Справа № 520/23128/24
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2025-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2025 р. Справа № 520/23128/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,

Суддів: Калиновського В.А. , Кононенко З.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної судової адміністрації України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.11.2024, головуючий суддя І інстанції: Горшкова О.О., м. Харків, повний текст складено 04.11.24 у справі №520/23128/24

за позовом ОСОБА_1

до Східного апеляційного господарського суду третя особа Державна судова адміністрація України

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивачка) звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою (за підписом її представника) до Східного апеляційного господарського суду (далі по тексту також - відповідач), третя особа Державна судова адміністрація України (далі по тексту - ДСА України, третя особа), в якій просила суд:

- визнати протиправними дії Східного апеляційного господарського суду щодо нарахування та виплати судді ОСОБА_1 у період з 01 січня 2021 року по 03 липня 2024 року суддівської винагороди (в тому числі допомоги на оздоровлення, вихідна допомога при звільненні, компенсація за невикористані відпустки), виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102 грн. 00 коп.

- зобов`язати Східний апеляційний господарський суд провести нарахування та виплату ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01 січня 2021 року по 03 липня 2024 року на підставі частин 2, 3 статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 02.06.2016 №1402-VІІІ, виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2021 року 2270 грн. 00 коп., на 1 січня 2022 року 2481 грн. 00 коп., на 1 січня 2023 року 2684 грн. 00 коп., на 1 січня 2024 року 3028 грн. 00 коп. з врахуванням виплачених сум та утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті;

- зобов`язати Східний апеляційний господарський суд видати ОСОБА_1 довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного грошового утримання судді у відставці станом на 5 липня 2024 року виходячи з посадового окладу у розмірі 189250, 00 грн. з врахуванням доплат за вислугу років у сумі 151400,00 грн. та щомісячної доплати 9462,00 грн., разом 350112,50 грн. (виходячи з базового розрахунку розміру посадового окладу судді на підставі прожиткового мінімуму, розмір якого встановлено на 1 січня 2024 року у сумі 3028 грн. 00 коп.).

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 21.08.2024 року відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Східного апеляційного господарського суду, третя особа ДСА України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії. Розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04.11.2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Східного апеляційного господарського суду, третя особа ДСА України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправними дії Східного апеляційного господарського суду щодо нарахування та виплати судді ОСОБА_1 у період з 01 січня 2021 року по 03 липня 2024 року суддівської винагороди (в тому числі допомоги на оздоровлення, вихідна допомога при звільненні, компенсація за невикористані відпустки), виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102 грн. 00 коп.

Зобов`язано Східний апеляційний господарський суд провести нарахування та виплату ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01 січня 2021 року по 03 липня 2024 року на підставі частин 2, 3 статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 02.06.2016 №1402-VІІІ, виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2021 року 2270 грн. 00 коп., на 1 січня 2022 року 2481 грн. 00 коп., на 1 січня 2023 року 2684 грн. 00 коп., на 1 січня 2024 року 3028 грн. 00 коп. з врахуванням виплачених сум та утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Зобов`язано Східний апеляційний господарський суд видати ОСОБА_1 довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного грошового утримання судді у відставці станом на 5 липня 2024 року, виходячи з базового розрахунку розміру посадового окладу судді на підставі прожиткового мінімуму, розмір якого встановлено на 1 січня 2024 року у сумі 3028 грн. 00 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Східного апеляційного господарського суду за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 968,96 грн. (дев`ятсот шістдесят вісім гривень 96 копійок).

ДСА України, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просила суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2024 року у справі №520/23128/24 та прийняти нову постанову у справі №520/23128/24, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

