Справа № 520/14143/24
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2025-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2025 р. Справа № 520/14143/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: П`янової Я.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства "Центральний парк" на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.09.2024, головуючий суддя І інстанції: Панов М.М., м. Харків, повний текст складено 17.09.24 у справі № 520/14143/24

за позовом Комунального підприємства "Центральний парк"

до Державної податкової служби України

про визнання протиправною та скасування індивідуальної податкової консультації,

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «Центральний парк» (далі за текстом також позивач, КП «Центральний парк») звернулося до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної податкової служби України (далі та текстом також відповідач), в якому просило визнати протиправною та скасувати індивідуальну податкову консультацію від 06.05.2024 за № 2573/ІПК/99-00-21-03-02, зобов`язавши ДПС надати нову податкову консультацію з урахуванням висновків суду.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2024 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що при його ухваленні судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права.

В апеляційній скарзі позивач викладає обставини справи та нормативно - правове обґрунтування, наведені ним у позовній заяві. Звертає увагу, що висновки Харківського окружного адміністративного суду, викладені в оскаржуваному рішенні, суперечать як положенням чинного законодавства, так і висновкам Верховного Суду зі спірного питання, зокрема, викладеним у постановах від 06.12.2023 у справі № 520/28419/21, від 27.06.2023 у справі № 520/18518/21.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому висловив свої заперечення проти доводів і міркувань позивача. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також КАС України) суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, представника позивача та відповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що основним видом діяльності КП «Центральний парк» є, зокрема, функціонування атракціонів і тематичних парків. Для забезпечення потреб населення у відпочинку та утримання території та об`єктів парку у належному стані підприємству з міського бюджету виділяються цільові бюджетні кошти за кодом економічної класифікації 2610 «Субсидії та поточні трансферти підприємствам (установам, організаціям)» (далі - КЕКВ 2610).

11 березня 2024 року Комунальним підприємством «Центральний парк» подано до Державної податкової служби України запит на надання індивідуальної податкової консультації.

У відповідь на вказаний запит Державною податковою службою України надано позивачу індивідуальну податкову консультацію від 06.05.2024 за № 2573/ІПК/99-00-21-03-02, у якій контролюючий орган указав, що «грошові кошти, у тому числі ті, які отримуються як цільові бюджетні кошти за КЕКВ 2610, не є об`єктом оподаткування ПДВ, оскільки об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників ПДВ (у тому числі Підприємства) з постачання товарів/послуг, місце постачання яких відповідно до статті 186 розділу V ПКУ розташоване на митній території України, а базою оподаткування ПДВ є вартість товарів/послуг, що постачаються платником податку. Оскільки Підприємство є безпосереднім виконавцем робіт та послуг, зокрема, як указано в зверненні, забезпечення потреб населення у відпочинку та утримання території та об`єктів парку у належному стані, операції з постачання яких відповідно до пункту 185.1 статті 185 розділу V ПКУ є об`єктом оподаткування ПДВ, то за операціями з постачання таких робіт та послуг, Підприємство зобов`язане визначити податкові зобов`язання з ПДВ та скласти і зареєструвати в ЄРПН податкові накладні у встановлені ПКУ терміни».

Позивач, уважаючи зазначену індивідуальну податкову консультацію такою, що суперечить нормам Податкового кодексу України та порушує права КП «Центральний парк», звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що у спірних правовідносинах відповідач виконав вимоги статті 52 ПК України та надав позивачу податкову консультацію, яка містить необхідну інформацію і надає відповідь на зазначене у зверненні питанні, а висновки спірної індивідуальної податкової консультації є обґрунтованими та жодним чином не протирічать положенням чинного законодавства України.

Надаючи правову оцінку правовідносинам сторін та доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до підпункту 14.1.172 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України) податкова консультація - індивідуальна податкова консультація та узагальнююча податкова консультація, що надаються в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно з підпунктом 14.1.172-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України індивідуальна податкова консультація - роз`яснення контролюючого органу, надане платнику податків щодо практичного використання окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган, та зареєстроване в єдиному реєстрі індивідуальних податкових консультацій.

