Справа № 420/21444/24
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/21444/24

Головуючий І інстанції: Стефанов С.О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2024 року (м.Одеса, дата складання повного тексту судового рішення - 21.10.2024р.) у справі за адміністративний позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправними та скасування наказів, зміну формулювання причин звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

01.07.2024р. ОСОБА_1 , діючи через свого представника-адвоката Тернову В.О. (за довіреністю та ордером), звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ НП в Одеській області, в якому, з урахуванням уточненої заяви від 04.07.2024р., просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ ГУ НП в Одеській області від 21.05.2024р. №1285 «про призначення службового розслідування»;

- визнати протиправним та скасувати наказ ГУ НП в Одеській області від 21.05.2024р. №743о/с «про відсторонення поліцейського від виконання службових обов`язків на період проведення службового розслідування»;

- визнати протиправним та скасувати наказ ГУ НП в Одеській області від 05.06.2024р. №1440 про застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді «звільнення зі служби в поліції» за вчинення дисциплінарного проступку, що виразився в порушенні п.п.1,2 ч.1 ст.18, ч.1 ст.64, ч.3 ст.91 Закону України «Про національну поліцію», п.п.1,2,4,6,13 ч.3 ст.1«Дисциплінарного статуту НПУ»;

- визнати протиправним та скасувати наказ ГУ НП в Одеській області від 12.06.2024р. №852о/с в частині формулювання причини звільнення за п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію»;

- зобов`язати ГУ НП в Одеській області змінити в наказі від 12.06.2024р. №852о/с формулювання підстав (причин) його звільнення, а саме: «звільнити зі служби в поліції на підставі п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням)», а також зобов`язати внести відповідний запис до його трудової книжки;

- стягнути на його користь з ГУ НП в Одеській області середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.09.2020р. по 12.06.2024р. в сумі - 641078,40 грн.;

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що спірними наказами відповідача його було незаконно притягнуто до дисциплінарної відповідальності та вже в третє «звільнено зі служби в поліції» за нібито вчинення ним дисциплінарного проступку, що виразився в порушенні вимог п.п.1,2 ч.1 ст.18, ч.1 ст.64, ч.3 ст.91 Закону України «Про національну поліцію», п.п.1,2,4,6,13 ч.3 ст.1 «Дисциплінарного статуту НПУ». Однак, позивач вважає усі прийняті ГУ НП в Одеській області накази протиправними, необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, оскільки матеріали службового розслідування не містять його пояснень та будь-яких доказів, які б об`єктивно свідчили про несумлінне виконання ним службових обов`язків (з якими він під підпис ознайомлений не був і до їх виконання навіть не допускався), також в його діях відсутній склад даного дисциплінарного проступку, а підстави, за якими на нього було накладено вказане вище найсуворіше дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції взагалі, є безпідставними.

Представник відповідача, у свою чергу, надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2024 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано накази ГУ НП в Одеській області від 21.05.2024р. №1285 «Про призначення службового розслідування та створення дисциплінарної комісії», №743о/с «Про відсторонення поліцейського від виконання службових обов`язків на період проведення службового розслідування», від 05.06.2024р. №1440 «Про застосування дисциплінарного стягнення до поліцейського ГУ НП в Одеській області» та від 12.06.2024р. №852о/с в частині формулювання причини звільнення ОСОБА_1 за п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію». Зобов`язано ГУ НП в Одеській області змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_1 шляхом внесення змін до наказу ГУ НП в Одеській області від 12.06.2024р. №852о/с в частині його звільнення за п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» та вважати позивача звільненим зі служби в поліції на підставі п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням)», а також внести відповідний запис до трудової книжки ОСОБА_1 . У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним вище рішенням суду першої інстанції, відповідач 22.11.2024р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неповного з`ясування обставин справи, у зв`язку з чим, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.10.2024р. в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Позивач, в свою чергу, вказане вище рішення суду 1-ї інстанції в апеляційному порядку не оскаржив.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.12.2024р. дану апеляційну скаргу відповідача - залишено без руху.

12.12.2024р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.12.2024р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ГУ НП в Одеській області та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

14.01.2025р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому представник позивача категорично заперечувала проти її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просила оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним, обґрунтованим і справедливим та таким, що повністю і ефективно поновлює його права, як особи, що була неодноразово неправомірно звільнена.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги відповідача, колегія суддів дійшла висновку про відсутність належних і достатніх підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - майор поліції ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Донецької обл.), з 1998р. проходив службу в ОВС, з 2015р. - в НП України, з 23.12.2016р. має статус учасника бойових дій (АТО) (нагороджений грамотою 1-го заступника керівника АТЦ при СБУ наказ від 06.12.2015р. №1121), з 16.11.2017р. має статус ВПО (довідка №).

17.01.2017р. наказом начальника ГУ НП в Одеській області позивач - капітан поліції ОСОБА_1 був призначений на посаду «начальника Управління протидії наркозлочинності» ГУ НП в Одеській області.

13.11.2017р. наказом начальника ГУ НП в Одеській області №1744-о/с майора поліції ОСОБА_1 - звільнено зі служби в поліції з посади «начальника Управління протидії наркозлочинності» ГУ НП в Одеській області на підставі п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (т.б. « у зв`язку із скороченням штатів») та «попередження» по наступне звільнення від 11.09.2017р.

26.02.2018р. рішенням Одеського окружного адміністративного суду у справі №815/6430/17 (яке набрало законної сили 14.05.2018р.) визнано протиправними та скасовано наказ ГУ НП в Одеській області від 13.11.2017р. №1744-о/с про звільнення зі служби в поліції на підставі п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» («у зв`язку із скороченням штатів»). Поновлено майора поліції ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді «начальника Управління протидії наркозлочинності» ГУ НП в Одеській області з 13.11.2017р.

05.09.2019р. наказом начальника ГУ НП в Одеській області №1148-о/с майора поліції ОСОБА_1 знову (т.б. повторно) було звільнено з служби в поліції, але вже «в зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення» на підставі п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію».

20.11.2023р. рішенням Одеського окружного адміністративного суду у справі №420/6319/19 (яке набрало законної сили 06.03.2024р.) адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано накази ГУ НП в Одеській області від 04.09.2019р. №2155 про накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді «звільнення зі служби в поліції» та від 05.09.2019р. №1148о/с - в частині «звільнення позивача зі служби в поліції» на підставі п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби). Поновлено майора поліції ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді «начальника Управління протидії наркозлочинності» ГУ НП в Одеській області з 06.09.2019р. Стягнуто з ГУ НП в Одеській області на користь ОСОБА_1 середньомісячну заробітну плату за час затримки виконання попереднього рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26.02.2018р. у справі №815/6430/17, т.б. за період з 27.02.2018р. по 23.06.2019р. у сумі 224563,80 грн. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства. Стягнуто з ГУ НП в Одеській області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.09.2019р. по 05.09.2020р. у сумі 170053,50 грн. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства. В іншій частині позовних вимог - відмовлено (т.1 а.с.20).

При цьому, слід зазначити, що вказане вище рішення суду 1-ї інстанції у справі №420/6319/19 в частині поновлення позивача на посаді «начальника Управління протидії наркозлочинності» ГУ НП в Одеській області з 06.09.2019р. та стягнення на його користь заробітної плати за 1 (один) місяць у розмірі -13977 грн. - допущено до «негайного» виконання.

Далі, постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.03.2024р. у справі №420/6319/19 апеляційну скаргу ГУ НП в Одеській області було залишено без задоволення, а вищевказане рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.11.2023р. - залишено без змін (т.1 а.с.45). А ухвалою Верховного Суду від 21.05.2024р. повернуто касаційну скаргу ГУ НП в Одеській області.

Оскільки на протязі 5 місяців жодних відомостей щодо виконання Відповідачем вказаного вище судового рішення від 20.11.2023р. у справі №420/6319/19 (в т.ч. і «негайного») не було, позивач, не бажаючи після 2-х незаконних звільнень надалі проходити службу в поліції, 15.04.2024р. власноручно склав і підписав рапорт про звільнення зі служби в поліції «за власним бажанням», т.б. на підставі п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію», який просив розглянути без його присутності. При цьому, позивач в даному рапорті також зазначив, що до виконання своїх службових обов`язків в поліції він фактично не приступав ще з 13.11.2017р. (т.б. ще з дати свого 1-го незаконного звільнення), не має у своєму розпорядженні документації і майна, які обліковуються в органах НП, та відмовляється від проходження ВЛК, оскільки звільнення не пов`язане зі станом здоров`я (т.1 а.с.70).

