 (проходження військової служби), з 17.07.1992 по 24.03.1994, з 12.04.1994 по 13.10.1997. Наголошено, що до пільгового стажу відповідачем протиправно не був врахований період проходження позивачем військової служби.

ІІ. Виклад позицій інших учасників справи.

17.01.2025 надійшли пояснення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, у яких представник зазначає, що за результатами розгляду заяви та доданих до неї документів Головним управлінням Пенсійного фонду України в Вінницькій області встановлено, що страховий стаж позивача складає 42 роки 06 місяців 12 днів, в тому числі пільговий стаж за Списком № 1 05 років 02 місяці 10 днів, якого недостатньо для призначення пенсії за віком на пільгових умовах. Щодо доводів представника позивача про безпідставне незарахування періоду роботи з 28.03.1990 по 11.05.1990 року до пільгового стажу зазначено, що у трудовій книжці позивача за вказаний період відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, а саме, не зазначено, що позивач працював на умовах, передбачених Списком №1 повний робочий день. Уточнюючі довідки відповідно до додатку 5 до Порядку № 637 та накази про атестацію робочих місць за вказаний період не надавались. Щодо доводів представника позивача про безпідставне не зарахування періоду проходження військової служби з 22.05.1992 по 24.03.1990 року до пільгового стажу, то представник вказує, що позивач на момент призову на військову службу не працював за професією або не займав посаду, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, через що у відповідача були відсутні підстави для зарахування періоду проходження військової служби до пільгового стажу. Вважає, що дії відповідача не суперечать чинному законодавству України, тому підстави для задоволення вимог позивача повністю відсутні.

20.01.2025 судом отримано відзив на позовну заяву Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, у якому представник відповідача зазначає, що розгляд заяви ОСОБА_1 здійснювався за принципом екстериторіальності. Вказує про відсутність правових підстав до пільгового стажу позивача період роботи 28.03.1990 по 11.05.1990 та період проходження військової служби. Таким чином, прийнято законне та обґрунтоване рішення про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, згідно п. 1 ч. 2 статті 114 Закону №1058, у зв`язку з відсутністю належного пільгового стажу за Списком №1. Вважає, що прийняття певного рішення в залежності від результатів розгляду поданих заявником документів є дискреційними повноваженнями відповідача, втручання до яких з боку суду є неприпустимим. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

III. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою від 30.12.2024 суд відкрив провадження у справі та призначив її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін у відповідності до положень статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України); залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

IV. Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за відповідною адресою у місті Запоріжжя.

14.08.2024 позивач звернувся до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя із заявою про призначення пенсії за віком за Списком № 1 (у графі «вид пенсії» зазначено за віком, СПИСОК 1 + АРМІЯ). Заява та додані до неї документи прийняті 14.08.2024 пенсійним органом, що підтверджується розпискою-повідомленням за № 2694.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 21.08.2024 № 63, прийнятому за принципом екстериторіальності, позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 1 частини 2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку із відсутністю пільгового стажу роботу. Зазначено, що пенсійний вік, визначений пунктом 1 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (Список № 1) 50 років. Вік заявника 53 роки. Необхідний страховий стаж, визначений пунктом 1 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (Список № 1) становить 25 років. Страховий стаж особи 42 роки 6 місяців 12 днів. Необхідний пільговий стаж на роботах з шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 1 становить 10 років. Пільговий стаж особи за Списком № 1 5 років 2 місяці 10 днів. За результатами розгляду документів, доданих до заяви: до страхового та пільгового стажу зараховані всі періоди.

Згідно з довідкою про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії від 17.04.2024 № 43, виданої ТОВ «ЗАПОРІЗЬКИЙ ТИТАНО-МАГНІЄВИЙ КОМБІНАТ», ОСОБА_1 працював повний робочий день на «Запорізькому титано-магнієвому комбінаті» і виконував роботи у цеху № 7 за професією електромонтер по ремонту і обслуговуванню електроустаткування в період з 17.07.1992 по 24.03.1994, що передбачено Списком № 1, розділ IV, підрозділ 17а, код 1072000а-17531 (постанова КМ СРСР від 26.01.1991 №10, постанова КМУ від 11.03.1994 № 162, пункт 1 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).

