Справа № 440/1166/25
Суддя: В.І. Бевза
Дата ухвалення: 2025-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

03 лютого 2025 рокум. ПолтаваСправа № 440/1166/25

Суддя Полтавського окружного адміністративного суду Бевза В.І., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Кобеляцької міської ради Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Кобеляцький психоневрологічний будинок-інтернат, про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинення дій,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Виконавчого комітету Кобеляцької міської ради Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Кобеляцький психоневрологічний будинок-інтернат, про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинення дій, а саме:

- визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Кобеляцької міської ради Полтавської області від 26.12.2024 №26 Про розгляд заяви про доцільність призначення ОСОБА_1 опікуном над недієздатною сестрою ОСОБА_2 ;

- зобов`язати Виконавчий комітет Кобеляцької міської ради Полтавської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) №Ш-03.1-28/663 від 26.11.2024 щодо доцільності призначення його опікуном над недієздатною сестрою ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) із врахуванням висновків суду.

Предметом спору у даній справі є рішення Виконавчого комітету Кобеляцької міської ради Полтавської області від 26.12.2024 №26 Про розгляд заяви про доцільність призначення ОСОБА_1 опікуном над недієздатною сестрою ОСОБА_2 , яким затверджене подання органу опіки та піклування Виконавчого комітету Кобеляцької міської ради Полтавської області від 26.12.2024 щодо недоцільності призначення громадянина ОСОБА_1 опікуном недієздатної сестри ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), та можливістю у Кобеляцького психоневрологічного будинку-інтернату здійснювати цілодобову опіку ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та надання їй медичної, соціальної, правової допомоги, де остання перебуває на цілодобовому повному державному утриманні.

Відповідно до ч. 1 ст. 171 Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи: 1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність; 2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); 3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтею 160, 161,172 цього Кодексу; 4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; 5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); 6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Кодекс визначає юрисдикцію та повноваження адміністративних судів, встановлює порядок здійснення судочинства в адміністративних судах (стаття 1 КАС).

Частина перша статті 2 КАС України визначає, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із частиною 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень, визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення дій.

Згідно із визначеннями, наведеними у пунктах 1-3, 7 частини першої статті 4 КАС України: адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Пунктом 1 частини першої статті 19 цього ж Кодексу визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.07.2006 у справі "Сокуренко і Стригун проти України" зазначає, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "суд, встановлений законом" у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів". Європейський суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, "встановленим законом".

Отже, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) суд, "встановлений законом", має бути утворений безпосередньо на підставі закону, діяти в законному складі в межах своєї предметної, функціональної та територіальної юрисдикції.

Питання юрисдикційної підсудності справ неодноразово досліджувалося Великою Палатою Верховного Суду. Так, у постанові від 29 лютого 2024 року у справі №580/4531/23 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 16 травня 2024 року у справі №260/137/19, від 24 червня 2021 року по справі №200/675/21-а, від 16 листопада 2022 року по справі №380/7134/21 та від 18 квітня 2024 року по справі №160/31141/23.

За загальним правилом критеріями розмежування предметної судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, законом може бути прямо визначено вид судочинства, у якому розглядається певна категорія справ.

В наведеному контексті слід зазначити, що згідно усталеної позиції Верховного Суду публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад, а участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте, сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень саме владних управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів. Ці положення не поширюють свою дію на правові ситуації, які вимагають інших форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.

Положеннями ст. 2, 4, 19 КАС України, визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Згідно із статтею 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

При цьому, ЦПК України визначає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина 1 стаття 19).

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Разом з тим, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

З матеріалів позову вбачається, що предметом та підставою цього позову є незгода позивача із рішенням Виконавчого комітету Кобеляцької міської ради Полтавської області від 26.12.2024 року №26 Про розгляд заяви про доцільність призначення ОСОБА_1 опікуном над недієздатною сестрою ОСОБА_2 , яким затверджене органу опіки та піклування Виконавчого комітету Кобеляцької міської ради Полтавської області від 26.12.2024 щодо недоцільності призначення громадянина ОСОБА_1 опікуном недієздатної сестри ОСОБА_2 .

Водночас судом із Єдиного державного реєстру судових рішень та матеріалів справи встановлені наступні обставини та юридичні факти.

У поданні органу опіки та піклування Виконавчого комітету Кобеляцької міської ради Полтавської області від 26.12.2024 зазначено, що на розгляді Кобеляцького районного суду Полтавської області перебуває справа №532/2921/24 за заявою органу опіки та піклування виконавчого комітету Кобеляцької міської ради Полтавського району Полтавської області про призначення опікуном над недієздатною особою ОСОБА_2 Кобеляцького психоневрологічного будинку-інтернату.

У той же час із змісту ухвали Кобеляцького районного суду Полтавської області від 13.01.2025 у справі №532/2921/24 встановлені обставини, що на розгляді Кобеляцького районного суду Полтавської області перебуває ще одна справа №532/2723/24 за заявою ОСОБА_1 про встановлення опіки над недієздатною ОСОБА_2 .

Провадження у справі №532/2921/24 судом відкладено до розгляду справи №532/2723/24.

Тобто на розгляді Кобеляцького районного суду Полтавської області перебувають дві справи: №532/2921/24 (за заявою органу опіки та піклування виконавчого комітету Кобеляцької міської ради Полтавської області) і №532/2723/24 (за заявою ОСОБА_1 ) про встановлення опіки над недієздатною особою ОСОБА_2 .