В той же день, т.б. 15.04.2024р., ОСОБА_1 одночасно склав 2-й рапорт - про добровільну відмову від отримання з ГУ НП в Одеській області будь-яких компенсацій та стягнень на підставі вказаного рішення суду від 20.11.2023р. (т.1 а.с.71).

Далі, 19.04.2024р., у зв`язку із тим, що ГУ НП в Одеській області не здійснювалося жодних дій, направлених на виконання судового рішення у справі №420/6319/19, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Тернова В.О. (за довіреністю і ордером) звернулася до відповідача з 1-м адвокатським запитом, в якому, в тому числі, просила повідомити, чи виконане рішення суду від 20.11.2023р. у справі №420/6319/19.

19.04.2024р., т.б. в той же день, вказані 2 рапорти позивача від 15.04.2024р., супровідний лист адвоката від 19.04.2024р. та адвокатський запит від 19.04.2024р. були направлені представником позивача на адресу відповідача «цінним листом з описом вкладення» (номер поштового відправлення 137).

Вказане «поштове відправлення 137», відповідно до інформації, яка розміщена на офіційному веб-сайті ОПЗ «Укрпошта» (в розділі «Трекінг») - з 23.04.2024р. знаходилось в точці доставки на Поштовому відділенні 65080.

Однак, оскільки станом на 29.04.2024р. вказане «поштове відправлення 137» Відповідач не квапився отримувати, представник позивача-адвокат Тернова В.О., в той же день, звернулася до ГУ НП в Одеській області із 2-м адвокатським запитом відносно факту отримання попереднього поштового відправлення з рапортами позивача від 15.04.2024р. та 1-м адвокатським запитом від 19.04.2024р.

01.05.2024р. на цей 2-й адвокатський запит від 2904.2024р. представником позивача-адвокатом Терновою В.О. отримано відповідь Відповідача про те, що ГУ НП ніякого 1-го адвокатського запиту від 19.04.2024р. та рапортів позивача від 15.04.2024р. по пошті не отримувало.

І тільки після подання представником позивача до ОПЗ «Укрпошта» скарги, 01.05.2024р. дане поштове відправлення з рапортами позивача від 15.04.2024р. про звільнення зі служби за власним бажанням, та 1-м адвокатським запитом від 19.04.2024р., було вручено представнику ГУ НП в Одеській області та зареєстровано 02.05.2024р. за вх.ВДЗ №4700.

21.05.2024р. на адресу керівника ГУ НП в Одеській області надійшла «доповідна записка» УГІ ГУ НП в Одеській області №55/1513 щодо порушення службової дисципліни начальником Управління протидії наркозлочинності ГУ НП в Одеській області майором поліції ОСОБА_1 , що виразилось у безпідставній відсутності його на службі з 14.05.2024р.

Далі, т.б. 21.05.2024р., з метою перевірки викладених у доповідній записці від 21.05.2024р. №55/1513 відомостей, наказом керівника ГУ НП від 21.05.2024р. №1285 було призначено «службове розслідування», а наказом №743о/с - майора поліції ОСОБА_1 було «відсторонено» від виконання службових обов`язків на період проведення вказаного «службового розслідування».

04.06.2024р. начальником ГУ НП в Одеській області було затверджено Висновок службового розслідування, відомості про ознайомлення позивача з яким в матеріалах справи відсутні.

Так, зі змісту вказаного Висновку від 04.06.2024р. вбачається, що 02.05.2024р. (вх.ВДЗ №4700) до ГУ НП в Одеській області надійшов лист представника позивача-адвоката Тернової В.О. від 19.04.2024р. з додатками у вигляді рапортів позивача від 15.04.2024р., в яких останній відмовлявся від отримання стягнутих на його користь з ГУ НП в Одеській області на підставі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.11.2023р. коштів та просив звільнити його зі служби в поліції «за власним бажанням».

Далі, як видно з цього Висновку, 29.05.2024р. (т.б. через 27 днів) Управлінням кадрового забезпечення ГУ НП в Одеській області на вказаний вище лист-звернення від 19.04.2024р. на адресу Позивача була направлена відповідь (вих.№9/5988), зі змісту якої слідує, що підставою для нездійснення виплат, присуджених позивачу рішенням суду у справі №420/6319/19, може бути лише ухвалення відповідного судового рішення, а що стосується рапорту про звільнення «за власним бажанням», то останній залишено без розгляду, оскільки цей рапорт від 15.04.2024р. було подано позивачем до фактичного поновлення на службі (08.05.2024р.), т.б. як «цивільною особою», що не передбачено законодавством, що регулює правовідносини поліцейських.

Одночасно, тієї ж доби, аналогічну відповідь (вих.№9/5987) було надіслано і на адресу представника позивача - адвокату Терновій В.О.

В подальшому, як вбачається з Висновку службового розслідування від 04.06.2024р., керівником ГУ НП в Одеській області, з метою виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.11.2023р. у справі №420/6319/19 (яке підлягало «негайному» виконанню), 08.05.2024р. (т.б. більш ніж через 5 місяців) прийнято наказ №675-о/с, яким майора поліції ОСОБА_1 було поновлено на посаді «начальника Управління протидії наркозлочинності» ГУ НП в Одеській області - з 06.09.2019р.

Далі, з матеріалів службового розслідування слідує, що після ухвалення вказаного наказу №675-о/с, Управлінням кадрового забезпечення в той же день, т.б. 08.05.2024р., було направлено по пошті на наявні адреси майора поліції ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 ) лист (вих.УКЗ №9/4963) щодо необхідності особистого прибуття до Управління КЗ ГУ НП не пізніше 09.05.2024р.

Того ж дня (т.б. 08.05.2024р.), копію вказаного листа було направлено і засобами електронного зв`язку, а саме за допомогою месенджерів «Viber» і «WatsApp», на наявний в Управлінні КЗ ГУ НП в Одеській області номер телефону Позивача - НОМЕР_1 .

Однак, 09.05.2024р. майор поліції ОСОБА_1 (від якого відомостей про отримання листа від 08.05.2024р. не має) до Управління кадрового забезпечення так і не з`явився, у зв`язку із чим, «закріпити» за ним службовий кабінет та визначити «робоче місце» виявилось неможливим.

Надалі, т.б. 10.05.2024р., на усі відомі адреси майора поліції ОСОБА_1 відповідачем було повторно направлено аналогічні листи (вих.УКЗ№9/5014) щодо необхідності прибуття до Управління кадрового забезпечення - 13.05.2024р.

Проте, позивач (від якого відомостей про отримання листа від 10.05.2024р. не має) до Управління кадрового забезпечення ГУ НП в Одеській області 13.05.2024р. теж не з`явився, до виконання службових обов`язків не приступив та на зв`язок не виходив, про причини своєї неявки керівництво не проінформував, у зв`язку із чим, з 14.05.2024р. почали складалися акти про його відсутність на службі (від 14.05.2024р. №9/5136, від 15.05.2024р. №9/5149, від 16.05.2024р. №9/5192/1, від 17.05.2024р. №9/5239, від 18.05.2024р. №9/5241, від 20.05.2024р. №9/5410).

Далі, т.б. під час проведення службового розслідування майор поліції ОСОБА_1 на робочому місці (яке наразі так і не було визначено) також не з`являвся, що було зафіксовано аналогічними актами від 21.05.2024р. №9/5487, від 22.05.2024р. №9/5496, від 23.05.2024р. №9/5667, від 24.05.2024р. №9/5874, від 25.05.2024р. №9/5875, від 27.05.2024р. №9/5963, від 28.05.2024р. №9/5974, від 29.05.2024р. №9/5997, від 30.05.2024р. №9/6023, від 31.05.2024р. №9/6041, від 01.06.2024р. №9/6065, від 03.06.2024р. №9/6146 та від 04.06.2024р. №9/6283.

Крім того, Дисциплінарною комісією 22.05.2024р. (вих.№55/1530) було надіслано запит до Управління кадрового забезпечення із проханням надати інформацію стосовно точних адрес проживання (реєстрації) майора поліції ОСОБА_1 та його родичів, а також адреси електронної пошти поліцейського та інші контактні дані, що зазначені в його особовій справі.

27.05.2024р. від Управління кадрового забезпечення на вказаний запит дисциплінарної комісії надійшла відповідь, в якій зазначено, що згідно з особовою справою майора поліції ОСОБА_1 , останній зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, у розпорядженні Управління КЗ також наявні і інші адреси позивача: АДРЕСА_2 , та АДРЕСА_3 (за якою свою діяльність здійснює адвокат позивача - Тернова В.О. і якій належить номер телефону НОМЕР_2 і електронна пошта: ІНФОРМАЦІЯ_2 ). Адреси електронної пошти Колодяжного та інші його контактні дані в Управлінні КЗ відсутні.