За приписами пункту 52.1 статті 52 ПК України за зверненням платників податків контролюючі органи надають їм безоплатно консультації з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства протягом 30 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом.

Податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію (пункту 52.2 статті 52 Кодексу).

Згідно з пунктом 52.3 статті 52 ПК України за вибором платника податків індивідуальна податкова консультація надається в усній або письмовій формі. Індивідуальна податкова консультація, надана в письмовій формі, обов`язково повинна містити назву - податкова консультація, реєстраційний номер в єдиній базі індивідуальних податкових консультацій, опис питань, що порушуються платником податків, з урахуванням фактичних обставин, зазначених у зверненні платника податків, обґрунтування застосування норм законодавства та висновок з питань практичного використання таких норм законодавства.

Приписами пункту 52.4 статті 52 ПК України передбачено, що індивідуальні податкові консультації надаються: в усній формі - контролюючими органами та державними податковими інспекціями; у письмовій формі - контролюючими органами в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональними територіальними органами, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику.

Отже, індивідуальна податкова консультація (допомога контролюючого органу) надається платнику податків для правильності застосування конкретної норми закону або нормативно-правового акту у межах їхньої компетенції з питань адміністрування, нарахування та сплати податків чи зборів безпосередньо у його податковому обліку при здійсненні ним господарської діяльності, має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому така консультація надана. При цьому, надаючи податкову консультацію, контролюючий орган не встановлює (змінює чи припиняє) відповідну норму законодавства, а лише надає роз`яснення щодо практичного її застосування.

Метою податкової консультації є викладення (роз`яснення) платнику податків офіційного розуміння контролюючим органом змісту правової норми з питань оподаткування для забезпечення правильного її застосування.

Водночас обов`язковими складовими письмової податкової консультації є: опис питань, що порушуються платником податків; обґрунтування застосування норм законодавства з урахуванням фактичних обставин, вказаних у зверненні платника податків; висновок з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства. Наявність чи відсутність цих складових у своїй сукупності надають підстави для висновку про належність письмового документа до податкової консультації.

Така позиція висловлена у постановах Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 826/2032/16 та від 22.10.2019 у справі № 520/10111/18.

Згідно з п. 53.2 ст. 53 Податкового кодексу України платник податків може оскаржити до суду наказ про затвердження узагальнюючої податкової консультації або надану йому у паперовій або електронній формі індивідуальну податкову консультацію як правовий акт індивідуальної дії, які, на думку такого платника податків, суперечать нормам або змісту відповідного податку чи збору.

За матеріалами справи Комунальне підприємство «Центральний парк» звернулось до відповідача з заявою про надання роз`яснення з питання, чи виникає у комунального підприємства об`єкт оподаткування податком на додану вартість при отриманні субсидії та поточних трансфертів з місцевого бюджету за КЕКВ 2610 «Субсидії та поточні трансферти підприємствам (установам, організаціям)», які у подальшому використовуються для придбання товарів та послуг.

Так, згідно з пунктом 1.1 статті 1 розділу І ПКУ відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулюються нормами ПКУ.

Основні принципи податкового законодавства України встановлені статтею 4 розділу І ПКУ, зокрема, відповідно до підпункту 4.1.1 пункту 4.1 статті 4 розділу І ПКУ кожна особа зобов`язана сплачувати встановлені ПКУ, законами з питань митної справи податки та збори, платником яких вона є згідно з положеннями ПКУ.

Відповідно до статті 5 розділу І ПКУ поняття, правила та положення, установлені ПКУ та законами з питань митної справи, застосовуються виключно для регулювання відносин, передбачених статтею 1 розділу І ПКУ. У разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням ПКУ, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення ПКУ. Інші терміни, що застосовуються у ПКУ і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Згідно з пунктом 7.3 статті 7 розділу I ПКУ будь-які питання щодо оподаткування регулюються ПКУ і не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів, що містять виключно положення щодо внесення змін до ПКУ та/або положення, які встановлюють відповідальність за порушення норм податкового законодавства.

