Справа № 420/28621/24
Суддя: Білостоцький О.В.
Дата ухвалення: 2025-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Білостоцького О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, визначеного ч. 5 ст. 262 КАС України, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Центр пробації» про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної установи «Центр пробації», в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною відмову Державної установи «Центр пробації» нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з дня звільнення зі служби, тобто з 01.03.2023 року, що встановлений ст. 117 КЗпП України граничний строк, - по 01.09.2023 року, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передували звільненню;

- зобов`язати Державну установу «Центр пробації» відповідно до вимог ст.ст.116, 117 КЗпП України нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 55 496,40 грн. за період з дня звільнення зі служби, тобто з 01.03.2023 року, по встановлений ст.117 КЗпП України граничний строк, - по 01.09.2023 року, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передували звільненню відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року №100.

В обґрунтування вказаних позовних вимог позивачем було зазначено, що він до 01.03.2023 року займав посаду старшого інспектора Подільського районного сектору Державної установи «Центр пробації».

Водночас, позивачу при звільненні була невірно розрахована вислуга років, а також не була у повному обсязі нарахована та виплачена одноразова грошова допомога при звільненні, з огляду на що позивач буз змушений оскаржувати такі дії відповідача у судовому порядку. Остаточна виплата одноразової грошової допомоги при звільненні була здійснена 16.08.2024 року.

Разом з тим позивач стверджує, що згідно статті 117 Кодексу законів про працю (далі КЗпП) України, в разі невиплати з вини уповноваженого органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені у статті 116 Кодексу законів про працю України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Разом з тим, відповідач зазначеної виплати позивачу не здійснив, що слугувало підставою для звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою суду у справі №420/28621/24 було відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами в порядку ч.5 ст. 262 КАС України.

Під час розгляду справи від представника Державної установи «Центр пробації» до суду надійшов відзив на адміністративний позов, з якого вбачається, що відповідач позов не визнає та зазначає, що факт наявності у позивача стажу для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні було встановлено лише 19.07.2024 року. Відповідачем виконано рішення суду повним обсягом 16.08.2024 року. Станом на дату звільнення позивача, право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні було відсутнє, а тому Центр пробації провів з позивачем повний розрахунок усіх сум, належних йому при звільненні.

Ухвалою суду від 05.11.2024 року провадження у справі №420/28621/24 було зупинено відповідно до п.6 ч.2 ст. 236 КАС України та у подальшому поновлено ухвалою суду від 06.12.2024 року.

На виконання ухвали суду від 05.11.2024 року, представник Державної установи «Центр пробації» надав до суду витребувані матеріали, що стосуються спірних правовідносин.

Згідно частини 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

Капітан внутрішньої служби ОСОБА_1 до 01.03.2023 року займав посаду старшого інспектора Подільського районного сектору №2 філії Державної установи «Центр пробації» в Одеській області, що підтверджується витягом з наказу Державної установи «Центр пробації» від 20.02.2023 року №159/к.

Вислуга років позивача на день звільнення у календарному обчисленні становила 8 років 7 місяців 14 днів, у пільговому обчисленні 11 років 5 місяців 28 днів. Водночас, не погоджуючись із вищевказаним розрахунком вислуги років, а також із відмовою нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, позивач оскаржив вказані дії відповідача в судовому порядку.

На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13.02.2024 року по справі №420/31316/23, зміненого постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19.07.2024 року, 16.08.2024 року позивачу було нараховано одноразову грошову допомогу при звільненні, що підтверджується скріншотом зарахування вищевказаної суми на банківську картку позивача.

Згідно наявного в матеріалах справи розрахункового листа за лютий 2023 рік, сформованого Державною установою «Центр пробації», позивачу було виплачено при звільненні 10 798,37 грн., а також окремо було виплачено 29 783,07 грн. грошової допомоги при звільненні, що підтверджується наданим до суду розрахунковим листом за серпень 2023 рік.

Також в матеріалах справи наявна довідка №8/2-340 від 13.11.2024 року про нараховані та виплачені види грошового забезпечення за період з січня по лютий 2023 року, сформована Державною установою «Центр пробації», згідно якої вбачається, що розмір нарахованого та виплаченого грошового забезпечення позивача за 2 останні місяці перед звільненням складав 16 758,11 грн. (січень 2023 року 8 166,02 грн., лютий 2023 року 8 592,09 грн.)