Далі, оскільки членами дисциплінарної комісії зі змісту постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.03.2024р. у справі №420/6319/19 було встановлено інший номер телефону позивача - ОСОБА_1 - НОМЕР_3 , капітаном поліції Я.Носач, у присутності інших членів комісії, було здійснено телефонні дзвінки на цей номер, на які, в свою чергу, було отримано лише голосові повідомлення: «абонент знаходиться поза зоною досяжності».

В подальшому, т.б. 24.05.2024р., дисциплінарною комісією було направлено поштовим зв`язком на адреси майора поліції ОСОБА_1 лист-запрошення вих.№55/1573, у якому, зокрема, зазначалися виявлені порушення дисципліни та було запропоновано з`явитись до ГУ НП в Одеській області - до 27.05.2024р. для надання пояснень.

Також, у вказаному листі було запропоновано майору поліції ОСОБА_1 , у разі неможливості з`явитись особисто, власноручно написати пояснення на бланку (що додавався) та надіслати на адресу дисциплінарної комісії.

Окрім того, копії вказаного листа із додатками також було направлено і засобами електронного зв`язку, а саме за допомогою месенджерів «Viber», «WatsApp» та «Telegram», на наявний номер телефону, що належить представнику позивача-адвокату Терновій В.О. ( НОМЕР_2 ), а також на її поштову та електронну адресу.

Однак, як зазначено у Висновку службового розслідування, у вказаний строк майор поліції ОСОБА_1 (від якого відомостей про отримання листа від 24.05.2024р. досі не має) до ГУ НП в Одеській області для надання пояснень знов так і не з`явився, як і не надіслав своїх письмових пояснень.

Під час проведення службового розслідування дисциплінарною комісією також вживались і інші заходи щодо встановлення місцезнаходження майора поліції ОСОБА_1 .

Так, для отримання інформації щодо перетину Державного кордону України ОСОБА_1 дисциплінарною комісією було направлено до Адміністрації ДПС та Управління інформаційно-аналітичної підтримки ГУ НП в Одеській області запити від 22.05.2024р. №55/1526 і №55/1529, на які, 27.05.2024р. надійшла відповідь про те, що майор поліції ОСОБА_1 (серія і номер документа-НОМЕР_4) перетнув Державний кордон України через пункт пропуску «Старокозаче» - ще 14.09.2022р. о 17:14, і назад до України не повертався.

На підставі вказаних обставин, Дисциплінарна комісія дійшла Висновку про те, що позивач вчинив «грубий дисциплінарний проступок», що виразився в порушенні вимог п.п.12 ч.1 ст.18, ч.1 ст.64, ч.3 ст.91 Закону України «Про Національну поліцію», п.п.1,2,4,6,13 ч.3 ст.1 «Дисциплінарного статуту НПУ» (затв. Законом України від 15.03.2018р. №2337-VІІІ).

05.06.2024р. керівником ГУ НП в Одеській області в Одеській області на підставі затвердженого 04.06.2024р. Висновку службового розслідування (з яким позивач до цього часу так і не був ознайомлений), було винесено наказ №1440, яким до Позивача було застосовано «дисциплінарне стягнення» у вигляді «звільнення зі служби в поліції», яке, в свою чергу, в подальшому, було «реалізовано» - наказом ГУ НП в Одеській області від 12.06.2024р. №852-о/с.

Проте, 28.05.2024р. (т.б. ще в період службового розслідування) представником позивача-адвокатом Терновою В.О. на адресу ГУ НП в Одеській області було направлено 3-й адвокатський запит, в якому остання просила надати інформацію та відповідні документи щодо:

- наявності/відсутності посади «начальника Управління проти дії наркозлочинності» ГУ НП в Одеській області станом на дату фактичного поновлення позивача на службі (т.б. на 08.05.2024р.);

- наявності і адреси «робочого місця» для виконання ОСОБА_1 своїх службових обов`язків;

- щодо рішення, прийнятого за результатами розгляду рапорту ОСОБА_1 від 15.04.2024р. про звільнення зі служби в поліції «за власним бажанням».

03.06.2024р. на вказаний вище 3-й адвокатський запит на поштову адресу представника позивача Тернової В.О. ( АДРЕСА_3 ), але на ім`я ОСОБА_1 , надійшов лист ГУ НП в Одеській області (трекінг-номер 409), в якому містилися:

1) інформування про наказ від 08.05.2024р. №675-о/с про поновлення позивача на посаді начальника Управління проти дії наркозлочинності ГУ НП в Одеській області з 06.09.2019р.;

2) інформування про виконання рішення суду від 20.11.2023р. у справі №420/6319/19, на підставі якого було скасовано наказ ГУ НП в Одеській області в Одеській області від 06.09.2019р. №1148о/с про попереднє звільнення, поновлено ОСОБА_1 на посаді «начальника Управління протидії наркозлочинності» ГУ НП в Одеській області з 06.09.2019р. та нараховано грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в сумі 170 053,50 грн. та 224 563,80 грн.;

3) лист про надання інформації від 08.05.2024р. №9/75аз - фактично відповідь на 1-й адвокатський запит від 19.04.2024р., який містив інформацію про поновлення позивача та його вислугу років.

Крім того, в той же день, т.б. 03.06.2024р., на поштову адресу представника позивача Тернової В.О. ( АДРЕСА_3 ), але знов на ім`я ОСОБА_1 , надійшов і 2-й лист ГУ НП в Одеській області (трекінг-номер 417), в якому містилися:

1) інформування про скорочення посади (штатів) №9/4968 від 08.05.2024р., яким ОСОБА_1 повідомлявся про реорганізацію підрозділів ГУ НП в Одеській області у відповідності до наказу від 10.07.2017р. №704;

2) «попередження» про можливе наступне звільнення з посади «начальника Управління протидії наркозлочинності» ГУ НП в Одеській області, в якому позивач попереджався про те, що дана посада «начальника Управління протидії наркозлочинності» скорочується і його буде звільнено не раніше ніж за 2 місяці на підставі п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про національну поліцію».

Далі, а саме 17.06.2024р., представник позивача - адвокат Тернова В.О. отримала ще одну відповідь Відповідача (але адресовану вже їй особисто) на свій 2-й адвокатський запит від 28.05.2024р., в якій остання повідомлялася про те, що посада «начальника Управління протидії наркозлочинності» ГУ НП в Одеській області скорочена відповідно до наказу від 10.07.2017р. №704 (т.б. посада не підлягає скороченню в майбутньому, через 2 місяці, як це було вказано в повідомленні від 08.05.2024р. №9/4968, а вже скорочена - ще з 2017р.). Інших відповідей, запитуваних у 2-му адвокатському запиті, а саме, про наявність/відсутність робочого місця, про виконувані службові обов`язки, про адресу робочого місця, цей лист-відповідь не містив. Не була надана в цій відповіді і інформація щодо рішення, прийнятого за результатами розгляду рапорту ОСОБА_1 від 15.04.2024р. про звільнення зі служби в поліції «за власним бажанням».

31.05.2024р. представник позивача - адвокат Тернова В.О. також отримала ще один лист відповідача (трекінг-номер 573), який адресований їй особисто та містив:

- запрошення від 24.05.2024р. №55/1573 ОСОБА_1 до ГУ НП в Одеській області для надання пояснень на визначену в листі дату - на 27.05.2024р.;

- не заповнений бланк пояснень;

- копію наказу відповідача від 21.05.2024р. №1285 «Про призначення службового розслідування та створення дисциплінарної комісії»;

- копію наказу відповідача від 21.05.2024р. №743о/с «Про відсторонення поліцейського від виконання службових обов`язків на період проведення службового розслідування».

10.06.2024р. аналогічний лист на ім`я ОСОБА_1 (трекінг-номер 565) був отриманий і за його місцем реєстрації ( АДРЕСА_2 ).

19.06.2024р. представник позивача - адвокат Тернова В.О. отримала лист ГУ НП в Одеській області (трекінг-номер 843), адресований ОСОБА_1 , який містив:

- лист-інформування про звільнення (третє!) зі служби в поліції на підставі наказу від 12.06.2024р. №852о/с згідно з п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про національну поліцію» та копію цього наказу.

28.06.2024р. аналогічний лист на ім`я ОСОБА_1 (трекінг-номер 851) був отриманий і за його місцем реєстрації ( АДРЕСА_2 ).

Вважаючи усі оскаржувані накази про звільнення протиправними та такими, що прийняті з порушенням положень діючого законодавства і без розгляду (врахування) рапорту про звільнення зі служби в поліції «за власним бажанням», позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із часткової обґрунтованості та доведеності позовних вимог та, відповідно, із неправомірності дій та протиправності і передчасності спірних наказів відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими і справедливими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як загально відомо, 24.02.2022р. у зв`язку з військовою агресією російською федерацією проти України, на підставі пропозицій Ради національної безпеки і оборони України, у відповідності до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України та Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015р. №389-VIII, Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/202 (затв. Законом України від 24.02.2022р. №2102-IX), введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022р. строком на 30 діб.