Правові засади функціонування бюджетної системи України, її принципи, основи бюджетного процесу і міжбюджетних відносин та відповідальність за порушення бюджетного законодавства визначаються Бюджетним кодексом України (далі - БКУ).

Одержувачем бюджетних коштів є суб`єкт господарювання, громадська чи інша організація, яка не має статусу бюджетної установи, уповноважена розпорядником бюджетних коштів на здійснення заходів, передбачених бюджетною програмою, та отримує на їх виконання кошти бюджету (пункт 38 частини першої статті 2 БКУ).

Розпорядник бюджетних коштів може уповноважити одержувача бюджетних коштів на виконання заходів, передбачених бюджетною програмою, шляхом доведення йому бюджетних асигнувань та надання відповідних коштів бюджету (на безповоротній чи поворотній основі). Одержувач бюджетних коштів використовує такі кошти відповідно до вимог бюджетного законодавства на підставі плану використання бюджетних коштів, що містить розподіл бюджетних асигнувань (частина шоста статті 22 БКУ).

Правові основи оподаткування ПДВ встановлено розділом V та підрозділом 2 розділу XX ПКУ.

Згідно з підпунктами «а» і «б» пункту 185.1 статті 185 розділу V ПКУ об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку з постачання товарів/послуг, місце постачання яких відповідно до статті 186 розділу V ПКУ розташоване на митній території України.

Пунктом 188.1 статті 188 розділу V ПКУ визначено, що база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку, який нараховується відповідно до підпунктів 213.1.9 і 213.1.14 пункту 213.1 статті 213 розділу VI ПКУ, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв`язку з компенсацією вартості товарів/послуг.

Правила формування податкових зобов`язань і податкового кредиту з ПДВ та складання податкових накладних / розрахунків коригування до податкових накладних і їх реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних (далі - ЄРПН) встановлено статтями 187, 198 і 201 розділу V ПКУ.

Пунктом 187.7 статті 187 розділу V ПКУ визначено, що датою виникнення податкових зобов`язань у разі постачання товарів/послуг з оплатою за рахунок бюджетних коштів є дата зарахування таких коштів на банківський рахунок платника податку або дата отримання відповідної компенсації у будь-якій іншій формі, включаючи зменшення заборгованості такого платника податку за його зобов`язаннями перед бюджетом.

Згідно з пунктами 201.1, 201.7 та 201.10 статті 201 розділу V ПКУ при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з використанням кваліфікованого електронного підпису або удосконаленого електронного підпису, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису, уповноваженої платником особи відповідно до вимог Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» та зареєструвати її в ЄРПН у встановлений ПКУ термін.

До податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг (підпункт «а» пункту 198.1 статті 198 розділу V ПКУ).

Пунктом 198.3 статті 198 розділу V ПКУ встановлено, що нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Датою виникнення податкових зобов`язань у разі постачання товарів/послуг з оплатою за рахунок бюджетних коштів є дата зарахування таких коштів на банківський рахунок платника податку або дата отримання відповідної компенсації у будь-якій іншій формі, включаючи зменшення заборгованості такого платника податку за його зобов`язаннями перед бюджетом (пункту 187.7 статті 187 розділу V ПКУ).

Відповідно до підпункту 196.1.6 пункту 196.1 статті 196 розділу V ПКУ не є об`єктом оподаткування ПДВ операції з виплат у грошовій формі заробітної плати (інших прирівняних до неї виплат), а також пенсій, стипендій, субсидій, дотацій за рахунок бюджетів або Пенсійного фонду України чи інших фондів загальнообов`язкового соціального страхування (крім тих, що надаються у майновій формі).