Отже, за результатом розгляду вказаних вище справ Кобеляцьким районним судом Полтавської області (№532/2723/24, №532/2921/24) буде вирішуватись питання щодо встановлення опіки над недієздатною особою ОСОБА_2 .

Суд зазначає, що питання щодо встановлення опіки урегульовано нормами ЦК України.

Так призначення особи опікуном недієздатною особою визначається за нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Призначення опікуна недієздатної особи здійснюється за поданням органу опіки та піклування, яке повинне відповідати вимогам закону щодо його обґрунтованості та змісту, має бути подано в належній процесуальній формі згідно вимог ЦПК України. При внесенні подання орган опіки та піклування має якнайкраще врахувати інтереси особи, над якою встановлюється опіка, а рішення виконавчого комітету та подання органу опіки та піклування про доцільність (недоцільність) призначення особи опікуном недієздатною особою не є рішенням за процесуальним статусом та має для суду лише рекомендаційний характер і при постановленні судом рішення у справі не має пріоритетного значення та може бути враховане на розсуд суду (постанова Верховного Суду від 08 січня 2024 року у справі № 753/1905/22, від 24 липня 2024 року у справі №727/597/24).

Положеннями статті 55 ЦК України визначено, що опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.

Опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними (ст. 58 ЦК України).

Органами опіки та піклування є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Права та обов`язки органів, на які покладено здійснення опіки та піклування, щодо забезпечення прав та інтересів фізичних осіб, які потребують опіки та піклування, встановлюються законом та іншими нормативно-правовими актами (стаття 56 ЦК України).

До відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження вирішення у встановленому законодавством порядку питань опіки і піклування (підпункт. 4 пункт "б" частини 1 статті 34 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні).

Опікуна або піклувальника призначає орган опіки та піклування, крім випадків, встановлених статтею 60 цього Кодексу (частина 1 статті 63 ЦК України).

Суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування (стаття 60 ЦК України).

Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що оспорюване рішення виконавчого комітету як органу опіки та піклування є дорадчим документом та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у осіб, яких рекомендовано призначити опікунами, таке рішення не порушує прав та обов`язків інших опікунів та підопічного.

Правові наслідки для інших опікунів, підопічного виникають виключно в результаті постановлення рішення судом, в процесі чого саме і відбувається оцінка усіх доказів у сукупності, зокрема й оскаржуваного рішення органу опіки та піклування, яке не має наперед встановленої сили для суду, який розглядає справу і вирішує правове питання призначення опікуна недієздатній особі.

Подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі №496/4271/16-а, предметом судового розгляду у якій були оцінка правомірності висновку та рішення органу опіки та піклування про позбавлення особи батьківських прав.

Як у даній справі, так і у вищезгаданій справі, розглянутій Великою Палатою Верховного Суду, оскаржувані рішення органу опіки та піклування відповідно до приписів чинного законодавства України не є остаточними рішеннями, такі рішення підлягали оцінці судом під час вирішення питання про позбавлення батьківських прав, а так само й про призначення опікуна.

Таким чином, у межах судових справ №532/2921/24 (за заявою органу опіки та піклування) і №532/2723/24 (за заявою ОСОБА_1 ) про призначення особи опікуном над недієздатною особою ОСОБА_2 , має вирішуватись доцільність призначення позивача опікуном.

Згідно із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, зробленим у постанові від 04.07.2018 у справі №820/7173/16, якщо порушення своїх прав особа встановила у тих наслідках, викликаних рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Верховний Суд у постанові від 27.09.2023 у справі №357/11426/21 сформував висновок, що виконавчий комітет ухвалюючи рішення про затвердження подання про доцільність/недоцільність призначення особи опікуном діє не як суб`єкт владних повноважень, а як орган опіки та піклування на реалізацію приписів саме Глави 6 ЦК України для вирішення питання судом про призначення опікуна недієздатній особі.

Такі висновки узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі №496/4271/16-а.

Зважаючи на те, що даний спір пов`язаний з опікою, тобто з цивільними правовідносинами, що регулюються нормами ЦК України, то суд висновує про належність розгляду даної справи саме за правилами цивільного судочинства.

Окрім цього, суд бере до уваги той факт, що на розгляді Кобеляцького районного суду Полтавської області перебувають дві справи: №532/2921/24 (за заявою органу опіки та піклування) і №532/2723/24 (за заявою ОСОБА_1 ) про встановлення опіки над недієздатною особою ОСОБА_2 .

За наведених обставин суд вважає, що заявлені у цій справі позовні вимоги не є публічно-правовими, оскільки в межах заявлених позовних вимог, існує спір про цивільне право, який має виражений приватноправовий характер.

З метою процесуальної економії відповідно до пункту 1 частини 1 статті 170 КАС України суд відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Частиною 6 ст. 170 КАС України встановлено, що у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

З урахуванням встановлених вище обставин суд приходить до висновку, що відповідно до частини 1 статті 19 ЦПК України, позовна заява повинна розглядатися за правилами цивільного процесуального законодавства за місцем проживання заявника.

Керуючись статтями 170, 241-243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Кобеляцької міської ради Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Кобеляцький психоневрологічний будинок-інтернат про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинення дій.

Копію ухвали направити особі, яка подала позовну заяву, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Роз`яснити, що повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Роз`яснити позивачу право звернутись з відповідним позовом до місцевого загального суду, за місцем проживання заявника, у порядку, визначеному ЦПК України.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною восьмою статті 18, частинами сьомою-восьмою статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя В.І. Бевза