Цей строк неодноразово продовжувався аналогічними Указами Президента та наразі триває.

У розумінні ст.1 Закону №389-VIII, воєнний стан -особливий правовий режим, що вводиться в Україні чи в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Частиною 1 ст.10 Закону №389-VIII передбачено, що у період дії воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Національного банку України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, судів, органів прокуратури, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, розвідувальних органів та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність.

Зокрема, згідно з п.13 ч.4 ст.9 Закону України «Про критичну інфраструктуру» від 16.11.2021р. №1882-IX, до життєво-важливих функцій та/або послуг, порушення яких призводить до негативних наслідків для національної безпеки України, належать, правопорядок, здійснення правосуддя та тримання під вартою.

Так, відносини між Державою в особі компетентних органів (посадових осіб, службових осіб) та громадянами, що складаються з приводу проходження служби в НПУ унормовані Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015р. №580-VIII, «Дисциплінарним статутом Національної поліції України» (затв. Законом України від 15.03.2018р. №2337-VІІІ), «Порядком проведення службових розслідувань у Національній поліції України» (затв. Наказом МВС України від 07.11.2018р. №893), а також «Правилами етичної поведінки поліцейських» (затв. Наказом МВС України від 09.11.2016р. №1179).

Як передбачено ч.1 ст.1 Закону №580-VIII, НПУ -це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Поліція діє включно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені та законами України (ч.1 ст.8 ЗУ №580-VIII).

Згідно з ч.1 ст.17 цього ж Закону №580-VIII, «поліцейським» - є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

У відповідності до п.п.1,2 ч.1 ст.18 вказаного Закону, поліцейський зобов`язаний: неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва.

Додаткові обов`язки, пов`язані з проходженням поліцейським служби в поліції, можуть бути покладені на нього виключно законом (ч.4 цієї статті).

За змістом ч.ч.2,3 ст.24 Закону №580-VIII, у разі виникнення загрози державному суверенітету України та її територіальної цілісності, а також у ході відсічі збройної агресії проти України органи та підрозділи, що входять до системи поліції, відповідно до законодавства України беруть участь у виконанні завдань територіальної оборони, забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану у разі його оголошення на всій території України або в окремій місцевості.

У ході забезпечення та здійснення заходів правового режиму воєнного стану у разі його оголошення на всій території України або в окремій місцевості, виконання завдань територіальної оборони органи та підрозділи, що входять до системи поліції та дислокуються в межах АР Крим та м.Севастополя, м.Києва, підпорядковуються відповідному начальнику ГУ НП в Автономній Республіці Крим та м.Севастополі і м.Києві.

Служба в поліції, за ч.1 ст.59 Закону №580-VIII, є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Статтею 64 Закону №580-VIII регламентовано те, що особа, яка вступає на службу в поліції, складає Присягу на вірність Українському народові такого змісту: «Я, (прізвище, ім`я та по батькові), усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки».

Порядок складання Присяги працівника поліції встановлює МВС України.

За приписами ст.19 Закону №580-VIII, у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову, матеріальну та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Так, підстави і порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень безпосередньо визначені Дисциплінарним Статутом, що затверджується Законом.

Як слідує зі змісту положень ч.1 ст.1 Дисциплінарного Статуту, «службовою дисципліною» вважається дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів НПУ, нормативно-правових актів МВС України, Присяги поліцейського, наказів керівників.

Відповідно до приписів п.п.1,4,5 ч.3 ст.1 Дисциплінарного Статуту, службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених ст.18 Закону №580-VIII, зобов`язує поліцейського, зокрема, бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України, безумовно виконувати накази керівників, віддані (видані) в межах наданих їм повноважень та відповідно до закону, а також вживати заходів до негайного усунення причин і умов, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського, та негайно інформувати про це безпосереднього керівника.

У силу вимог ч.1 ст.5 Дисциплінарного статуту, поліцейський отримує наказ від керівника в порядку підпорядкованості та зобов`язаний неухильно і в визначений строк точно його виконувати.

Забороняється обговорення наказу чи його критика.

За правилами абз.2-4,8 п.1 розділу II «Правил етичної поведінки поліцейських» (затв. Наказом МВС України від 09.11.2016р. №1179), під час виконання службових обов`язків поліцейський повинен неухильно дотримуватися положень Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки, діяти виключно на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що визначені Конституцією, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, міжнародними договорами України, а також цими Правилами; поважати і не порушувати права та свободи людини, до яких, серед іншого, відносяться права: на життя; на повагу до гідності; на свободу та особисту недоторканність; недоторканність житла; на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань; на свободу світогляду і віросповідання; володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; на мирні зібрання; на свободу пересування, вільний вибір місця проживання; інші права, які передбачені Конституцією та законами України, міжнародними договорами України; поводитися стримано, доброзичливо, відкрито, уважно і ввічливо, викликаючи в населення повагу до поліції і готовність співпрацювати.

Згідно з п.3 розділу ІV зазначених Правил, за будь-яких обставин та відносно будь-якої людини яку робочий, так і в не робочий час поліцейський зобов`язаний дотримуватися норм професійної етики.

Статтею 12 Дисциплінарного Статуту передбачено, що дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія або бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, не виконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.

«Дисциплінарне стягнення» є засобом підтримання службової дисципліни, що застосовується за вчинення дисциплінарного проступку з метою виховання поліцейського, який його вчинив, для без умовного дотримання службової дисципліни, а також з метою запобігання вчиненню нових дисциплінарних проступків.

Але, при цьому слід зазначити, що кожне «дисциплінарне стягнення» має індивідуальний характер та не застосовується до поліцейського, вина якого у вчиненні дисциплінарного проступку не встановлена у визначеному порядку або який діяв у стані крайньої необхідності чи необхідної оборони.

До поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: 1) зауваження; 2) догана; 3) сувора догана; 4) попередження про неповну службову відповідність; 5) пониження у спеціальному званні на один ступінь; 6) звільнення з посади; 7) звільнення із служби в поліції (ст.13 Дисциплінарного Статуту).

«Службове розслідування», у розумінні ст.14 Дисциплінарного Статуту, це діяльність зі збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського.

Службове розслідування проводиться з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин та умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків.

Службове розслідування проводиться на засадах неупередженості та рівності всіх поліцейських перед законом незалежно від займаної посади, спеціального звання, наявних у них державних нагород та заслуг перед державою.

Службове розслідування проводиться та має бути завершено не пізніше одного місяця з дня його призначення керівником. У разі потреби за вмотивованим письмовим рапортом (доповідною запискою) голови дисциплінарної комісії, утвореної для проведення службового розслідування, його строк може бути продовжений наказом керівника, який призначив службове розслідування, або ж його прямим керівником, але не більш як на один місяць. При цьому, загальний строк проведення службового розслідування не може перевищувати 60 календарних днів (ч.ч.1,2 ст.16 Дисциплінарного Статуту).

Порядок же застосування дисциплінарних стягнень безпосередньо визначено ст.19 Дисциплінарного Статуту.

Так, під час визначення виду стягнення дисциплінарна комісія враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби.

Обставинами, що пом`якшують відповідальність поліцейського, є: 1) усвідомлення та визнання своєї провини у вчиненні дисциплінарного проступку; 2) попередня бездоганна поведінка; 3) високі показники виконання повноважень, наявність заохочень та державних нагород; 4) вжиття заходів щодо запобігання, відвернення або усунення негативних наслідків, які настали або можуть настати внаслідок вчинення дисциплінарного проступку, добровільне відшкодування завданої шкоди; 5) вчинення проступку під впливом погрози, примусу або через службову чи іншу залежність; 6) вчинення проступку внаслідок неправомірних дій керівника.

Для цілей застосування конкретного виду дисциплінарного стягнення можуть враховуватися й інші, не зазначені у ч.4 цієї статті, обставини, що пом`якшують відповідальність поліцейського.

У той же час, обставинами, які можуть обтяжувати відповідальність поліцейського, є: 1) вчинення дисциплінарного проступку у стані алкогольного, наркотичного та/або іншого сп`яніння; 2) вчинення дисциплінарного проступку повторно до зняття в установленому порядку попереднього стягнення; 3) вчинення дисциплінарного проступку умисно на ґрунті особистої неприязні до іншого поліцейського, службовця, у тому числі керівника, чи помсти за дії чи рішення стосовно нього; 4) настання тяжких наслідків, у тому числі збитків, завданих вчиненням дисциплінарного проступку; 5) вчинення дисциплінарного проступку на ґрунті ідеологічної, релігійної, расової, етнічної, гендерної чи іншої нетерпимості.