Як стверджує позивач, повідомлення про надходження коштів 16.08.2024 року є фактом, що свідчить про несвоєчасний остаточний розрахунок відповідача з позивачем, зокрема у період з 01.03.2023 року по 01.09.2023 року.

Факт відмови відповідачем у виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підтверджується наявним в матеріалах справи листом від 07.08.2024 року.

Не погоджуючись із протиправною відмовою відповідача щодо нарахування та виплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернулась до суду з адміністративним позовом у справі №420/28621/24.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Дослідивши адміністративний позов, відзив та інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Згідно ст.14 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23.06.2005 року № 2713-IV (далі - Закон №2713-IV) до персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу (далі - особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби), спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України (далі - працівники кримінально-виконавчої служби).

Служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

Відповідно до ст.23 Закону №2713-IV держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України.

Умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.

На осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з ст.117 КЗпП у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

За змістом пункту 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 у справі №4-рп/2012 за статтею 47 КЗпП роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку.

Як зазначалось раніше, позивача було звільнено з Державної установи «Центр пробації» 01.03.2023 року.

Разом з тим, оскільки станом на день звільнення позивача з посади (01.03.2023 року), відповідачем не було проведено з ним розрахунку у повному обсязі, а саме не виплачено одноразової грошової допомоги при звільненні, позивач відповідно до статті 117 КЗпП України має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Крім того, як було встановлено судом під час розгляду справи, Державною установою «Центр пробації» остаточний розрахунок із позивачем було проведено лише 16.08.2024 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100), який застосовується до правовідносин щодо обчислення середньої заробітної плати у визначених ним випадках, зокрема в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати (підпункт "л" пункту 1 Порядку №100).

Згідно з пунктом 2 Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Абзацом третім пункту 2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до п. 4 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових); пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати.

Як вказано у п.8 Порядку №100, можливість проведення обрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи із кількості саме календарних, а не робочих днів, має бути прямо передбачена законодавством. Таким законодавством, у даному випадку, є Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджена наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань від 07.10.2009 року №222 (далі Інструкція №222).

За п.5 Розділу І Інструкції №222 закріплено, що при виплаті грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день перебування на службі визначається шляхом поділу суми грошового забезпечення, належного за повний місяць, на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Тобто, Інструкція №222 є спеціальною у спірних правовідносинах в частині особливостей обчислення грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України.

З урахуванням викладеного, Порядком №100 врегульовані загальні засади алгоритму обчислення середньоденного заробітку та середньої заробітної плати (пункти 2,8), тоді як Інструкцією №222 встановлено особливості обчислення грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України. Таким чином суд дійшов висновку, що необхідно застосовувати алгоритми, передбачені Порядком №100, залежно від кожного окремого випадку з обов`язковим врахуванням спеціального правового регулювання порядку виплати грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, визначеного Інструкцією №222.

Суд при розгляді справи враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 25.11.2020 року у справі №160/2867/19.

У пункті 6 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Як було встановлено судом з наявних в матеріалах справи розрахункових листів, за лютий 2023 року при звільненні позивачу було виплачено 10 798,37 грн., а у серпні було виплачено грошової допомоги при звільненні у розмірі 29 783,07 грн.

Крім того, з наявної у матеріалах справи довідки №8/2-340 від 13.11.2024 року судом також встановлено, що розмір нарахованого та виплаченого грошового забезпечення позивача за 2 останні місяці перед звільненням складав 16 758,11 грн. (січень 2023 року 8 166,02 грн., лютий 2023 року 8 592,09 грн.)

Таким чином, середньоденне грошове забезпечення позивача становить 284,03 грн., у розрахунку 16 758,11 грн. / 59 день (кількість календарних днів у січні 2023 року та лютому 2023 року).

Період затримки виплати сум при звільнені загалом складає 533 календарних дня, та обраховується з 02.03.2023 року (перший день після звільнення позивача зі служби) по 15.08.2024 року включно (останній день затримки перед днем остаточного розрахунку).

Суд враховує, що пунктом 16 частини 1 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року №2352-IX (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності 19.07.2022 року, текст статті 117 викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Таким чином, починаючи з 19.07.2022 року у КЗпП України стаття 117 передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців.