В обґрунтування вимог скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права. Зазначає, що позивачка просила здійснити перерахунок та виплату суддівської винагороди за період з 1 січня 2021 року по 03 липня 2024 року та допомоги на оздоровлення за 2021, 2022, 2023, 2024 роки, а з позовом звернулася лише 15.08.2024, беручи до уваги щомісячний періодичний характер виплат грошового забезпечення, об`єктивність та відчутність різниці в отримуваній кожного місяця сумі суддівської винагороди, вважає, що позивач пропустив строк звернення з адміністративним позовом до суду першої інстанції в частині позовних вимог за період з 19.07.2022 по 03.04.2024. Також, зазначає, що днем, коли позивачка дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав (на його думку) є день отримання довідки про доходи (про нараховані та виплачені кошти) за відповідний рік, на підставі якої щороку подається в обов`язковому порядку декларація про доходи. Вказує, що як вбачається з офіційної інформації, яка міститься в Єдиному державному реєстрі декларацій, позивачка подала щорічні декларації 17.02.2022 - за 2021 рік, 12.07.2023- за 2022 рік, а 11.03.2024 - за 2023 рік. Таким чином, задовольняючи позовні вимоги за період 2021-2024 років судом першої інстанції порушені норми процесуального права. Окрім того, наводить доводи, що суд першої інстанції, не врахувавши норми ст.12 КАС України та рішення Конституційного Суду України від 22.11.2023, розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, а відтак порушив норми процесуального права. Вказує доводи щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Зазначає, що ні ДСА України, ні суд не приймали жодних управлінських рішень щодо застосування встановленого прожиткового мінімуму, який передбачений в Законі України "Про Державний бюджет України" на відповідний рік в розмірі 2 102 грн. Вважає, що ДСА України та суд у спірних відносинах при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди діяли в межах чинного законодавства та виділених бюджетних асигнувань. Зазначає, що, реалізовуючи свої повноваження головного розпорядника бюджетних коштів, у спірних правовідносинах ДСА України позбавлена можливості надавати оцінку будь - якому закону на предмет його якості та/або конституційності. Вказує, що оклад судді складається з розрахункової величини "прожиткового мінімуму для працездатних осіб", розмір якого встановляється на 1 січня календарного року та відповідного коефіцієнту (множника), який залежить від інстанції. При цьому, зазначає, що Закон №1402-VIII не дає визначення "прожиткового мінімуму для працездатних осіб" та не вказує нормативно-правового акту, яким необхідно керуватись для визначення розміру такої розрахункової величини. Вважає, що ДСА України та суд жодними своїми рішеннями, діяннями чи бездіяльністю не здійснювали дій, спрямованих на порушення прав та законних інтересів позивачки. Зазначає, що виплата суддівської винагороди у 2021-2024 роках за рахунок бюджетних асигнувань не могла бути виплачена з іншого розміру розрахункової величини прожиткового мінімуму, оскільки затверджені бюджетні кошториси та виділені асигнування з Державного бюджету були проведені з розрахунку 2102, 00 грн., а не з іншого розміру. Посилається на правові позиції Європейського суду з прав людини, викладені у його рішеннях в певних справах. Окрім того, наводить доводи щодо порядку виконання судових рішень.

ОСОБА_1 скористалася правом на подання відзиву на апеляційну скаргу (за підписом її представника), передбаченим ст.304 КАС України, в якому висловлює незгоду із доводами скарги відповідача, вважаючи їх необґрунтованими, а скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Східний апеляційний господарський суд не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим ст.304 КАС України.

На підставі положень п.3 ч.1 ст.311 КАС України дана справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 , є суддею у відставці Східного апеляційного господарського суду, згідно рішення Вищої ради правосуддя №2009/0/15-24 від 02.07.2024 "Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Східного апеляційного господарського суду у зв`язку з поданням заяви про відставку". Відрахована зі штату суду наказом №26/к від 03.07.2024.

Зі змісту довідки Східного апеляційного господарського суду від 05.07.2024 №08-36/005946 вбачається, що станом на 04.07.2024 посадовий оклад ОСОБА_1 складає 131 375,00 грн., доплата за вислугу років 80 % - 105 100,00 грн., щомісячна доплата відповідно до ч.6 ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" 5% - 6 568,75 грн., разом сума суддівської винагороди складає 243 043,75 грн.

У позовній заяві позивачкою вказано, що виплата їй суддівської винагороди здійснювалась не в повному обсязі, оскільки при нарахуванні останньої застосовано базовий розмір посадового окладу судді із врахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді в сумі 2102,00 грн., встановленого статтями 7 Законів України "Про Державний бюджет України на 2021 рік", "Про Державний бюджет України на 2022 рік", "Про Державний бюджет України на 2023 рік", "Про Державний бюджет України на 2024 рік", що не відповідає положенню статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", відповідно до якого, базовий розмір посадового окладу судді визначається, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, та який станом на 01 січня 2021 року становить 2270,00 грн., станом на 01 січня 2022 року становить 2481,00 грн., станом на 01 січня 2023 року становить 2684,00 грн., станом на 01 січня 2024 року становить 3028,00 грн. Приймаючи до уваги вищезазначене, вважає, що наявні підстави для формування нової довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного грошового утримання судді у відставці станом на 05.07.2024 виходячи з посадового окладу у розмірі 189250,00 грн., з врахуванням доплат за вислугу років у сумі 151400,00 грн., щомісячної доплати 9462,00 грн., разом 350112,50 грн. (виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2024 року у сумі 3028 грн. 00 коп.).