У разі встановлення вини поліцейського за результатами проведеного розслідування видається письмовий наказ про застосування до поліцейського одного з видів дисциплінарного стягнення, визначеного ст.13 цього Статуту, зміст якого оголошується особовому складу органу поліції.

Тобто, в разі протиправних діянь та вчинення дисциплінарного проступку, поліцейський несе дисциплінарну відповідальність у вигляді дисциплінарного стягнення, видя кого визначається в залежності від характеру вини і скоєного проступку. При цьому, характер вини та ступень тяжкості проступку (неналежне виконання посадових обов`язків, вчинення дій або бездіяльності під час несення служби, що підривають авторитет поліції тощо) визначається під час проведення відносно поліцейського службового розслідування, в результаті чого і обирається вид дисциплінарного стягнення, який застосовується до винної особи.

У свою чергу, системний аналіз наведених правових норм чітко дає підстави для висновку, що рішення щодо притягнення поліцейського до дисциплінарної відповідальності приймається лише у тому випадку, коли його вину повністю доведено.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.21 Дисциплінарного Статуту, дисциплінарне стягнення застосовується не пізніше одного місяця з дня виявлення дисциплінарного проступку і не пізніше шести місяців з дня його вчинення шляхом видання дисциплінарного наказу.

У разі проведення службового розслідування за фактом вчинення дисциплінарного проступку днем його виявлення є день затвердження висновку за результатами службового розслідування.

Частиною 1 ст.26 Дисциплінарного Статуту визначено, що у період дії воєнного стану службове розслідування проводиться з дотриманням вимог цього Статуту із урахуванням особливостей, що передбачені цим розділом.

Як передбачено ст.28 Дисциплінарного статуту, у період дії воєнного стану на час проведення службового розслідування за рішенням керівника, який його призначив, на поліцейського, стосовно якого було прийнято рішення про відсторонення від виконання службових обов`язків (посади), може бути покладено тимчасове виконання обов`язків за іншою посадою.

Таке рішення про покладення тимчасового виконання обов`язків приймається з обов`язковим урахуванням обставин можливого вчиненого дисциплінарного проступку та його тяжкості, а також можливості відстороненого поліцейського під час тимчасового виконання обов`язків за іншою посадою впливати на хід проведення службового розслідування. У разі прийняття рішення про покладення на відстороненого поліцейського тимчасового виконання обов`язків за іншою посадою службове посвідчення, спеціальний нагрудний знак, табельна вогнепальна зброя та спеціальні засоби в нього не вилучаються.

Надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача, колегія суддів зазначає, що підставою для проведення «службового розслідування», призначеного наказом ГУ НП в Одеській області від 21.05.2024р. №1285, стала безпідставна відсутність позивача (фактично поновленого на посаді 08.05.2024р.), на службі з 14.05.2024р. та не повідомлення керівництва про причини своєї відсутності.

Також, як вже зазначалося вище, з огляду на факт призначення «службового розслідування», наказом ГУ НП в Одеській області від 21.05.2024р. №743о/с, відповідно до п.п.12 розділу ІІІ Порядку №893, ч.2 ст.17 Дисциплінарного статуту та ч.1 ст.70 Закону №580-VIII, а також пп.2 п.2 розділу ІІ протоколу наради керівництва НПУ від 28.02.2023р., позивача ОСОБА_1 було «відсторонено» від виконання службових обов`язків на період проведення цього розслідування.

Водночас, з цього приводу варто зауважити про те, що згідно з наявними у матеріалах справи доказами, до дати призначення службового розслідування та відсторонення від виконання службових обов`язків, т.б. до 21.05.2024р., позивач ОСОБА_1 так і не був своєчасно та належним чином повідомлений про реальне виконання судового рішення від 20.11.2023р. у справі №420/6319/19 (яке підлягало «негайному» виконанню - з 20.11.2023р.) щодо його поновлення на посаді (службі), яку займав ще до свого 2-го незаконного звільнення.

Так, як свідчать матеріали справи, що таке повідомлення було направлено ОСОБА_1 лише - 08.05.2024р. (т.б. через 5 місяців після ухвалення рішення суду 1-ї інстанції, яке підлягало «негайному» виконанню або/чи через 2 місяці після набрання ним «законної сили») і то не на адресу позивача, вказану в його особовій справі ( АДРЕСА_2 ), а на адресу його представника-адвоката Тернової В.О. (м.Київ, вул.Пилипа Орлика,9 к.16), яка, в свою чергу, фактично отримала це повідомлення під розпис - тільки 03.06.2024р., т.б. в той час, коли вже з 21.05.2024р. відносно позивача проводилось спірне «службове розслідування».

Отже, враховуючи вищевикладені обставини, можна дійти висновку про те, що Відповідачу, в даному випадку, станом на 14.05.2024р. було достовірно відомо, що особисто позивачем не було отримано ні повідомлення від 08.05.2024р. про поновлення на службі, ні копію такого наказу, оскільки ці повідомлення (хоч і на ім`я ОСОБА_1 ) фактично були надіслані поштою рекомендованими відправленнями (трекінг-номери 417 і 409) на адресу його представника-адвоката Тернової В.О. (т.б. за адресою адвоката в м.Києві), яка, в свою чергу, як вже зазначалося вище, фактично отримала їх тільки 03.06.2024р.

При цьому, слід зазначити, що інформація про рух цих рекомендованих поштових відправлень є загальнодоступною та може бути перевірена в онлайн-режимі на офіційному веб-сайті оператора поштового зв`язку «Укрпошта» (https://track.ukrposhta.ua/tracking_UA.html).

Таким чином, з урахуванням викладеного, на переконання судів обох інстанцій, позивач, в даному конкретному випадку, не був своєчасно та належним чином повідомлений ані про своє фактичне поновлення на службі (посаді), ані про адресу свого робочого місця, ані про свої службові обов`язки, оскільки, як підтвердив сам відповідач в листі від 31.05.2024р., який до речі був отриманий адвокатом тільки 17.06.2024р., посада «начальника Управління протидії наркозлочинності «ГУ НП в Одеській області, на якій позивач був судом «негайно» поновлений, фактично була скорочена ще з 2017 року на підставі наказу ГУ НП №704 від 10.07.2017р., а тому, відповідно, ні на час поновлення його на посаді (службі), ні на момент призначення і проведення службового розслідування, фактично не існувала.

При цьому, колегія суддів вважає, що суд 1-ї інстанції також вірно зазначив й про те, що жодні документи або повідомлення засобами електронної комунікації в тому вигляді, в якому вони повинні надсилатись відповідно до вимог Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» (т.б. з ЄЦП) ані позивач, ані його представник-адвокат Тернова В.О. взагалі до цього часу не отримували.

Так, «електронним документом» вважається документ, інформація в якому створена та збережена за допомогою електронних даних, що генеруються комп`ютерними засобами.

Підписують електронні документи кваліфікованим електронним підписом (КЕП), що надає йому юридичної сили. КЕП - це удосконалений кваліфікований електронний підпис, який створюється з використанням засобу кваліфікованого електронного підпису та базується на кваліфікованому сертифікаті відкритого ключа. Кожен КЕП має 2 (два) ключі: «секретний» - який є лише у власника, ним накладається сам підпис, і «відкритий» ключ, за допомогою якого можна перевірити справжність накладеного електронного підпису.

Позначка часу фіксує дату та точний час, які присвоюються документові у момент підписання. При вирішенні судових спорів, вона гарантує його юридичну силу документу.

Документообіг регламентується Законами України «Про електронні довірчі послуги» та «Про електронні документи та електронний документообіг».

Відповідно, юридичну силу електронному документу дає електронний підпис. Він може бути 2-х видів: кваліфікований (КЕП) та удосконалений (УЕП). КЕП - це підпис на захищеному носії (токені) або в хмарному сервісі. УЕП - це такий же підпис, але записаний на звичайний носій (флеш-накопичувач, СD-диск тощо). Він має нижчий рівень довіри, але також надає документам юридичну силу.

Разом з тим, як видно з матеріалів справи, жодного такого документу відповідач на електронну адресу чи на інші засоби електронної комунікації позивача та/чи його законного представника з використанням електронної комунікації не надсилав.

Як зазначає Верховний Суд у постанові від 02.07.2024р. у справі №910/1162/19, електронний документ, на підставі якого між сторонами виникають (або можуть виникнути) права та обов`язки, має відповідати Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг».

Кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису (позиція Великої Палати Верховного Суду, наведена у постанові від 13.09.2023р.у справі №204/2321/22).