За змістом довідки про підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній № 310 від 22.04.2024, виданої ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «ЗАПОРІЖСТАЛЬ», ОСОБА_1 працював повний робочий день на комбінаті «Запоріжсталь» та виконував роботуу виробництві чорної металургії з 12.04.1994 по 13.10.1997 (3 роки 6 міс 2 дн) за професією електромонтер з ремонту та обслуговування електроустаткування термічного відділення в цеху холодного прокату № 1, що передбачено Списком № 1, розділ ІІІ, підрозділ 3а, код 1030300а-1753а (постанова КМ України № 162 від 11.03.1994).

Наведене узгоджується із записами, наявними у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 від 30.03.1990.

Відповідно до форми РС-право до пільгового стажу ОСОБА_1 за Списком № 1 зараховані лише періоди з 17.07.1992 по 24.03.1994, з 12.04.1994 по 13.10.1997.

Крім того, у трудовій книжці позивача наявні наступні записи (сторінки 2-5):

(запис №№ 3-4): 28.03.1990 прийнятий у цех холодної прокатки № 1 електромонтером по ремонту електрообладнання 4 розряду (наказ № 67 від 28.03.90);

11.05.1990 звільнений у зв`язку з призовом до Радянської Армії (наказ № 128 від 16.05.90);

(запис № 5): служба у Радянській Армії з 22.05.1990 по 27.05.1992 (військовий квиток НОМЕР_2 ).

Відповідно до записів військового квитка позивача серії НОМЕР_2 від 22.05.1990 ОСОБА_1 призовною комісією при ІНФОРМАЦІЯ_2 визнаний придатним до стройової служби, призваний на дійсну військову службу та направлений до частини 22.05.1990. 27.05.1992 на підставі Указу Президента України від 23.03.92, звільнений у запас та направлений до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Не погодившись з рішенням відповідача про відмову у призначенні пенсії за Списком № 1, позивач звернувся з цим адміністративним позовом до суду.

V. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також, у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Пункт 6 частини першої статті 92 Конституції України встановлено, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV).

Стаття 1 Закону №1058-IV передбачає, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Частиною першою статті 9 Закону № 1058-IV встановлено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Статтею 114 Закону № 1058-IV врегульовані питання щодо призначення пенсії за віком на пільгових умовах та за вислугу років для окремих категорій працівників.

Пунктом 1 частини другої статті 114 Закону № 1058-IV регламентовано, що пенсія за віком на пільгових умовах призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Працівникам, які не мають стажу роботи з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім цього пункту відповідного страхового стажу пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 цього Закону: чоловікам - на 1 рік за кожний повний рік такої роботи; жінкам - на 1 рік 4 місяці за кожний повний рік такої роботи.

Як встановлено судом, підставою для відмови у призначенні позивачу пенсії за віком на пільгових умовах (за Списком № 1) була відсутність необхідного пільгового стажу. Так, відповідно до пункту частини 2 статті 114 Закону № 1058-IV необхідний пільговий стаж становить 10 років, тоді як зарахований відповідно до наданих документів пільговий стаж ОСОБА_1 згідно з рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 21.08.2024 № 63 складає 5 років 2 місяці 10 днів.

При цьому відповідно до розрахунку стажу (форма РС-право) до пільгового стажу ОСОБА_1 за Списком № 1 зараховані лише періоди з 17.07.1992 по 24.03.1994, з 12.04.1994 по 13.10.1997. Разом з тим, представник позивача наголошує на протиправному незарахуванні відповідачем до пільгового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 28.03.1990 по 11.05.1990 та періоду проходження військової служби з 22.05.1990 по 27.05.1992, що є перешкодою для призначення позивачу пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1 зі зменшенням пенсійного віку.

Щодо незарахування до пільгового стажу періоду роботи позивача з 28.03.1990 по 11.05.1990 слід зазначити наступне.

За позицією відповідача та третьої особи, період роботи позивача з 28.03.1990 по 11.05.1990 не може бути зарахований до пільгового стажу, оскільки у трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, а саме, не зазначено, що позивач працював на умовах, передбачених Списком №1 повний робочий день.

Як встановлено судом, у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 від 30.03.1990 містяться записи про те, що ОСОБА_1 у період з 28.03.1990 по 11.05.1990 працював на посаді електромонтера по ремонту електроустаткування цеху холодного прокату № 1 на комбінаті «Запоріжсталь». 11.05.1990 позивач був звільнений у зв`язку з призовом до Радянської Армії та після проходження військової служби (до 27.05.1992) у період з 17.07.1992 по 24.03.1994 працював на тій самій посаді (електромонтер по ремонту і обслуговуванню електроустаткування цеху № 7) на «Запорізькому титано-магнієвому комбінаті», про що свідчать записи у трудовій книжці та уточнююча довідка від 17.04.2024 № 43, та цей період зарахований відповідачем до пільгового стажу позивача.

