Справа № 280/10837/24
Суддя: Сацький Роман Вікторович
Дата ухвалення: 2025-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

03 лютого 2025 року Справа № 280/10837/24 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сацького Р.В. розглянувши в письмовому проваджені за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом - ОСОБА_1

до - Державної міграційної служби України

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача:

Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області

про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

22 листопада 2024 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) до Державної міграційної служби України (далі по тексту - відповідач), до Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області( далі по тексту- третя особа) в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову в продовженні строку перебування в Україні від 14.11.2024 № 3736 стосовно громадянки російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про продовження строку перебування на території України громадянки російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

- стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є громадянином російської федерації, з 2018 року була зареєстрована та проживала в Дніпропетровської області, на теперішній час в м. Запоріжжі разом з чоловіком та сином, які є громадянами України.

08.05.2021 позивачу було продовжено строк перебування в Україні та видано посвідку на тимчасове проживання (№ НОМЕР_1 ) Відділом централізованого оформлення документів для іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС у Дніпропетровській області строком дії до 25 травня 2022 року, на тих самих підставах, що й раніше.

22.05.2022 позивачу було відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини першої статті 10 Закону України « Про імміграцію»

07.11.2024 позивач звернулася до управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області із заявою про продовження строку перебування на території України, однак відповідач відмовив йому у продовженні строку перебування в Україні на підставі підпункту 3 пункту 25 Порядку продовження строку перебування чи тимчасового проживання іноземців та осіб без громадянства на території України або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 № 150, оскільки позивачем не подано відповідного підтвердження підстав для подальшого перебування на території України. Вважаючи рішення відповідача протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Справі за цією позовною заявою присвоєно № 280/10837/24 та за результатами автоматизованого розподілу справу передано для розгляду судді Сацькому Р.В.

Ухвалою суду від 26.11.2024 відкрито провадження у адміністративній справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), за наявними у справі матеріалами; встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву (у разі заперечення проти позовної заяви) протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії цієї ухвали, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.

Відповідач, не погоджуючись з позовними вимогами, надіслав відзив на позовну заяву, у якому зазначив про те, що відповідно до п.п. 3 п. 25 Порядку продовження строку перебування та тимчасового проживання, продовження та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 № 150 продовження, у продовженні строку перебування в Україні відмовляється в разі коли іноземець або особа без громадянства не подали відповідного підтвердження підстав для подальшого перебування на території України. У зв`язку із тим, що позивач не подав відповідного підтвердження підстав свого подальшого перебування на території України, рішенням Голови Державної міграційної служби України від 14.11.2024 прийнято рішення № 3736 про відмову в продовженні строку перебування на території України позивачу на підставі п.п. 3 п. 25 Порядку продовження. Тому, підстави для задоволення позову відсутні.

Третя особа, надіслав заперечення на позовну заяву, в якому зазначив, що підстав для задоволення позову відсутні.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) адміністративного судочинства відповідно до п. 8 ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним уважається строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального і процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Позивачка ОСОБА_1 є громадянкою російської федерації, що підтверджено паспортом № НОМЕР_2 , виданим ФМС 23009 13.08.2015.

15 березня 2018 року Позивачка одружилася із ОСОБА_2 , громадянином України, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 , виданим Томаківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.

На підставі цього шлюбу позивача отримала посвідку на тимчасове проживання (№ НОМЕР_4 ), видану Томаківським районним сектором ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, строком дії до 11 березня 2020 року, відповідно до частини 14 статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" як іноземка, яка прибула в Україну з метою возз`єднання сім`ї з громадянином України.

15 серпня 2018 року, на підставі зазначеної посвідки, вона отримала реєстраційний номер облікової картки платника податків.

Від даного шлюбу позивачка має малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Свідоцтво про народження сина видане 30 жовтня 2018 року (серія НОМЕР_5 ). Його громадянство України підтверджується рішенням ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 23 травня 2019 року, а також довідкою про реєстрацію особи громадянином України № 756/19.

08 травня 2021 року позивачці було продовжено строк перебування в Україні та видано посвідку на тимчасове проживання (№ НОМЕР_1 ) Відділом централізованого оформлення документів для іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС у Дніпропетровській області строком дії до 25 травня 2022 року, на тих самих підставах, що й раніше.

З 26 липня 2021 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання від 28 листопада 2022 року.

З початком повномасштабної війни Російської Федерації проти України позивачка, побоюючись за життя своєї дитини, була змушена виїхати за кордон. Враховуючи небезпеку для дитини та загрозу сім`ї, 03.03.2022 вона прийняла рішення тимчасово залишити територію України, тоді як її чоловік залишився в країні.

20 травня 2022 року позивачка разом з дитиною повернулася до України, оскільки строк дії посвідки на тимчасове проживання закінчувався. Її повернення було викликане занепокоєнням щодо неможливості подальшого повернення до чоловіка та возз`єднання сім`ї у зв`язку з закінченням терміну дії посвідки.

На наступний день після повернення до країни вона звернулася до Томаківського сектора Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою про продовження строку перебування. Проте ОСОБА_1 в усній формі було відмовлено без надання письмових пояснень чи офіційного рішення. На той момент працівники ДМС посилалися на умови воєнного стану, зазначаючи, що строки нібито зупинені.

Весь цей час позивачка не нехтувала нормами закону і намагалася врегулювати своє перебування в Україні, постійно звертаючись до Томаківського сектора ГУ ДМС у Дніпропетровській області, але отримувала відмову. У грудні 2022 року вона зверталась до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, де отримала відмову у видачі посвідки на тимчасове проживання. Після переїзду до міста Запоріжжя позивачка повторно звернулася до Хортицького відділу УДМС у Запорізькій області з заявою про продовження строку перебування за умови наявності обґрунтованих підстав, але відносно неї було складено адміністративний протокол.

У 2022 році зверталася до Томаківського сектора Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про надання дозволу на імміграцію в Україну, але рішенням № 7710 від 05.01.2023 отримала відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини першої статті 10 Закону України « Про імміграцію».

У 2023 році була скасована реєстрація місця проживання за зазначеною адресою у зв`язку із закінченням терміну дії посвідки на тимчасове проживання.

З 25 липня 2024 року разом із чоловіком та сином переїхала до міста Запоріжжя та мешкаю за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується договором оренди житлового приміщення від 25.07.2024.

07.11.2024 позивачка звернулася до управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області із заявою № 500046691 про продовження строку перебування на території України.

Прийняті управлінням ДМС в Запорізькій області заява та скановані документи із застосуванням засобів відомчої інформаційної системи ДМС, автоматично розподілилися та були надіслані до ДМС для розгляду та прийняття рішення.

Розглянувши заяву позивачки, Департамент у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України прийняло рішення від 14.11.2024 № 3736 про відмову в продовженні строку перебування в Україні на підставі підпункту 3 пункту 25 Порядку продовження строку перебування чи тимчасового проживання іноземців та осіб без громадянства на території України або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 № 150.

Листом Державної міграційної служби України від 14.11.2024 № 8.1-11197/2-24 ОСОБА_1 направлено рішення від 14.11.2024 № 3736 про відмову в продовженні строку перебування на території Україні. У листі зазначено, що підставою відмови в продовженні строку перебування на території Україні є п.п. 3 п. 25 Порядку продовження строку перебування та тимчасового проживання, продовження та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 р. № 150 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 12 вересня 2023 р. № 979), оскільки позивачка не подала відповідного підтвердження підстав для подальшого перебування на території України.

Вважаючи рішення відповідача протиправним, а свої права порушеними, позивачка звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 33 Конституції України, кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантуються свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, ще перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземцям та особам без громадянства може "бути надано притулок у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильне» додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Згідно з Положенням про ДМС. затвердженого постановою КМУ від 20.08.2014 № 360, ДМС є центральний органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Одним з основних завдань ДМС є реалізація державної політики у сферах міграції, імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Згідно з п.4 Положення ДМС відповідно до покладених на неї завдань зокрема:

-здійснює оформлення, обмін і видачу іноземцям та особам без громадянства посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, пересилає, визнає недійсними, скасовує, вилучає та знищує такі документи в передбачених законодавством випадках (пп.8);

-приймає рішення про продовження строку перебування, про відмову в продовженні строку перебування, про скасування продовження строку перебування та про скорочення строку перебування, а також продовжує строк тимчасового проживання іноземців та осіб без громадянства на території України (пп.9);

-здійснює оформлення, обмін і видачу громадянам України документів що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, пересилає, визнає недійсними, вилучає та знищує такі документи в передбачених законодавством випадках (пп.10);

- здійснює інші повноваження, визначені законом (пп.39).

Пунктом 7 Положення визначено, що ДМС здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи, у тому числі міжрегіональні.

Таким чином, ДМС є суб`єктом, до владних повноважень яких відноситься вирішення питань у сфері міграції, у тому числі щодо прийняття рішень про продовження (скорочення) строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.

Закон України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 №3773- VI визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України (далі - Закон).

Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону, іноземці та особи без громадянства, які тимчасово проживають в Україні, це - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на тимчасове проживання, або якщо строк їх тимчасового проживання на території України продовжено в установленому порядку, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до норм ч. 3 ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав).

Порядок та підстави оформлення посвідки на тимчасове проживання, документу, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні, регламентуються ст. 4 Закону, Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» та Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 322 (далі - Порядок оформлення).

Пунктом 4 Порядку оформлення передбачено, що посвідка на тимчасове проживання видається на строк відповідно до поданих документів, але не більш як на один рік, крім випадків, визначених цим пунктом.

Відповідно до п. 19 Порядку оформлення у разі закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання документи для її обміну можуть бути подані не пізніше ніж протягом останнього дня строку її дії. Якщо до закінчення строку дії посвідки лишилося менш як 15 робочих днів, подання документів для її обміну здійснюється лише до територіального органу/територіального підрозділу ДМС.

При цьому територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС здійснюється в установленому законодавством порядку продовження строку тимчасового проживання іноземця або особи без громадянства на період, необхідний для розгляду такої заяви. Посвідка, що підлягає обміну, після приймання документів повертається особі та здається нею під час отримання нової посвідки.

Також, суд зазначає, що процедура продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначена Порядком продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 № 150 (далі - Порядок № 150).

Приписами пункту 2 Порядку № 150 встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території:

1) протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи в разі в`їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України;

2) не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС;

3) на період дії візи, але не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду за візою, оформленою до 11 вересня 2011 року.

Положеннями пункту 7 Порядку № 150 визначено, що рішення про продовження строку перебування іноземців та осіб без громадянства на території України понад встановлені цим Порядком строки приймається керівником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником у разі подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України та наявності підстав, які не дають змоги виїхати з України, відповідно до статті 22 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб, без громадянства, а також Головою ДМС або його заступником в інших випадках за умови подання підтверджувальних документів.

Згідно з пунктом 8 Порядку № 150 заяви про продовження строку перебування на території України (далі - заяви) подаються іноземцями та особами без громадянства і приймаючою стороною не раніше ніж за десять та не пізніше ніж за три робочі дні до закінчення такого строку до територіальних органів або підрозділів ДМС за місцем проживання. Зразок заяви та порядок її розгляду затверджуються МВС.

Відповідно до вимог пункту 25 Порядку № 150 у продовженні строку перебування в Україні відмовляється в разі: 1) відсутності достатнього фінансового забезпечення для покриття витрат, пов`язаних із перебуванням іноземця або особи без громадянства в Україні, або відповідних гарантій від приймаючої сторони; 2) коли є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства мають інші, ніж заявлені у заяві, підстави та мету перебування в Україні; 3) коли іноземець або особа без громадянства не подали відповідного підтвердження підстав для подальшого перебування на території України; 4) коли дані, отримані з відповідних автоматизованих інформаційних і довідкових систем, реєстрів державних органів, не підтверджують подану іноземцем або особою без громадянства інформацію; 5) подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей, підроблених чи недійсних документів; 6) коли виявлено факти невиконання іноземцем або особою без громадянства рішення суду чи органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов`язання перед державою (включаючи витрати, пов`язані з видворенням або реадмісією), фізичними або юридичними особами, або щодо них діє невиконане рішення уповноваженого державного органу про примусове повернення, примусове видворення або заборону в`їзду в Україну; 7) необхідності забезпечення національної безпеки або охорони громадського порядку; 8) необхідності охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.

Рішення про відмову в продовженні строку перебування формується засобами відомчої інформаційної системи ДМС за допомогою кваліфікованого електронного підпису. Після підписання рішення сканується до заяви. Копія рішення про відмову в продовженні строку перебування із зазначенням причин відмови не пізніше ніж протягом наступного робочого дня з дня його прийняття надсилається іноземцеві або особі без громадянства на адресу особистої електронної пошти.

Копія листа (із вихідним номером та датою), яким надіслано заявнику рішення про відмову в продовженні строку перебування, сканується до відомчої інформаційної системи ДМС.

Оригінал рішення про відмову в продовженні строку перебування надсилається територіальному органу/територіальному підрозділу ДМС для долучення до матеріалів справи.

При цьому, положеннями пункту 8 Порядку № 363 визначено, що працівник територіального органу чи підрозділу ДМС при надходженні заяви про продовження строку перебування на території України вивчає обґрунтованість наведених підстав стосовно необхідності продовження строку перебування, перевіряє дійсність поданих документів, своєчасність їх подання, наявність відміток про реєстрацію (відмітки органів охорони державного кордону В`їзд (Виїзд) або документа, що підтверджує законність перебування іноземця, особи без громадянства в Україні) чи продовження строку перебування, звіряє відомості про іноземців чи осіб без громадянства, указані в їх паспортних документах, з даними, що містяться в цих зверненнях, з`ясовує законність перебування іноземців та осіб без громадянства в державі та відсутність відомостей, що перешкоджають подальшому перебуванню цих осіб в Україні та завіряє копії прийнятих документів своїм підписом.

Зі змісту викладених норм слідує, що документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України.

При цьому, у продовженні строку перебування іноземцю або особі без громадянства може бути відмовлено в разі відсутності для цього підстав та достатнього фінансового забезпечення для покриття витрат, пов`язаних із перебуванням іноземця або особи без громадянства в Україні, або відповідних гарантій від приймаючої сторони.

Відтак, основною умовою для подання іноземцем заяви про продовження строку перебування (за наявності законних підстав) є його перебування на території України на законних підставах.

Іншими умовами є: 1) подання цієї заяви не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України; 2) наявність законних підстав для продовження строку перебування на території України.

В першу чергу особа, яка бажає легалізувати своє перебування на території України в законодавчо встановлений спосіб, має бути зацікавлена у зібранні необхідних доказів на підтвердження необхідності такого перебування в Україні, у тому числі і шляхом використання всіх законодавчо визначених правових механізмів, та уникаючи при цьому зловживання своїми правами та нехтування обов`язками, що і було зроблено позивачем.

Враховуючи викладені норми статті 26 Конституції України, законодавець не лише наділяє іноземця певними правами, але і покладає обов`язок забезпечення урегулювання іноземцем свого правового становища у легалізований спосіб, зокрема, шляхом звернення до відповідного територіального підрозділу ДМС України з метою продовження строку перебування на території України чи стосовно отримання посвідки на постійне проживання в Україні.

Таким чином, основною умовою для подання іноземцем заяви про продовження строку перебування є наявність законних підстав для продовження строку перебування на території України.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України від 23.02.2024 № 1611 позивачеві відмовлено в продовженні строку перебування в Україні на підставі п.п. 3 п. 25 Порядку продовження строку перебування та тимчасового проживання, продовження та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року № 150, а саме не подання відповідного підтвердження підстав для подальшого перебування на території України.

Таким чином, підставою відмови у продовженні строку перебування на території України є неподання відповідного підтвердження підстав для подальшого перебування на території України.

Водночас, судом встановлено, що позивачка проживає у м. Запоріжжі разом з дружиною, яка є громадянкою України, виховує та доглядає свого малолітнього сина, який є громадянином України.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що позивачкою були надані всі необхідні документи, які підтверджують наявність законних підстав для його подальшого перебування на території України, а саме - проживання разом з чоловіком, сином, та мету звернення до міграційного органу із заявою про продовження строку перебування на території України.

Водночас, відповідачем не було надано жодного доказу того, що позивач має інші, ніж заявлені у заяві, підстави та мету перебування в Україні.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що наявні в матеріалах справи документи цілком підтверджують наведену позивачкою мету звернення до міграційного органу із заявою про продовження строку перебування на території України, та, що рішення про відмову у продовженні строку перебування позивача в Україні, з мотиву неподання позивачем підтвердження підстав для подальшого перебування на території України, є необґрунтованим та підлягає скасуванню.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11.08.2021 у справі № 420/2831/19.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає таке.

Спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

У рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява № 22414/93) Європейський суд з прав людини зазначив, що ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України»).

В ході розгляду справи з`ясовано, що наявні в матеріалах справи документи цілком підтверджують наведену позивачкою мету звернення до міграційного органу із заявою про продовження строку перебування на території України, а тому суд вважає за доцільне задля ефективного поновлення порушених прав позивача вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача прийняти рішення про продовження позивачу строку перебування на території України.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до квитанції позивачкою сплачено судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

Зважаючи на задоволення позовних вимог, понесені позивачем судові витрати у виді сплаченого судового збору на суму 1 211,20 грн, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Державної міграційної служби України.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_6 ) до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 9, ) Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову на стороні відповідача: Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області (69057, м. Запоріжжя, вул. Незалежної України, буд. 90, ) про визнання протиправним та скасування рішення - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову в продовженні строку перебування в Україні від 14.11.2024 № 3736 стосовно громадянки російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про продовження строку перебування на території України громадянки російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення в повному обсязі виготовлено та підписане суддею 03 лютого 2025 року.

Суддя Сацький Р.В.