Як наслідок, документ вважається таким, що має юридичну силу, якщо він був підписаний чи фізично особисто, чи за допомогою електронного цифрового підпису. Обидві такі форми підпису визнаються рівноцінними та такими, що створюють правові наслідки для сторін, які підписали документ.

За змістом ст.ст.72-74 КАС України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або ж відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги та заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, за таких обставин, судова колегія вважає, що суд 1-ї інстанції правильно взяв до уваги той факт, що електронний цифровий підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа.

Факт же відсутності електронного цифрового підпису, на думку судової колегії, унеможливлює ідентифікацію відправника такого повідомлення, зміст якого, при цьому, не захищений від внесення будь-яких правок та, можливо, викривлення.

Інакше кажучи, за відсутності достовірної інформації про реальне отримання ОСОБА_1 повідомлення (з копією наказу) щодо поновлення на службі, надісланого належним чином - поштою або засобами електронного зв`язку з урахуванням правил електронного документообігу в України, Відповідач станом на 21.05.2024р. не мав жодної об`єктивної підстави стверджувати, що з 14.05.2024р. позивач не з`явився на службу без поважних причин та, як наслідок, призначати спірне службове розслідування.

Оцінюючи висновки суду попередньої інстанції, рішення якого переглядається, у взаємозв`язку із аргументами учасників справи та встановленими у ній обставинами, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч.4 ст.14 Дисциплінарного статуту, підставою для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, медіа, рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або ж безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.

Тобто, у даному випадку, підставою для призначення 21.05.2024р. спірного службового розслідування та його проведення фактично стала недостовірна і передчасна «доповідна записка» від 21.05.2024р. №55/1513 щодо «можливого» порушення службової дисципліни начальником Управління протидії наркозлочинності ОСОБА_1 , зокрема, його відсутності на службі з 14.05.2024р.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що існуючих, реальних та об`єктивних підстав для призначення даного службового розслідування станом на 21.05.2024р., визначених ст.14 Дисциплінарного статуту, у Відповідача фактично не існувало, у зв`язку з чим, оскаржувані накази від 21.05.2024р. №1285 - про призначення «службового розслідування» та №743о/с - про «відсторонення» позивача від виконання службових обов`язків (яких останньому фактично не було визначено і ознайомлено під підпис) на період проведення службового розслідування (як «похідного» наказу) дійсно є протиправними, передчасними і безпідставними та відповідно, підлягають скасуванню.

Що ж стосується правової оцінки правильності та обґрунтованості рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності, то на переконання судової колегії, така повинна фокусуватися на тому, чи прийнято це рішення об`єктивно та в межах повноважень, у порядку та спосіб, що встановлені Конституцією та законами України, чи дійсно у діянні особи наявний склад дисциплінарного порушення, чи є встановлені законодавством підстави для застосування дисциплінарного стягнення і чи є застосоване стягнення пропорційним (співмірним) із вчиненим діянням, а також чи настали якійсь негативні наслідки в результаті цього діяння.

Адміністративний суд, у силу ч.3 ст.2 КАС України, в порядку судового контролю за рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень повинен дослідити, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, обґрунтовано, розсудливо, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, пропорційно тощо.

Водночас, акт (висновок) службового розслідування має містити повне і об`єктивне дослідження обставин скоєння правопорушення, тобто повинні бути чітко і повно встановлені обставини, за яких військовослужбовець скоїв відповідне правопорушення або ж обставини, що стали підставою для призначення службового розслідування, а також те, чи мали вони місце взагалі; час, місце, спосіб, мотив та мету вчинення правопорушення, його наслідки (їх тяжкість), що настали у зв`язку з цим, причини та умови, що призвели до вчинення такого правопорушення.

Подібні за змістом правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 06.02.2020р. у справі №826/1916/17, від 22.09.2022р. у справі №420/4977/20, а також від 03.08.2023р. у справі №160/7157/19.

Судова колегія, із урахуванням того, що ОСОБА_1 було притягнуто саме до дисциплінарної відповідальності (у вигляді звільнення зі служби в поліції), зазначає, що адміністративний суд, під час розгляду справи, зобов`язаний самостійно кваліфікувати поведінку особи на предмет наявності ознак правопорушення і дійти власних висновків щодо правомірності такої поведінки з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм.

Такої ж правової позиції дотримується і Верховний Суд, зокрема, у своїй постанові від 03.02.2021р. у справі №817/1071/16.

У цьому контексті, колегія суддів ще раз наголошує на тому, що за приписами Дисциплінарного Статуту, «дисциплінарним проступком» вважається протиправна дія (бездіяльність) поліцейського, що полягає в порушенні службової дисципліни, не виконанні (чи неналежному виконанні) обов`язків поліцейського або ж виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених чинним законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.

Отже, працівник поліції може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності виключно за умови достовірно встановлення факту порушення ним відповідних правових норм, які регулюють його діяльність, враховуючи при цьому усі обставини вчинення таких дій (допущення бездіяльності).

Так, з метою повного і об`єктивного встановлення наведених обставин, судовою колегією було уважно та ретельно досліджено усі наявні матеріали справи і безпосередньо матеріали службового розслідування (які містяться в «Електронному суді») та встановлено наступне.

Як встановлено з матеріалів справи та вже зазначалося вище, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20.11.2023р. у справі №420/6319/19, яке набрало законної сили - 06.03.2024р., накази Відповідача від 04.09.2019р. №2155, яким на ОСОБА_1 було накладено аналогічне «дисциплінарне стягнення» у вигляді «звільнення зі служби в поліції» та від 05.09.2019р. №1148о/с в частині звільнення позивача зі служби в поліції згідно з п.6 ч.1 ст.77 Закону №580-VIII (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби) було визнано протиправними та скасовано.

Тобто, цим рішенням суду від 20.11.2023р. (у справі №420/6319/19) позивача ОСОБА_1 було вже вдруге (!) поновлено на службі в поліції на посаді «начальника Управління протидії наркозлочинності» ГУ НП в Одеській області - з 06.09.2019р. та, з-поміж іншого, стягнуто з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.09.2019р. по 05.09.2020р. у сумі 170 053,50 грн.

При цьому, варто ще раз звернути увагу та наголосити на тому, що дане рішення суду першої інстанції від 20.11.2023р. у справі №420/6319/19 в частині поновлення позивача на посаді начальника Управління протидії наркозлочинності ГУ НП в Одеській області з 06.09.2019р. та стягнення на його користь заробітної плати за 1 (один) місяць було допущено судом до «негайного» виконання, що, в свою чергу, повністю відповідає вимогам п.3 ч.1 ст.371 КАС України.

Так, як загально відомо, «негайне виконання» - це виконання рішення суду до набрання ним законної сили, т.б. його виконують не з часу набуття ним законної сили (як це передбачено для переважної більшості судових рішень), а «негайно» - з часу його оголошення на судовому засіданні. «Негайне» виконання судового рішення спрямоване на усунення можливої небезпеки, що може настати за час від прийняття рішення (постанови) до часу набрання ним законної сили, що, в свою чергу, забезпечує швидкий і реальний захист прав та інтересів громадян і держави.

Одночасно слід зазначити, що вказані висновки судової колегії повністю відповідають та узгоджуються і з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 21.10.2021р. у справі №640/19103/19 та від 09.11.2022р. у справі №460/600/22.

Як чітко закріплено в ч.1 ст.129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

За загальним же правилом, а саме, відповідно до змісту положень ст.14 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим до виконання, тоді як невиконання рішення суду - тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Слід підкреслити, що «виконання рішення суду» є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист та поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

З огляду на те, що резолютивна частина рішення суду є завершальною та відображає результат вирішення справи адміністративної юрисдикції, а також містить чіткі та вичерпні висновки щодо всіх вимог, які були предметом позову - виконання судового рішення, яке набрало законної сили, повинно реалізовуватись у визначений судом спосіб.

Порядок же виконання судових рішень в адміністративних справах безпосередньо визначений ст.372 КАС України.

Так, як чітко передбачено приписами ч.ч.2,4 ст.372 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати «негайно», - є підставою для його виконання. «Примусове» ж виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється виключно в порядку, встановленому законом.

Частиною 2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» чітко передбачено застосування судами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського Суду з прав людини як джерела права.

Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, повинно розглядатись як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 19.03.1997р. у справі «Горнсбі проти Греції» ЄСПЛ вказав, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як невід`ємна частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін.

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у іншому рішенні від 06.09.1978р. у справі «Класс та інші проти Німеччини», із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури.

Тобто, обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено відповідний обов`язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, зобов`язана здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, не залежно від будь-яких умов, адже інше суперечило б запровадженому ст.8 Конституції України принципу «верховенства права».