Верховний Суд сформував правову позицію у постанові від 29.01.2024 року по справі №560/9586/22, де зазначив, що з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України діє у редакції, викладеній згідно із Законом №2352-ІХ, тому і підхід до правозастосування указаної норми змінився.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

З урахуванням вищевказаного, а також враховуючи дату проведення остаточного розрахунку з позивачем (16.08.2024 року), суд у справі №420/28621/24 доходить висновку, що у спірних правовідносинах, що виникли після 19.07.2022 року - підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX, тобто із обмеженням строку виплати у шість місяців.

Така правова позиція була також підтримана у постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.11.2024 року по справі №420/6039/24.

А відтак, позивач має право на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, починаючи з 02.03.2023 року (наступний день після звільнення) по 01.09.2023 року включно, що складає 184 календарних дня, враховуючи обмеження строку виплати у 6 місяців.

Із наведеного слідує, що вся сума середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні складає 52 261,52 грн. (284,03 грн. (середньоденний заробіток) х 184 дня (кількість днів затримки розрахунку).

Разом з тим, Верховним Судом у постанові від 18.07.2018 року по справі №825/325/16 вказано, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету, та інших обставин справи.

Також, Верховний Суд в постанові від 30.10.2019 року по справі №806/2473/18 (адміністративне провадження №К/9901/2118/19) сформував правову позицію щодо необхідності врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Правова позиція щодо застосування принципу співмірності була також зазначена у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 по справі №524/1714/16-а, та постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі №761/9584/15-ц, від 14 листопада 2018 року по справі №806/345/16.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 30.11.2020 року по справі №480/3105/19 зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Наведений підхід до вирішення питання обрахунку належного до виплати розміру середнього заробітку також викладено у постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.10.2023 року по справі №420/3038/22.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи вищевикладену правову позицію, суд зазначає, що повна сума розрахунку при звільненні позивача повинна була становити 40 581,44 грн. (10 798,37 грн., яка є сумою, нарахованою та виплаченою добровільно при звільненні позивача зі служби + 29 783,07 грн., яка є сумою грошової допомоги при звільненні, виплаченої на виконання рішення суду по справі №420/31316/23).

З вищевикладеного також вбачається, що недоплачена сума грошової допомоги при звільненні (29 783,07 грн.) складає 73,39% від загальної суми, належній позивачу при звільненні (40 581,44 грн.), що обраховується таким чином: (29 783,07 грн. / 40 581,44 грн.) х 100%.

Тобто, сума належного середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.03.2023 року по 01.09.2023 року включно має становити 73,39% від усієї суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, що складає 38 354,72 грн., у розрахунку: 52 261,52 грн. (вся сума середнього заробітку, де 184 день затримки розрахунку * 284,03 грн.) х 73,39%

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин у цій адміністративній справі та правової позиції Верховного Суду, застосовуючи принцип співмірності щодо періоду до 19.07.2022 року, суд доходить висновку, що сума середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку становить 38 354,72 грн. за період з 02.03.2023 року по 01.09.2023 року включно.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

На підставі вищезазначеного, враховуючи правові позиції Верховного Суду щодо істотності частки невиплаченої суми при звільненні в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача частково шляхом зобов`язання Державної установи «Центр пробації» нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.03.2023 року по 01.09.2023 року включно у розмірі 38 354,72 грн.

В іншій частині позовних вимог слід відмовити з вищенаведених мотивів.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем за подання позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 1 211,20 грн., що підтверджується квитанцією про сплату судового збору.

Враховуючи наявність підстав для задоволення основної позовної вимоги позивача, суд вважає необхідним стягнути на користь позивача суму сплаченого ним судового збору у розмірі 1 211,20 грн. з Державної установи «Центр пробації» за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 12, 77, 90, 241-246, 255, 257, 258, 262, 293, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної установи «Центр пробації» (04050, м. Київ, вул. Юрія Іллєнка, 81) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Державної установи «Центр пробації» щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.03.2023 року по 01.09.2023 року включно.

Зобов`язати Державну установу «Центр пробації» нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.03.2023 року по 01.09.2023 року включно у розмірі 38 354,72 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Державної установи «Центр пробації» за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму сплаченого позивачем судового збору за подання адміністративного позову у розмірі 1 211,20 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та пп.15.5 п.15 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя О.В. Білостоцький