До операцій з отримання бюджетного фінансування норми підпункту 196.1.6 пункту 196.1 статті 196 розділу V ПКУ не застосовуються незалежно від того, на які цілі буде спрямоване таке бюджетне фінансування.

Норми підпункту 196.1.6 пункту 196.1 статті 196 розділу V ПКУ стосуються операцій з виплат у грошовій формі, зокрема заробітної плати (інших прирівняних до неї виплат), субсидій, дотацій за рахунок бюджетів та, відповідно, не можуть застосовуватися до будь-яких інших операцій (у тому числі операцій із отримання грошових коштів у вигляді бюджетного фінансування).

Тобто операція з виплат у грошовій формі, зокрема заробітної плати (інших прирівняних до неї виплат), субсидій, дотацій за рахунок бюджетів не буде об`єктом оподаткування ПДВ згідно з підпунктом 196.1.6 пункту 196.1 статті 196 розділу V ПКУ у суб`єкта, який здійснює їх виплату, а не у суб`єкта господарювання, який отримує такі кошти.

Отже, враховуючи викладене, суд першої інстанції зазначив, що грошові кошти, у тому числі ті, які отримуються як цільові бюджетні кошти за КВЕК 2610, не є об`єктом оподаткування ПДВ, оскільки об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників ПДВ (у тому числі позивача) з постачання товарів/послуг, місце постачання яких відповідно до статті 186 розділу V ПКУ розташоване на митній території України, а базою оподаткування ПДВ є вартість товарів/послуг, що постачаються платником податку.

Водночас колегія суддів звертає увагу, що Бюджетним кодексом України визначаються правові засади функціонування бюджетної системи України, її принципи, основи бюджетного процесу і міжбюджетних відносин та відповідальність за порушення бюджетного законодавства.

Статтею 1 Бюджетного кодексу України регулюються відносини, що виникають у процесі складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів, звітування про їх виконання та контролю за дотриманням бюджетного законодавства і питання відповідальності за порушення бюджетного законодавства, а також визначаються правові засади утворення та погашення державного і місцевого боргу.

В статті 91 Бюджетного кодексу України наведено перелік видатків місцевих бюджетів, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів, зокрема на виконання місцевих програм утримання та ремонту автомобільних доріг.

Згідно з п. 38 ст. 1 Бюджетного кодексу України одержувач бюджетних коштів - це суб`єкт господарювання, громадська чи інша організація, яка не має статусу бюджетної установи, уповноважена розпорядником бюджетних коштів на здійснення заходів, передбачених бюджетною програмою, та отримує на їх виконання кошти бюджету.

Відповідно до пп. 3 п. 2 ст. 22 Бюджетного кодексу України головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути виключно за бюджетними призначеннями, визначеними іншими рішеннями про місцеві бюджети, - місцеві державні адміністрації, виконавчі органи та апарати місцевих рад (секретаріат Київської міської ради), структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів місцевих рад в особі їх керівників.

Водночас укладання договору на виконання робіт з програм благоустрою з подальшим підписанням акту виконаних робіт/наданих послуг між розпорядником та одержувачем коштів не передбачено.

Отже, бюджетне законодавство передбачає використання бюджетних коштів виключно на цілі обумовлені планом їх використання.

Цільове фінансування (грошові кошти) надходить підприємству від розпорядника бюджетних коштів на рахунок казначейства, яке спрямовується згідно плану використання, на: заробітну плату та нарахування на заробітну плату; придбання предметів, обладнання та інвентарю; оплату водопостачання та водовідведення; оплату електроенергії; оплату послуг крім комунальних; на інші поточні видатки.

Відносини, які виникають між розпорядником бюджетних коштів та одержувачем є бюджетними, а не цивільно-правовими та відповідно не можуть визначатися як операції з постачання товарів або послуг, тобто не є об`єктом оподаткування податком на додану вартість.

Законодавче визначення субсидій та трансфертів наведено в Інструкції щодо застосування економічної класифікації видатків бюджету, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України від 12.03.2012 за № 333 (далі - Інструкція № 333).

Субсидія - усі невідплатні поточні виплати підприємствам, які не передбачають компенсації у вигляді спеціально обумовлених виплат або товарів і послуг в обмін на проведені платежі, а також видатки, пов`язані з відшкодуванням збитків державних підприємств.

Трансфертні платежі - визначає невідплатні та безповоротні платежі, які не є придбанням товарів чи послуг, наданням кредиту або виплатою непогашеного боргу.

Отже, проаналізувавши перелічені вище норми ПК України, Бюджетного кодексу України колегія суддів дійшла висновку, що база оподаткування ПДВ на операції з виплати відповідних субвенцій/трансфертів за рахунок місцевого бюджету відсутня, оскільки бюджетне законодавство передбачає використання бюджетних коштів виключно на цілі, обумовлені планом їх використання.

Відносини, які виникають між розпорядником бюджетних коштів та одержувачем, є бюджетними, а не цивільно-правовими, та, відповідно, не можуть визначатися як операції з постачання товарів/послуг, оскільки ані надання субсидій/трансфертів, ані надання капітальних трансфертів не пов`язане із компенсацією вартості товарів/послуг/робіт в обмін на проведені платежі (тобто, не є операцією з оплати товарів, послуг, робіт).

Колегія суддів також ураховує правовий висновок Верховного Суду у постанові від 27 червня 2023 року у справі №520/18518/21 за подібних правовідносин, згідно з яким капітальними трансфертами вважаються невідплатні, безповоротні платежі, отримувач трансферту не виконує будь-які роботи, послуги та не надає товари в рахунок їх отримання, тому при отриманні капітального трансферту об`єкт оподаткування податку на додану вартість відсутній. Оскільки капітальні трансферти в розглядуваному випадку виділялись за кодом бюджетної класифікації 3210 «Капітальні трансферти підприємствам (установам, організаціям)» та не надавались в якості компенсації за поставлені товари (послуги), тобто не виконувалась умова наявності об`єкту оподаткування, тому операція з надання капітальних трансфертів не може підлягати оподаткуванню податком на додану вартість. Касаційний суд погодився із висновком апеляційного суду про те, що у випадку надання грошових коштів з бюджету міста на користь підприємства на виконання програми розвитку і реформування житлово-комунального господарства міста (на відповідні роки) немає значення, надавались вони на регулярній або нерегулярній основі, оскільки для оподаткування цих операцій податком на додану вартість відповідно до вимог ПК України повинно відбуватись постачання товарів (робіт, послуг) на користь міської ради, чого в даному випадку не було, а відтак, і не виникло об`єкта оподаткування податком на додану вартість. В означеному рішенні звернуто увагу також на висвітлення Верховним Судом подібної позиції (постанова від 6 квітня 2021 року у справі №813/2762/15).

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 06.12.2023 у справі № 520/28419/21.

Водночас колегія суддів звертає увагу, що за змістом індивідуальної податкової консультації від 06.05.2024 за № 2573/ІПК/99-00-21-03-02 контролюючим органом зроблено висновок про те, що оскільки Підприємство є безпосереднім виконавцем робіт та послуг, зокрема, як указано у зверненні, забезпечення потреб населення у відпочинку та утримання території та об`єктів парку у належному стані, операції з постачання яких відповідно до пункту 185.1 статті 185 розділу V ПКУ є об`єктом оподаткування ПДВ, то за операціями з постачання таких робіт та послуг, Підприємство зобов`язане визначити податкові зобов`язання з ПДВ та скласти і зареєструвати в ЄРПН податкові накладні у встановлені ПКУ терміни.

Проте, за матеріалами справи оскаржувану консультацію надано ДПС у відповідь на запит позивача, у якому КП «Центральний парк» повідомило, що згідно з паспортом бюджетної програми місцевого бюджету на 2024 рік КП «Центральний парк» отримує з місцевого бюджету фінансову підтримку за кодом бюджетної класифікації 2610 «Субсидії та поточні трансферти підприємствам (установа, організаціям)» по бюджетній програмі: інші заходи в галузі культури і мистецтва, у зв`язку з чим виникає запитання чи виникає у комунального підприємства об`єкт оподаткування податком на додану вартість при отриманні комунальним підприємством субсидій та поточних трансфертів з місцевого бюджету за КЕКВ 2610, які у подальшому використовуються для придбання товарів та послуг.

При цьому, за змістом запиту на надання індивідуальної податкової консультації від 11.03.2024 позивач не вказував, що він є безпосереднім виконавцем вищевказаних робіт та послуг, а забезпечення потреб населення у відпочинку та утримання території парку в належному стані є безпосередньо статутною діяльністю та метою, з якою КП «ЦП» створювалося.

До того ж жодної інформації про укладання будь-яких договорів, актів, накладних на виконання робіт або постачання товарів, у яких КП «ЦП» було б виконавцем робіт або постачальником товарів, а розпорядник бюджетних коштів, який перераховував згадані вище субсидії та поточні трансферти, був замовником, у запиті позивача зазначено не було.

Викладені вище обставини свідчать про неналежний розгляд відповідачем звернення позивача.

Відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Якщо особа вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, вона має право звернутися до суду та просити про їх захист у спосіб, передбачений у ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення, спираючись на ч.2 ст.245 КАС України.

Водночас у частинах 3 та 5 ст. 245 КАС України встановлено спеціальні способи захисту порушених прав, які застосовуються за наявності певних обставин, індивідуально в кожному окремому випадку. Зокрема, у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень учинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, по захист яких він звернувся до суду.

З огляду на зазначене, враховуючи приписи ч. 2 ст. 9 КАС України, колегії суддів дійшла висновку, що належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача, є визнання протиправною та скасування індивідуальної податкової консультації від 06.05.2024 за № 2573/ІПК/99-00-21-03-02 та зобов`язання відповідача повторно розглянути запит Комунального підприємства «Центральний парк» на надання індивідуальної податкової консультації від 11.03.2024 за № 227 (вх. ДПС № 1163/ІПК/6 від 18.03.2024), з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.

Отже, висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог є помилковим.

Доводи апеляційної скарги щодо зазначених обставин спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні, та приймаються колегією суддів в якості належних.

Згідно з приписами пункту другого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Комунальним підприємством «Центральний парк» сплачено судовий збір на загальну суму 6 056,00 грн, а саме: при поданні адміністративного позову 2 422,40 грн та при поданні апеляційної скарги 3 633,60 грн.

Оскільки Другим апеляційним адміністративним судом ухвалено нове рішення, яким адміністративний позов та апеляційну скаргу Комунального підприємства «Центральний парк» задоволено частково, водночас ураховуючи, що задоволені вимоги охоплюють обсяг порушених прав та законних інтересів позивача, рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача документально підтверджені судові витрати в сумі 6 056,00 грн.

Керуючись статтями 139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Центральний парк" задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.09.2024 у справі № 520/14143/24 скасувати.

Прийняти постанову, якою позовні вимоги Комунального підприємства "Центральний парк" задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати індивідуальну податкову консультацію від 06.05.2024 за № 2573/ІПК/99-00-21-03-02.

Зобов`язати Державну податкову служби України повторно розглянути запит Комунального підприємства "Центральний парк" на надання індивідуальної податкової консультації від 11.03.2024 за № 227 (вх. ДПС № 1163/ІПК/6 від 18.03.2024), з урахуванням висновків суду.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової служби України на користь Комунального підприємства "Центральний парк" сплачений судовий збір у сумі 6 056 (шість тисяч п`ятдесят шість) грн 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді О.В. Присяжнюк В.Б. Русанова