Судова колегія звертає увагу на те, що чинним адміністративним та трудовим законодавством передбачено обов`язок роботодавця «добровільно» і «негайно» виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець «зобов`язаний» видати наказ про поновлення працівника на роботі «відразу після оголошення рішення суду», незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися в подальшому.

Так, дійсно, Європейський суд з прав людини при розгляді справи «Броуґан та інші проти Сполученого Королівства», зазначив, що «негайно» ще не означає - що це має відбутися миттєво, але означає, що це має відбутися якомога «скоріше», з урахуванням місця, часу та обставин у кожній справі.

Слід звернути увагу, що саме на цей обов`язок Відповідача щодо «негайного» поновлення позивача на службі (посаді) прямо вказувала резолютивна частина рішення Одеського окружного суду від 20.11.2023р. у справі №420/6319/19.

Разом з тим, як вже неодноразово зазначалося вище, Відповідач, в даному випадку, ні «негайно» (т.б. 20-21.11.2023р.), ні після набрання цим рішенням «законної сили» (т.б. 06-07.03.2024р.) вказане судове рішення (яке вже вдруге поновляло позивача на службі після 2-го незаконного звільнення) «без поважних причин» не тільки не виконував, а й навіть не намагався виконувати, а також не звертався до суду із заявами про його роз`яснення (якщо воно було йому не зрозуміло) чи встановлення порядку і способу його виконання або відстрочення його виконання у відповідності до ст.ст.254,378 КАС України.

Доказів зворотного представником відповідача до суду 1-ї та 2-ї інстанцій не надано.

Реально ж виконав це рішення відповідач, як встановлено з матеріалів справи, лише тільки - 08.05.2024р. (т.б. через 5 місяців після оголошення рішення про «негайне» виконання або/чи через 2 місяці після набрання ним «законної сили») і то лише тільки після звернень 19.04.2024р. позивача із рапортом про звільнення «за власним бажанням» та його представника із адвокатським запитом.

Водночас, варто вказати й про те, що поновлення на роботі має бути реальним, тобто з відновленням усіх трудових відносин між працівником та роботодавцем, що, виходячи зі змісту трудового договору та порядку його укладення, передбачає не лише винесення наказу про поновлення такого працівника на роботі, але і фактичний допуск його до роботи, ознайомлення його зі своїми службовими обов`язками, виконання працівником своїх службових (посадових) обов`язків, а роботодавцем - обов`язку виплачувати працівникові заробітну плату.

Отже, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається повністю виконаним тільки тоді, коли власником чи уповноваженим органом видано не тільки наказ про поновлення на роботі (посаді), а й ще наказ про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

При цьому, цілком очевидним є і те, що працівник повинен бути обізнаним (під підпис) про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи, закріплено робоче місце, ознайомлено з посадовою інструкцією (під підпис) та можливості виконання своїх обов`язків.

Наведена правова позиція чітко узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 06.12.2018р. у справі №465/4679/16, від 26.02.2020р. у справі №702/725/17 від 17.06.2020р. у справі №521/1892/18 та від 21.10.2021р. у справі №826/2778/14.

У той же час, з обсягу встановлених судом 1-ї інстанції обставин випливає, що до 05.06.2024р. (дати винесення наказу «Про допуск до виконання службових обов`язків за займаною посадою» від 05.06.2024р. №823) ОСОБА_1 взагалі не був допущений до несення служби і, що цілком логічно, не міг скоїти жодних «прогулів» і інших дисциплінарних проступків, а з 05.06.2024р. (після формального допуску до роботи) останній не був повідомлений про його допуск до служби. Жодних належних і беззаперечних доказів ознайомлення позивача чи направлення на його адресу (чи, хоча б, адресу його представника) наказу від 05.06.2024р. №823 про допуск до виконання службових обов`язків ні матеріали службового розслідування, ні матеріали справи, не містять.

Відповідно, де саме (т.б. за якою адресою, номер службового кабінету та інш.) знаходилось «робоче місце» ОСОБА_1 , з урахуванням вже згаданого вище «скорочення» його посади 10.07.2017р. (наказ №704) та її фактичної відсутності як станом на 13.11.2017р. (т.б. на дату 1-го поновлення на службі), так і станом на 06.09.2029р. (т.б. на дату 2-го поновлення на службі), так і станом на 08.05.2024р. (т.б. на дату 3-го поновлення на службі), ані матеріали службового розслідування, ані матеріали справи теж не містять. Не зазначено цих відомостей і представником відповідача в апеляційній скарзі.

Так, матеріали службового розслідування дійсно містять інформацію про фактичне проведення певної процесуальної дії - впізнання ОСОБА_1 по фото окремими працівниками ГУ НП в Одеській області, які після проведення цієї дії, кожного дня складали відповідні акти про відсутність позивача на його робочому місці.

Водночас, матеріали цього ж службового розслідування не містять будь-якої інформації та доказів про те, що з 08.05.2024р. (т.б. з дати поновлення на службі) ОСОБА_1 (який особисто досі так і не отримав повідомлення чи копію наказу про поновлення на службі) було надано конкретно визначене робоче місце (кабінет) в дні «так званих» прогулів, як і не містять інформації про те, що Відповідач конкретно визначив позивачу його службові обов`язки, які останній був зобов`язаний виконувати за «займаною посадою» починаючи з цієї дати, або затвердив та ознайомив останнього (під підпис) з його посадовою інструкцією.

Вказані обставини жодним чином не спростовані відповідачем і в апеляційній скарзі.

Отже, за таких обставин, судова колегія вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов вірного висновку про те, що дії Відповідача, суб`єкта владних повноважень, пов`язані з необгрунтовано тривалим (більш ніж 5 місяців) виконанням судового рішення у справі №420/6319/19 (яке підлягало «негайному» виконанню ще з 20.11.2023р.!), є протиправними, в той час як позивач, в якості покарання за дисциплінарний проступок (у вигляді відсутності на службі з 14.05.2024р.), якого він не тільки допускав, а й навіть не міг об`єктивно скоїти, був фактично вже втретє звільнений зі служби в поліції на підставі п.6 ч.1 ст.77 Закону України №580-VIII, т.б. у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту.

Підсумовуючи викладене, варто також звернути увагу й на те, що, при проведенні ГУ НП в Одеській області спірного службового розслідування ОСОБА_1 не було забезпечено можливості реалізації усіх його прав, передбачених ст.ст.18,27 Дисциплінарного статуту та Порядком №893, що свідчить про порушення суб`єктом владних повноважень процедури проведення службового розслідування та, як наслідок, неправомірність притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та накладення на нього дисциплінарного стягнення у його «найсуворішому» вигляді - звільнення з посади.

Аналогічна правова позиція з цих спірних питань міститься і у постановах Верховного Суду від 14.08.2019р. у справі №814/428/17 та від 19.02.2020р. у справі №826/6944/17.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції в частині визнання протиправними спірних наказів ГУ НП в Одеській області від 05.06.2024р. №1440 та від 12.06.2024р. №852о/с, яким і було реалізовано дисциплінарне стягнення, апеляційний суд, як і окружний суд, вважає за необхідне також зазначити й про те, що правових підстав для звільнення ОСОБА_1 «у зв`язку зі скороченням посади», про що його було додатково повідомлено листом від 08.05.2024р. (який фактично отриманий представником-адвокатом Терновою В.О. 03.06.2024р.) теж не існувало.

Так, як вбачається з вказаного повідомлення про скорочення посади, дійсним ОСОБА_1 попереджається, що його посада «начальника управління протидії наркозлочинності» ГУ НП в Одеській області скорочується і його нібито буде звільнено не раніше ніж за 2 місяці на підставі п.4 ч.1 ст.77 Закону №580-VIII.

Однак, якщо виходити з дати повідомлення (т.б. 08.05.2024р.), то скорочення посади начальника Управління протидії наркозлочинності ГУ НП в Одеській області мало б відбутись не пізніше 08.07.2024р. А якщо ж виходити з дати отримання цього повідомлення представником позивача - 03.06.2024р., то - не раніше 03.08.2024р.

Разом із тим, як вбачається з вказаного повідомлення від 08.05.2024р. та відповіді Відповідача від 31.05.2024р. на адвокатський запит, дана посада «начальника Управління протидії наркозлочинності» ГУ НП в Одеській області фактично була скорочена ще у 2017 році на підставі наказу від 10.07.2017р. №704 та з цього часу взагалі - не існує, про що неодноразово вже згадувалося судом вище. При цьому, факт необхідності повідомлення позивача про скорочення посади, якої на дату повідомлення 08.05.2024р. та 03.06.2024р. (дата вручення цього повідомлення) реально не існувало, будь-якого логічного та послідовного обґрунтування зі сторони відповідача не знайшов. В апеляційній скарзі про це також не зазначається.