ОСОБА_1 , вважаючи, що дії Східного апеляційного господарського суду щодо нарахування та виплати судді ОСОБА_1 у період з 01 січня 2021 року по 03 липня 2024 року суддівської винагороди (в тому числі допомоги на оздоровлення, вихідна допомога при звільненні, компенсація за невикористані відпустки), виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102 грн. 00 коп., є протиправними, а також вважаючи, що підлягають задоволенню її вимоги зобов`язального характеру, вона звернулася до суду першої інстанції з позовною заявою.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з протиправності дій відповідача щодо нарахування та виплати позивачеві суддівської винагороди у період з 01.01.2021 по 03.07.2024 (в тому числі допомоги на оздоровлення, вихідна допомога при звільненні, компенсація за невикористані відпустки), виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102 грн., враховуючи те, що останнім не було надано протилежного до суду. Окрім того, суд першої інстанції вважав за необхідне задовольнити вимоги ОСОБА_1 зобов`язального характеру у спосіб, визначений ним в оскаржуваному судовому рішенні.

Надаючи правову оцінку обставинам даної справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

В силу ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 126 Конституції України встановлено, що незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Відповідно до ст.130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій. (стаття 130 в редакції Закону № 1401-VIII від 02.06.2016).

У преамбулі Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VIII (далі по тексту - Закон 1402-VIII) зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

За приписами ст.4 Закону 1402-VIII судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом. Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Згідно з ч.1 ст.135 Закону 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.2 ст.135 Закону 1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Згідно з ч.3 ст.135 Закону 1402-VIII базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Частиною 4 ст.135 Закону 1402-VIII визначено, що до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб. У випадку, якщо суд розміщується в декількох населених пунктах, застосовується регіональний коефіцієнт за місцезнаходженням органу, який провів державну реєстрацію такого суду.

Відповідно до ч.5 ст.135 Закону 1402-VIII суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Статтею 136 Закону 1402-VIII передбачено, що суддям надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 робочих днів з виплатою, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу. Суддям, які мають стаж роботи більше 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.

Згідно з ч.9 ст.135 Закону 1402-VIII обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" від 15 грудня 2020 року №1082-IX (далі по тексту - Закон України №1082-IX) встановлено, що у 2021 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня - 2189 гривень, з 1 липня - 2294 гривні, з 1 грудня - 2393 гривні, а для основних соціальних і демографічних груп населення: зокрема працездатних осіб: з 1 січня - 2270 гривень, з 1 липня - 2379 гривень, з 1 грудня - 2481 гривня; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 1 січня - 2102 гривні.

Відповідно до ст.7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" від 02 грудня 2021 року №1928-IX (далі по тексту - Закон України №1928-IX) встановлено у 2022 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня - 2393 гривні, з 1 липня - 2508 гривень, з 1 грудня - 2589 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: зокрема працездатних осіб: з 1 січня - 2481 гривня, з 1 липня - 2600 гривень, з 1 грудня - 2684 гривні, працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 1 січня - 2102 гривні.

Згідно зі ст.7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" від 03 листопада 2022 року №2710-IX (далі по тексту - Закон України №2710-IX) встановити з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2589 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: зокрема працездатних осіб - 2684 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - 2102 гривні.

Відповідно до ст.7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" від 09 листопада 2023 року №3460-IX (далі по тексту - Закон України №3460-IX) установити з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2920 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: зокрема працездатних осіб - 3028 гривень; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - 2102 гривні.

Аналіз наведених вище правових норм дає підстави для висновку, що виплата суддівської винагороди регулюється приписами ст.130 Конституції України та ст.135 Закону №1402-VIII й норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть.

Колегія суддів враховує, що з 30.09.2016 року набрали чинності зміни, внесені до Конституції України згідно із Законом України від 02.06.2016 року №1401-VIII "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" (далі по тексту - Закон №1401-VIII).

Цим Законом, з-поміж іншого, ст.130 Основного Закону України викладено в новій редакції, текст якої зазначено вище.

У контексті спірних правовідносин потрібно наголосити, що Конституція України у редакції Закону №1401-VIII вперше містить положення, які закріплюють спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що "розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій".

З цією конституційною нормою співвідносяться норми ч.1 ст.135 Закону №1402-VIII, які у системному зв`язку дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди є закон про судоустрій.

Наявність в Конституції України згаданої норми дає підстави для висновку, що для цієї групи правовідносин у сфері організації судової влади (йдеться про суддівську винагороду) закон про судоустрій є спеціальним законом, відповідно він має пріоритет над іншими нормативно-правовими актами не лише змістовний, але й певною мірою ієрархічний. Щодо останнього, то мається на увазі те, що оскільки Конституція України, відповідно до її статті 8, має найвищу юридичну силу, наявність в її тексті прямої вказівки на спосіб визначення суддівської винагороди слугує безапеляційним способом подолання будь-яких протиріч у правовому регулюванні правовідносин на кшталт тих, з яких виник цей спір, на користь спеціального закону (про судоустрій).

Наведене вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 12.07.2023 року у справі №140/5481/22.

Слід зазначити, що норми Конституції України є нормами прямої дії, а отже, при вирішенні спору суд може застосовувати їх безпосередньо, особливо тоді, коли закон чи інший нормативно-правовий акт їм суперечить.

Розмір суддівської винагороди визначено у ст.135 Закону №1402-VIII, який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання (означену в преамбулі), є законом про судоустрій в розумінні частини другої статті 130 Конституції України.

Нормою п.2 ч.3 ст.135 Закону №1402-VIII визначено, що базовий розмір посадового окладу судді становить: судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Отже, розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, на пряму залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення та врахування при реалізації державою конституційної гарантії громадян урегульовано Законом України від 15 липня 1999 року №966-XIV "Про прожитковий мінімум" (далі по тексту - Закон №966-XIV), відповідно до статті 1 якого прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність. До працездатних осіб відносяться особи, які не досягли встановленого законом пенсійного віку.

У змісті наведеної норми Закону №966-XIV закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення, стосовно яких визначається прожитковий мінімум.

Судді до соціальної демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо, не віднесені.

Верховний Суд у постанові від 30.11.2021 року у справі №360/503/21 сформував наступні правові висновки: Виплата суддівської винагороди регулюється ст.130 Конституції України та ст.135 Закону № 1402-VIII. Норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть. Разом із цим розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, на пряму залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб… Верховний Суд зазначає, що Законом №966-XIV не визначено такого виду прожиткового мінімуму, як "прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді". Водночас Законом №966-XIV судді не віднесені до соціальної демографічної групи населення стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо... Водночас Закон України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" фактично змінив складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена частиною другою статті 130 Конституції України і частиною третьою статті 135 Закону № 1402-VIIІ.

Слід зазначити, що законних підстав для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 01 січня календарного року для цілей визначення суддівської винагороди, немає.

При цьому, колегія суддів зазначає, що Законами України №1082-IX, №1928-IX, №2710-IX, №3460-IX фактично змінено складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена ч.2 ст.130 Конституції України і ч.3 ст.135 Закону №1402-VIII.

Проте, колегія суддів зазначає, що зазначені Закони України №1082-IX, №1928-IX, №2710-IX, №3460-IX не повинні містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні норми.

На такі аспекти законодавчого регулювання звернув увагу Конституційний Суд України у Рішеннях від 09.07.2007 № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22.05.2008 №10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України).

Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.

Колегія суддів зазначає, що при конкуренції норм необхідно застосовувати правило пріоритетності норм спеціального закону (lex specialis), тобто Закону №1402-VIII.

Законом №1402-VIII закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Оскільки вказана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, суддівська винагорода не може обчислюватися із застосуванням величини, відмінної від тієї, що визначена Законом №1402-VIII.

Необхідно вказати, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, що регулюють питання правового статусу суддів, не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України та законом гарантій незалежності судді.

Як встановлено з довідки Східного апеляційного господарського суду від 05.07.2024 № 08-36/005946 вбачається, що станом на 04.07.2024 посадовий оклад ОСОБА_1 складає 131375,00 грн., доплата за вислугу років 80% - 105100,00 грн., щомісячна доплата відповідно до ч.6 ст.135 Законом №1402-VIII 5% - 6568,75 грн., разом сума суддівської винагороди складає 243043,75 грн. (а.с.32).

Колегія суддів зазначає, що згідно матеріалів справи виплата суддівської винагороди позивачці здійснювалась відповідачем не в повному обсязі, оскільки при нарахуванні останньої застосовано базовий розмір посадового окладу судді із врахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді в сумі 2102,00 грн., встановленого ст.7 Законів України №1082-IX, №1928-IX, №2710-IX, №3460-IX, відповідно до якого, базовий розмір посадового окладу судді визначається, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, та який станом на 01 січня 2021 року становить 2270,00 грн., станом на 01 січня 2022 року становить 2481,00 грн., станом на 01 січня 2023 року становить 2684,00 грн., станом на 01 січня 2024 року становить 3028,00 грн.

Колегія суддів наголошує, що виплата суддівської винагороди регулюється ст.130 Конституції України та ст.135 Закону №1402-VIII й норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть.

Окрім того, Законом №1402-VIII закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

З огляду на наведене вище, заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01.01.2021 (2270,00 грн.), 01.01.2022 (2481,00 грн.), 01.01.2023 (2684,00 грн.), 01.01.2024 (3028,00 грн.) на іншу розрахункову величину, яка Законом №1402-VIII не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн.), на підставі Законів України №1082-IX, №1928-IX, №2710-IX, №3460-IX, є неправомірною.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.07.2023 у справі №240/3795/22, від 12.07.2023 у справі №140/5481/22, від 13.07.2023 у справі №280/1233/22, від 15.08.2023 у справі №120/19262/21.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ДСА України виділялися з Державного бюджету бюджетні асигнування на виплату суддівської винагороди з розрахунку з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовувався для визначення базового розміру посадового окладу судді 2 102 грн. відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України" на відповідний рік, а тому виплата суддівської винагороди у 2021-2024 роках за рахунок бюджетних асигнувань не могла бути виплачена з іншого розміру розрахункової величини прожиткового мінімуму, оскільки затверджені бюджетні кошториси та виділені асигнування з Державного бюджету були проведені з розрахунку 2102,00 грн., а не з іншого розміру, колегія суддів відхиляє, як необґрунтовані, зазначаючи при цьому наступне.

Відповідно до ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі "Кечко проти України" Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 рішення від 08.11.2005, заява № 63134/00).

Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Отже, обмежене фінансування не впливає на право позивачки на нарахування та виплату їй суддівської винагороди (в тому числі допомоги на оздоровлення, вихідна допомога при звільненні, компенсація за невикористані відпустки) в належному розмірі, що є предметом спору у цій справі.

Окрім того, колегія суддів враховує, що у питанні матеріального забезпечення суддів Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі "Зубко та інші проти України" від 26 квітня 2006 року зазначив, що неспроможність держави вчасно виплачувати суддям їх виплати є несумісною з потребою їх здатності виконувати свої професійні функції неупереджено, щоб не зазнавати тиску і впливу на поведінку; неспроможність держави гарантувати адекватну та своєчасну виплату винагороди національним суддям та невизначеність, у якій вони залишаються, порушує справедливий баланс, що має виникнути між потребами державного інтересу та необхідністю захистити права заявників на мирне володіння своїм майном.

Посилання в апеляційній скарзі, що ні ДСА України, ні суд не приймали жодних управлінських рішень щодо застосування встановленого прожиткового мінімуму, який передбачений в Законі України "Про Державний бюджет України" на відповідний рік в розмірі 2 102 грн., колегія суддів відхиляє, як такі, що не впливають на вирішення даної справи.

Вирішуючи дану справу, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2021 року у справі №1840/2970/18 в якому суд касаційної інстанції зазначив, що одним із критеріїв оцінювання судами рішень, дій та бездіяльності суб`єктів владних повноважень є прийняття ними рішень обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії). Цей критерій відображає принцип обґрунтованості рішення або дії.

Відповідно до п. п. 1, 3 ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, серед іншого, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Колегія суддів вважає, що відповідач діяв у спірних відносинах необґрунтовано, без врахування всіх обставин справи, всупереч вимогам чинного законодавства.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідачем у справі, як суб`єктом владних повноважень, не було доведено (доказано) правомірності власних дій, що є предметом оскарження у даній справі.

Відтак, доводи апеляційної скарги про те, що, зокрема, відповідач у спірних відносинах при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди діяв в межах чинного законодавства та виділених бюджетних асигнувань, є помилковими.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про визнання протиправними дій Східного апеляційного господарського суду щодо нарахування та виплати судді ОСОБА_1 у період з 01 січня 2021 року по 03 липня 2024 року суддівської винагороди (в тому числі допомоги на оздоровлення, вихідна допомога при звільненні, компенсація за невикористані відпустки), виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102 грн. 00 коп.

Надаючи правову оцінку зобов`язальній частині рішення суду першої інстанції, колегія судді зазначає, що правильними також є висновки суду першої інстанції про те, що з метою належного захисту прав позивачки необхідно зобов`язати Східний апеляційний господарський суд провести нарахування та виплату ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01 січня 2021 року по 03 липня 2024 року на підставі частин 2, 3 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VІІІ, виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2021 року 2270 грн. 00 коп., на 1 січня 2022 року 2481 грн. 00 коп., на 1 січня 2023 року 2684 грн. 00 коп., на 1 січня 2024 року 3028 грн. 00 коп. з врахуванням виплачених сум та утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Окрім того, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що для реалізації права позивачки на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання, у зв`язку із зміною (збільшенням) базового посадового окладу судді, слід також зобов`язати Східний апеляційний господарський суд видати ОСОБА_1 довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного грошового утримання судді у відставці станом на 5 липня 2024 року, виходячи з базового розрахунку розміру посадового окладу судді на підставі прожиткового мінімуму, розмір якого встановлено на 1 січня 2024 року у сумі 3028 грн. 00 коп.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що у разі задоволення позову, виконання судового рішення на користь судді необхідно стягувати за рахунок коштів бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів, працівників апаратів судів та працівників органів і установ систем правосуддя», то колегія суддів відхиляє такі доводи, враховуючи вже наведене вище, як такі, що не впливають на вирішення даної справи. Окрім того, колегія суддів зазначає, що згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, наведеним у постанові від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16, відсутня необхідність зазначати в резолютивній частині рішення суду таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

З урахуванням вимог ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції не надає правової оцінки рішенню суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . Позивачка не подала апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Щодо доводів апеляційної скарги, які стосуються пропуску позивачкою строку звернення з адміністративним позовом до суду першої інстанції в частині позовних вимог за період з 19.07.2022 по 03.04.2024, а також доводів скарги про те, що, задовольняючи позовні вимоги за період 2021-2024 років, судом першої інстанції були порушені норми процесуального права, то колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом №2352-ІХ) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Водночас, 19.07.2022 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" №2352, яким внесено ряд важливих змін до діючого законодавства про працю.

Зокрема, частини 1 і 2 статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Верховний суд в постанові від 06.04.2023 у справі №260/3564/22, дійшов висновку, що до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

При цьому, з огляду на правові позиції Конституційного Суду України, викладені у рішеннях від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 та від 05 квітня 2001 року №3-рп/2001 щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд у справі №260/3564/22 (рішення від 06.04.2023) дійшов висновку про поширення дії ч.1 ст.233 КЗпП України (в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-ІХ) тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

Приписами ч. ч. 3, 5 ст.122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

У згаданому вище рішенні у справі №260/3564/22 Верховний Суд констатує, що при вирішенні питання про те, якою нормою закону слід керуватися при вирішенні питання строку звернення до суду, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, положення ст.233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед ч.5 ст.122 КАС України.

Наведений правовий висновок також підтримано у постанові Верховного Суду від 01.10.2024 року у справі № 620/14688/23.

Таким чином, право позивачки на звернення до суду першої інстанції з позовом за період з 01.01.2021 року по 18.07.2022 року відповідно до положень ч.2 ст.233 КЗпП України (в редакції, чинній до 19 липня 2022 року) не було обмежене будь - яким строком.

Слід зазначити, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 №540-ІХ, який набрав чинності 02.04.2020, главу XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України доповнено пунктом такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Таким чином, лише з 01.07.2023 почали діяти встановлені законодавчо обмеження щодо застосування строків, визначених ч.2 ст.233 КЗпП України.

При цьому, стосовно визначення початку перебігу строку звернення позивачки до суду, то слід зазначити, що за ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутись із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Тобто, початок перебігу строку звернення до суду починається з дня фактичного розрахунку.

Відповідно до правової позиції, викладеної постанові Верховного Суду від 03.09.2019 у справі №320/5789/18 невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутись із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Тобто, початок перебігу строку звернення до суду починається з дня фактичного розрахунку.

Аналогічна правова позиція викладена в Рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 р. №4-рп/2021 (справа №1-5/2012) та постанові Верховного Суду від 03.09.2019 у справі №320/5789/18.

Відтак, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Так, вже згадана вище довідка Східного апеляційного суду №08-36/005946 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, яка була видана позивачці, датована - 05.07.2024 року (а.с.32).

Зі змісту наказу Східного апеляційного адміністративного суду від 03.07.2024 року №26/к "Про відрахування судді ОСОБА_1 зі штату суду" встановлено, що здійснення частини виплат (виплата грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки та вихідної допомоги) передбачено провести позивачці пізніше встановленого строку, за згодою (а.с.30-31).

Отже, наведене вказує на проведення розрахунку вже після дати виключення зі штату позивачки.

При цьому, дата повного розрахунку з позивачкою після її відрахування зі штату суду не підтверджена належними доказами.

З позовною заявою позивачка звернулася до суду першої інстанції за допомогою системи "Електронний суд" 15.08.2024.

З огляду на наведене вище, колегія суддів не вбачає правових підстав вважати, що позивачкою було пропущено строк звернення до суду щодо частини заявлених нею позовних вимог, а також вважати, що, задовольняючи вимоги позивачки за період 2021-2024 років, судом першої інстанції були порушені норми процесуального права.

Окрім того, надаючи правову оцінку доводам апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме норм ст.12 КАС України, оскільки суд першої інстанції розглянув у порядку спрощеного позовного провадження дану справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, то колегія суддів відхиляє такі доводи, як необґрунтовані, з огляду на наступне.

Так, форми адміністративного судочинства встановлені ст.12 КАС України, відповідно до частини першої якої адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

Частиною четвертою статті 12 КАС України передбачено перелік спорів, у яких виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи.

Як визначено п.1 ч.6 ст.12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи, зокрема, щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Оскільки предметом цього позову є питання проходження публічної служби позивачкою як суддею, тобто особою, яка займає відповідальне або особливо відповідальне становище у розумінні Закону України "Про запобігання корупції", ця справа не є справою незначної складності.

Разом з тим, згідно з ч.2 ст.257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно до ч.4 ст.257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує: для юридичних осіб - п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; для фізичних осіб та фізичних осіб - підприємців - сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років"; 6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.

Відтак, не зважаючи на те, що дана справа не є справою незначної складності, проте, враховуючи, що ця справа не відноситься до справ, які виключно розглядаються за правилами загального позовного провадження, перелік яких визначено у ч.4 ст.12, ч.2 ст.257 КАС України, колегія суддів не може визнати порушенням норм процесуального права розгляд судом першої інстанції цієї справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 15.02.2024 року у справі №140/15761/20 за відсутності у процесуальному законі вказівки (прямої чи опосередкованої) на необхідність розгляду справи (з огляду на її категорію) тільки за правилами загального позовного провадження, суду дозволено розглядати цю справу за правилами спрощеного позовного провадження (відповідно до ч.2 ст.257 КАС України).

Колегія суддів зазначає, що розгляд даної справи за правилами спрощеного провадження не вплинув на остаточний результат у суді першої інстанції.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.03.2021 у справі № 340/1916/20.

З огляду на приписи ч.5 ст.242 КАС України, врахуванню у даній справі підлягають висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, на які посилається суд апеляційної інстанції вище та які є релевантними до спірних відносин.

Колегія суддів враховує при прийнятті судового рішення у даній справі посилання скаржника на правові позиції Європейського суду з прав людини, викладені в його рішеннях у певних справах, проте зазначає, що дане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції їм не суперечить.

При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду у даній справі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

З урахуванням вимог ст.139 КАС України, відсутні правові підстави для розподілу судових витрат у даній справі.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.11.2024 у справі №520/23128/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Мінаєва
Судді В.А. Калиновський З.О. Кононенко