Згідно з пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі - Порядок № 637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно із пунктом 20 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.1992 № 442 атестація робочих місць за умовами праці проводиться на підприємствах і організаціях незалежно від форм власності й господарювання, де технологічний процес, використовуване обладнання, вина та матеріали є потенційними джерелами шкідливих і небезпечних виробничих факторів, що можуть несприятливо впливати на стан здоров`я працюючих, а також на їхніх нащадків як тепер, так і в майбутньому. Основна мета атестації полягає у регулюванні відносин між власником або уповноваженим ним органом і працівниками у галузі реалізації прав на здорові й безпечні умови праці, пільгове пенсійне забезпечення, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах.

Частиною другою пункту 4 зазначеного Порядку № 442 встановлено, що відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства, організації.

З аналізу наведених норм можна зробити висновок, що законодавцем покладено обов`язок проведення атестації робочих на керівників підприємств, а тому її не проведення не може позбавити громадян конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання за віком на пільгових умовах відповідно до статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

При визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці 21.08.1992 року (пункт 3 Порядку застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, посад і показників при обчислені стажу роботи, що дає право на пенсію за віком пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики 18.11.2005 року № 383).

За змістом пунктів 1 та 2 Порядку проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.1992 № 442, що набрав чинності 21.08.1992, атестація робочих місць за умовами праці проводиться на підприємствах і організаціях незалежно від форм власності й господарювання, де технологічний процес, використовуване обладнання, сировина та матеріали є потенційними джерелами шкідливих і небезпечних них факторів, що можуть несприятливо впливати на стан здоров`я працюючих, а їхніх нащадків як тепер, так і в майбутньому. Основна мета атестації полягає у регулюванні відносин між власником або уповноваженим ним органом і працівниками у галузі прав на здорові й безпечні умови праці, пільгове пенсійне забезпечення, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах.

Пунктом 4 Порядку № 442 передбачено, що атестація робочих місць за умовами проводиться в строки, передбачені колективним договором, але не рідше одного року.

Згідно із підпунктами 4.1 - 4.3 Порядку № 383 при призначенні пенсії за віком на умовах для зарахування до стажу, який дає право на пенсію за віком на умовах, певного 5-річного періоду роботи зі шкідливими і важкими умовами з 21.08.1992 року відповідне право впродовж цього періоду повинне бути підтверджено за результатами атестації.

Результати атестації (як вперше проведеної, так і чергової) застосовуються при обчисленні стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, впродовж 5 років після затвердження її результатів, за умови, якщо впродовж цього часу на даному підприємстві не змінювались докорінно умови і характер праці (виробництво, робота, робоче місце), що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах. У разі докорінної зміни умов і характеру праці для підтвердження права на пенсію за віком на пільгових умовах має бути проведена позачергова атестація. Такий же порядок застосовується у разі припинення діяльності підприємства, установи, організації із визначенням правонаступника.

У разі підтвердження цього права за результатами атестації, вперше проведеної до 21.08.1997 року (впродовж 5 років після введення в дію Порядку проведення атестації робочих місць), до стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, зараховується весь період роботи на даному підприємстві у виробництвах, передбачених Списками, тобто період роботи із шкідливими умовами праці, до дати видання наказу на підприємстві про результати проведення атестації та період роботи впродовж наступних 5 років з урахуванням пункту 4.2 цього Порядку.

Отже, за періоди до 21.08.1992 проведення атестації робочих місць не вимагалось, але за періоди після 21.08.1992 підтвердження проведення атестації робочих місць для призначення пільгової пенсії за Списком № 1 згідно з пунктом 1 частини другої статті 114 Закону № 1058-IV та пунктом 3 Порядку № 383 є обов`язковим.

Суд зазначає, що у період з 22.08.1956 року по 25.01.1991 року при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовувалися Списки № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що дають право на пільгове пенсійне забезпечення, затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 22.08.1956 року № 1173. У період з 26.01.1991 року по 10.03.1994 року при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовувалися Списки № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що дають право на пільгове пенсійне забезпечення, затверджені постановою Кабінету Міністрів СРСР №10 від 26 січня 1991 року. З 11.03.1994 року по 16.01.2003 року вже діяли Списки виробництв, робіт; професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію на пільгових умовах, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 1994 року № 162. У період з 17.01.2003 року по 24.06.2016 року діяли Списки виробництв, робіт; професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію на пільгових умовах, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 року № 36. Починаючи з 03.08.2016 року, діють Списки виробництв, робіт; професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію на пільгових умовах, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 24.06.2016 року № 461.

У матеріалах пенсійної справи (документів, які розглядалися відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення) наявний Перелік робочих місць, виробництв, робіт, професій та посад, працівникам яких підтверджено право на пільги та компенсації по цеху № 7 електролітному виробництву магнію та отримання титану (додаток до наказу від 10.01.1995 № 13 «Про результати атестації робочих місць у структурних підрозділах комбінату»), затверджений головою профкому (в.о. генерального директора) Запорізького титано-магнієвого комбінату, до якого належить посада електромонтера по ремонту та обслуговуванню електроустаткування (№ робочого місця 07-0024/0075; Список І, р.УП п.17а № 1072000а-17531).

Також у матеріалах пенсійної справи міститься Перелік робочих місць, виробництв, робіт, професій та посад, працівникам яких підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення за Списком № 1 та № 2 по цеху холодного прокату № 1 (додаток до наказу від 25.05.1995 № 73 «Про результати атестації робочих місць за умовами праці для підтвердження права робітників на пільгове пенсійне забезпечення»), затверджений генеральним директором Запорізького металургійного комбінату «Запоріжсталь», до якого належить категорія робітників ремонтних служб, зайняті ремонтом обладнання у місцях його встановлення на дільницях (робочих місцях) діючих виробництв, де основні робітники, які ведуть технологічний процес, користуються правом на пільгове пенсійне забезпечення за Списком № 1: слюсарі-ремонтники, електрогазозварники зварювання, електромонтери по ремонту та обслуговування електроустаткування (порядковий номер № 36, термічне відділення, код класифікатора 19861, код професії 1072000а-17531). Вказана категорія робітників належить до підрозділу 17 розділу VII Списку № 1, затвердженого постановою Кабінету Міністрів СРСР №10 від 26.01.1991.

Отже, згідно із наказом за результатами атестації підтверджено право на пільгову пенсію за Списком № 1 електромонтерам по ремонту та обслуговуванню електроустаткування по цеху холодного прокату № 1 Запорізького металургійного комбінату «Запоріжсталь», у зв`язку з чим, враховуючи відповідні записи у трудовій книжці позивача, суд дійшов висновку, що у період з 28.03.1990 по 11.05.1990 позивач займав посаду, за якою підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення за Списком № 1, а відтак згаданий період має бути зарахований до пільгового стажу позивача за Списком № 1.

За обставин цього спору суд дійшов висновку, що відмовляючи позивачу у призначенні пенсії за віком, пенсійний орган застосував суто формальний підхід, що не відповідає принципу верховенства права. При цьому, суд виходить з того, що аналізуючи надані документи, пенсійний орган, перш за все, має виходити з їх змісту, а не лише суто з форми. Тобто в розрізі цієї справи та за умови підтвердження трудового стажу, як громадянин України, позивач наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних підстав.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 28.08.2018 у справі №175/4336/16-а, від 25.09.2018 у справі №242/65/17, від 27.02.2019 у справі №423/3544/16-а, від 11.07.2019 у справі №242/1484/17, від 31.03.2020 у справі №127/16245/17.

Щодо незарахування до пільгового стажу періоду проходження військової служби позивача з 22.05.1990 по 27.05.1992 слід зауважити наступне.

За позицією відповідача та третьої особи, період проходження військової служби позивача не може бути зарахований до пільгового стажу, оскільки позивач на момент призову на військову службу не працював за професією або не займав посаду, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Згідно з абзацом другим пункту 1 статті 8 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» час проходження строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, а також час проходження військової служби в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України «Про оборону України», зараховуються до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, якщо на момент призову на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України «Про оборону України», особа навчалася за фахом у професійно-технічному навчальному закладі, працювала за професією або займала посаду, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Як встановлено судом, у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 від 30.03.1990 містяться записи про те, що 11.05.1990 ОСОБА_1 був звільнений у зв`язку з призовом до Радянської Армії, відповідно до записів військового квитка позивача серії НОМЕР_2 від 22.05.1990 він призваний на дійсну військову службу та 27.05.1992 звільнений у запас.

Враховуючи те, що суд встановив право позивача на зарахування періоду його роботи з 28.03.1990 по 11.05.1990 на посаді електромонтера по ремонту електрообладнання до пільгового стажу, та на момент призову на військову службу він займав посаду, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1, період проходження військової служби з 22.05.1990 по 27.05.1992 у силу вимог абзацу другого пункту 1 статті 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» повинен бути зарахований до пільгового стажу позивача за Списком № 1.

Крім того, суд зазначає, що 15.12.2023 набрав чинності Закон України «Про адміністративну процедуру», який регулює відносини органів виконавчої влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, інших суб`єктів, які відповідно до закону уповноважені здійснювати функції публічної адміністрації, з фізичними та юридичними особами щодо розгляду і вирішення адміністративних справ шляхом прийняття та виконання адміністративних актів.

За визначенням, наведеним у статті 2 цього Закону, адміністративний акт - рішення або юридично значуща дія індивідуального характеру, прийняте (вчинена) адміністративним органом для вирішення конкретної справи та спрямоване (спрямована) на набуття, зміну, припинення чи реалізацію прав та/або обов`язків окремої особи (осіб); адміністративне провадження - сукупність процедурних дій, що вчиняються адміністративним органом, і прийнятих процедурних рішень з розгляду та вирішення справи, що завершується прийняттям і, в необхідних випадках, виконанням адміністративного акта.

Частинами першою-третьою статті 8 цього Закону передбачають, що адміністративний орган забезпечує належність та повноту з`ясування обставин справи, безпосередньо досліджує докази та інші матеріали справи. Адміністративний орган під час здійснення адміністративного провадження враховує всі обставини, що мають значення для вирішення справи. Адміністративний орган зобов`язаний обґрунтовувати адміністративні акти, які він приймає, крім випадків, визначених законом. Адміністративний акт, який може негативно вплинути на право, свободу чи законний інтерес особи, повинен містити мотивувальну частину, що відповідає вимогам цього Закону.

Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої статті 72 цього Закону адміністративний акт, прийнятий у письмовій формі, або усний адміністративний акт, підтверджений у письмовій формі, повинен мати мотивувальну частину (крім випадків, передбачених частиною шостою цієї статті). Мотивування (обґрунтування) адміністративного акта в письмовій формі повинно забезпечувати особі можливість правильно його зрозуміти та реалізувати своє право на оскарження адміністративного акта. У мотивувальній частині адміністративного акта зазначаються: 1) дата подання заяви або скарги та стислий зміст вимоги, що в ній міститься (у разі прийняття акта за заявою або скаргою особи); 2) фактичні обставини справи; 3) зміст документів та відомості, враховані під час розгляду справи; 4) посилання на докази або інші матеріали справи, на яких ґрунтуються висновки адміністративного органу; 5) детальна правова оцінка обставин, виявлених адміністративним органом, та чітке зазначення висновків, зроблених на підставі такої правової оцінки виявлених обставин. Адміністративний акт може не містити посилання на фактичні обставини справи і результати дослідження доказів та інших матеріалів справи, якщо такий акт прийнято на підставі акта чи іншого документа, складеного за результатами проведення інспекційних (контрольних, наглядових) заходів, якщо цей документ вже містить відповідне мотивування (обґрунтування) та доведений до особи належним чином. Відсутність в адміністративному акті мотивувальної частини, складеної відповідно до вимог цього Закону, має наслідки, встановлені цим Законом.

Пункт 4 частини другої статті 87 Закону України «Про адміністративну процедуру» визнає протиправним адміністративний акт, який не відповідає принципам адміністративної процедури.

Оскаржуване у даній справі рішення, яке є негативним адміністративним актом, не відповідає принципам адміністративної процедури, оскільки не містить належної мотивації його висновку, зокрема встановлення обставин, що мають значення для призначення позивачу пенсії за віком (зарахування періодів роботи до стажу), посилання на докази, якими такі обставини обґрунтовані, із зазначенням причин прийняття чи відхилення наданих позивачем документів.

Ненаведення мотивів прийнятого рішення суб`єктивізує акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, за яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм правову оцінку, та встановити його відповідність критеріям, наведеним у частині другій статті 2 КАС України.

Невиконання пенсійним органом законодавчо встановлених вимог щодо змісту, обґрунтованості та вмотивованості акта індивідуальної дії має наслідком визнання його протиправним.

Дослідивши надані позивачем на розгляд пенсійного органу заяву з долученими до неї документами, суд дійшов висновку, що такі документи є достатніми для зарахування періоду роботи позивача з 28.03.1990 по 11.05.1990 та періоду проходження ним військової служби з 22.05.1990 по 27.05.1992 до пільгового стажу позивача за Списком № 1, у зв`язку з чим відповідач неправильно обрахував пільговий стаж позивача, через що рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 21.08.2024 № 63 про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком на пільгових умовах суд вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Незважаючи на те, що у рішенні від 21.08.2024 № 63 зазначено про зарахування до страхового та пільгового стажу усіх наявних періодів, Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області не зазначило про незарахування періоду роботи з 28.03.1990 по 11.05.1990 та періоду проходження військової служби з 22.05.1990 по 27.05.1992 до пільгового стажу, при цьому у матеріалах пенсійної справи (документів, які розглядалися відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення) був наявний наказ за результатами атестації, яким підтверджено право на пільгову пенсію за Списком № 1 електромонтерам по ремонту та обслуговуванню електроустаткування по цеху холодного прокату № 1 Запорізького металургійного комбінату «Запоріжсталь».

За таких обставин суд дійшов висновку, що відмова позивачу у призначені пенсії за віком є передчасною, рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 21.08.2024 № 63 не обґрунтоване, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання його протиправним та як наслідок скасування.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах із зменшенням пенсійного віку з дати звернення в серпні 2024 року, суд зазначає наступне.

За змістом частини четвертої статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Адміністративний суд надає оцінку рішенню суб`єкта владних повноважень на відповідність критеріям правомірності, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, виключно з огляду на зміст такого рішення.

Суд враховує, що обчислення стажу відноситься до компетенції органів Пенсійного фонду, і суд не може перебирати на себе таку функцію та здійснювати розрахунок страхового стажу особи та визначати його достатність для призначення пенсії.

У постанові від 26.09.2023 у справі № 420/5833/19 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зауважив, що дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує останнього вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. Натомість, застосування такого способу захисту прав, свобод та інтересів позивача як зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, є правильним тоді, коли останній розглянув клопотання заявника та прийняв рішення, яким відмовив у його задоволенні.

Тобто, у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом владних повноважень на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт владних повноважень дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати його прийняти рішення з урахуванням оцінки суду.

Враховуючи викладене, задля ефективного захисту прав і свобод позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, самостійно обравши спосіб захисту, який відповідає об`єкту порушеного права та у спірних правовідносинах є достатнім, необхідним та ефективним, а саме зобов`язати відповідача зарахувати до пільгового стажу спірні періоди роботи та проходження військової служби, та повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком на пільгових умовах із зменшенням пенсійного віку та прийняти рішення по суті заяви з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

Ухвалюючи рішення, суд керується статтею 246 КАС України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (пункт 41) щодо якості судових рішень.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (параграф 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку № 11(2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, решта доводів та аргументів сторін, що наведена у заявах по суті справи, не потребує окремої оцінки суду, оскільки зроблених судом висновків не спростовують.

VI. Висновки суду.

Частинами першою, другою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Надавши оцінку усім доказам в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення адміністративного позову.

VII. Розподіл судових витрат.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина третя статті 139 КАС України).

Квитанцією від 25.12.2024 № підтверджується сплата позивачем судового збору у розмірі 1211,20 грн. За таких обставин, враховуючи вимоги статті 139 КАС України, судові витрати на оплату судового збору у розмірі 908,40 грн підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 21.08.2024 № 63 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати до пільгового стажу за Списком № 1 ОСОБА_1 період роботи з 28.03.1990 по 11.05.1990 та період проходження військової служби з 22.05.1990 по 27.05.1992, та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 14.08.2024 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 908,40 грн (дев`ятсот вісім гривень 40 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повне найменування сторін:

Позивач - ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, місцезнаходження: вул. Зодчих, буд. 22, м. Вінниця, 21005; .

Третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, місцезнаходження: пр.Соборний, буд.158-Б, м.Запоріжжя, 69057; .

Рішення у повному обсязі складено та підписано 30.01.2025.

Суддя К.В.Мінаєва