Отже, відповідно, станом на 12.06.2024р. (т.б. на дату винесення спірного наказу №852о/с) єдиною підставою для звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 (який після 2-х незаконних звільнень більше не бажає проходити службу в органах НП) міг бути тільки його рапорт від 15.04.2024р., який фактично був отриманий Відповідачем 01.05.2024р., але до 12.06.2024р. (т.б. 43 дні) без поважних причин так і не був розглянутий по суті з прийняттям відповідного наказу (рішення), і по якому, в свою чергу, на цей час останній самостійно вже не може прийняти рішення, оскільки спірний наказ №852о/с про звільнення (прийнятий як було встановлено вище на підставі неправомірних і передчасних попередніх наказів) містить іншу правову підставу звільнення ОСОБА_1 зі служби.

Відповідач же, в свою чергу, посилається лише тільки на те, що рапорт ОСОБА_1 про звільнення зі служби в поліції «за власним бажанням» від 15.04.2024р. не був врахований, оскільки останній був поновлений на службі нібито не на підставі рішення суду від 20.11.2023р. (яке набрало законної сили 06.03.2024р., хоча взагалі підлягало «негайному виконанню), а на підставі наказу від 08.05.2024р. №675о/с.

Однак, судова колегія, як і суд першої інстанції, критично оцінює такі твердження відповідача та до уваги їх не приймає, оскільки позивач, в даному випадку, був поновлений на службі в поліції на посаді начальника Управління протидії наркозлочинності ГУ НП в Одеській області - ще з 06.09.2019р. саме на підставі неодноразово згаданого судового рішення від 20.11.2023р. у справі №420/6319/19, яке, до того ж, в частині поновлення позивача було допущено до «негайного виконання».

Враховуючи, що само по собі судове рішення у справі №420/6319/19, яке Відповідачу належало виконати саме «негайно» (т.б. 20.11.2023р.), було підставою для його виконання (ч.2 ст.372 КАС України), позивач автоматично вважається таким, що поновлений на посаді - з 06.09.2019р. (як чітко зазначено в резолютивній частині даного рішення).

Більш того, жодного судового рішення про зупинення дії цього рішення суду 1-ї інстанції у справі №420/6319/19 за клопотанням представника відповідача (яке не подавалось), ні суд апеляційної інстанції, ні суд касаційної інстанції, під час його перегляду не приймав.

А тому, той факт, що ГУ НП в Одеській області в період з 20.11.2023р. (або ж моменту набрання законної сили рішенням - 06.03.2024р.) по 08.05.2024р. безпідставно не виконувало це судове рішення та не приймало наказ про поновлення позивача на службі, не є підставою вважати, що двічі незаконно звільнений позивач, який мав «законні очікування» на «негайне» виконання рішення суду, не мав права звернутися до Відповідача із рапортом про своє звільнення зі служби в поліції «за власним бажанням» 15.04.2024р.

До того ж, не зайвим буде також звернути увагу й на ту обставину, що саме весь період часу з 06.09.2019р. (т.б. з дати поновлення на посаді відповідно до рішення суду) до дати звільнення 12.06.2024р. (без будь-яких перерв) рахується як трудовий стаж ОСОБА_1 , що підтверджується самим відповідачем у листі від 08.05.2024р. №9/75аз та власне і у спірному наказі від 12.06.2024р. №852о/с.

Отже, в світлі доводів учасників справи та наявних в матеріалах справи доказів, колегія суддів, як і суд 1-ї інстанції, вважає підтвердженим як сам факт належного подання позивачем рапорту, так і право ОСОБА_1 на подачу такого рапорту від 15.04.2024р. про своє звільнення «за власним бажанням», а також й факт того, що його не вихід на службу в період з 14.05.2024р. стався виключно через не повідомлення ГУ НП в Одеській області позивача про поновлення його на роботі належним чином - поштою або ж засобами електронного зв`язку з урахуванням правил електронного документообігу в України.

При цьому, суд апеляційної інстанції, як і окружний суд, вважає, що обраний ГУ НП в Одеській області спосіб повідомлення позивача повинен був забезпечити реальне його повідомлення про поновлення на роботі, а не бути лише формальним направленням такого повідомлення.

Зазначені вище обставини, на переконання судової колегії, виключають наявність в діях позивача порушення службової дисципліни або ознак дисциплінарного проступку, і, як наслідок, наявність підстав притягнення його до дисциплінарної відповідальності.

Також, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та підстав оскарження позивачем спірного наказу від 12.06.2024р. №852о/с, т.б. враховуючи факт подання позивачем рапорту від 15.04.2024р. про звільнення зі служби «за власним бажанням», судом 1-ї інстанції було надано певні висновки і щодо можливості зобов`язання відповідача змінити в наказі формулювання причин звільнення ОСОБА_1 , зазначивши про його звільнення відповідно до п.7 ч.1 ст.77 Закону №580-VIII (за власним бажанням).

З цього приводу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

У відповідності до окремих положень ч.1 ст.77 Закону №580-VIII, поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту, а також за власним бажанням.

За змістом положень ст.60 цього ж Закону №580-VIII, проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

У свою чергу, п.4 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено те, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Загальними ж нормами, зокрема, ч.ч.1 та 2 ст.38 КЗпП України, передбачено те, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи «за власним бажанням» зумовлена неможливістю продовжувати роботу, серед іншого: переїзд на нове місце проживання, переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість, вступ до навчального закладу, неможливість проживання у місцевості, підтверджена медичним висновком, вагітність, догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю, догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи, вихід на пенсію, прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин, власник або ж уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Таким чином, з огляду на те, що судом було встановлено незаконність звільнення позивача зі служби в поліції на підставі п.6 ч.1 ст.77 Закону №580-VIII (що, в свою чергу, тягне за собою скасування цього наказу та фактичне 3-є поновлення на службі) та одночасно встановлено факт подання позивачем (який після 2-х незаконних звільнень взагалі більше не бажає проходити службі в органах НП) рапорту від 15.04.2024р. про звільнення «за власним бажанням», то відповідно, він, на даний момент, з урахуванням цих обставин, цілком може бути звільнений та підлягає звільненню зі служби в поліції саме «за власним бажанням» на підставі положень цієї статті (п.7).

Як передбачено у п.2.27 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» (затв. Спільним наказом Міністерства праці, Міністерства соціального захисту населення та Міністерства юстиції України від 29.07.1993р. №58), запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 -причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер.

Аналіз вказаної норми свідчить, що законодавцем чітко передбачено обов`язок роботодавця на відображення у графі 3 належних причини звільнення працівника.

Відповідно, враховуючи встановлення судами обох інстанцій факту незаконності причин звільнення позивача зі служби в поліції на підставі п.6 ч.1 ст.77 Закону №580-VIII (реалізація дисциплінарного стягнення), факт виявлення ОСОБА_1 (який, вже досить тривалий час знаходиться за кордоном) «власного бажання» звільнитися зі служби в поліції (т.б. наявність рапорту від 15.04.2024р.), а також відсутність на цей час інших причин (або підстав) для його звільнення зі служби, зокрема, й п.4 ч.1 ст.77 Закону №580-VIII (скорочення посади), судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, не вбачає будь-яких підстав для відмови позивачу у задоволенні цих його позовних вимог щодо внесення змін до трудової книжки в частині формулювання вказаних відповідачем причин звільнення.

Такі позовні вимоги цілком узгоджуються і з особливістю розглянутого правового регулювання, яке, з огляду на фактичні обставини даної справи, цілком вірно було враховано судом 1-ї інстанції при формулюванні резолютивної частини оскаржуваного судового рішення та, відповідно, обрання ним наведеного способу відновлення порушених прав та інтересів позивача.

Отже, з огляду на викладене, колегія суддів, приймаючи до уваги конкретні обставини справи та оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів, наведених в апеляційній скарзі відповідача.

Що ж стосується прийнятого Одеським окружним адміністративним судом рішення від 21.10.2024р. про відмову у задоволенні інших позовних вимог щодо стягнення на користь ОСОБА_1 з ГУ НП в Одеській області середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 06.09.2020р. по 12.06.2024р. в сумі - 641078,40 грн., то судова колегія з цього приводу зазначає, що останні не були і не є предметом апеляційного перегляду цього судового рішення (яке, в свою чергу, не поновлює позивача на службі), оскільки дане рішення в цій частині ні позивачем, ні відповідачем не оскаржувалося.

До того ж, слід також зазначити й про те, що за змістом ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

А згідно із ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано апелянтом при розгляді справи в судах обох інстанцій.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11(2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи відповідача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючисьст.ст.308,311,315,316,321,322,325,328,329КАСУкраїни,апеляційнийсуд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Одеській області - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2024 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 31.01.2025р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко