Справа № 580/7507/24
Суддя: Алла РУДЕНКО
Дата ухвалення: 2025-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без розгляду

31 січня 2025 року Справа № 580/7507/24
м. Черкаси
Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Руденко А. В., розглянувши у письмовому провадженні в спрощеному позовному провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

29.07.2024 до Черкаського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі позивач) в особі представника адвоката Байди О. С. з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач), в якій просить:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 11.05.2022 по 17.04.2024, грошової допомоги на оздоровлення за 2022-2024 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022-2024 роки, без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законами України "Про Державний бюджет України на 2020- 2023 роки";

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок і виплатити з урахуванням раніше виплачених сум грошове забезпечення ОСОБА_1 з 11.05.2022 по 17.04.2024, грошової допомоги на оздоровлення за 2022-2024 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022-2024 роки з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого Законами України "Про Державний бюджет України на 2022-2024 роки" станом на 1 січня кожного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з пунктом 4 постанови Кабінет Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 № 704, та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник зазначив, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та був звільнений 17.04.2024. Вважає, що у період проходження позивачем військової служби відповідач нараховував та виплачував позивачу грошове забезпечення у меншому розмірі, а саме в спірний період виплачував посадовий оклад, оклад за військовим званням, інші щомісячні додаткові види грошового забезпечення та одноразові виплати, обраховані виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2018, замість станом на 01 січня календарного року. Вважає дії відповідача щодо виплати грошового забезпечення, виходячи із прожиткового мінімуму станом на 01.01.2018, протиправними. Тому за захистом прав та інтересів позивача звернувся до суду.

Відповідач 21.08.2024 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду з цим позовом відповідно до вимог ст. 233 КЗпП України, оскільки про нараховане грошове забезпечення позивач дізнався отримавши 21.03.2024 грошовий атестат від 21.03.2024 № 877/699. Також зазначив, що згідно з Постановою № 704 розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за спеціальним (військовим) званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, є саме розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01.01.2018, а мінімальна заробітна плата (чи її частина) для розрахунків розмірів цих окладів не застосовується. З вказаних підстав у задоволенні позову просив відмовити.

Ухвалою від 02.09.2024 суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив спрощене позовне провадження без виклику учасників справи.

З`ясувавши доводи учасників справи, викладені у заявах по суті, дослідивши подані письмові докази, суд встановив таке.

Позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 11.05.2022 та наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 21.03.2024 № 81 був виключений зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з 21.03.2024.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 17.04.2024 № 110 був виключений зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з 17.04.2024.

У травні 2024 року представник позивача звернувся до відповідача із адвокатським запитом від 08.05.2024 № 3/05 щодо перерахунку та виплати належних коштів за спірний період, виходячи з розміру розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб із встановленого Законом на 01 січня відповідно календарного року з урахуванням раніше виплачених сум.

Відповідач листом від 11.07.2024 № 877/2034 повідомив, що грошове забезпечення ОСОБА_1 за період з 11.05.2022 по 18.03.2024 обчислено з урахуванням розмірів посадового окладу і окладу за військовим званням, визначених згідно вимог постанови Кабінету Міністрів України № 704 № 30.08.2017 з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2018. Діюча редакція зазначеної Постанови не дає підстав для перерахунку грошового забезпечення у зв`язку із зміною прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 01 січня кожного року бюджетного року. Підстав для проведення перерахунку грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 11.05.2022 по 18.03.2024 немає.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо невиплати позивачу грошового забезпечення у встановленому законодавством розмірі, останній в особі представника звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи питання щодо строку звернення позивача до суду з цим позовом, суд зазначає таке.

Спірним у цій справі періодом, за який виникли правовідносини щодо нарахування позивачу грошового забезпечення у належному, на його думку, розмірі є період з 11.05.2022 по 17.04.2024.

При цьому суд врахував, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 КАС України).

Згідно з частиною 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Ч. 3 ст. 122 КАС України визначено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 233 Кодексу законів про працю України від 10.12.1971 № 322-VIII у редакції, яка діяла до 19.07.2022, передбачалось, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 № 2352-IX (далі Закон № 2352-IX), який набрав чинності 19.07.2022, внесено зміни, зокрема до Кодексу законів про працю України.

Так, пунктом 18 частини 1 розділу І Закону № 2352-IX назву та частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції: Стаття 233. Строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів.

Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 № 2352-IX не передбачають особливої дії норм права для зміненої ним частини другої статті 233 КЗпП України, не містять жодних застережень щодо застосування цього закону, а тому він застосовується за загальними правилами дії у часі, у просторі та на коло осіб.

Отже, до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

У заяві про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду представник позивача вказав, що 08.05.2024 звернувся до відповідача із адвокатським запитом стосовно надання інформації та копій документів, що стосуються позивача. Адвокатський запит відповідач отримав 11.05.2024. Листом від 11.07.2024 № 877/2034 відповідач надав відповідь на адвокатський запит. Отже, позивач дізнався про порушення свої прав, отримавши 22.07.2024 лист військової частини НОМЕР_1 від 11.07.2024 № 877/2034. Тому позивач має право на поновлення строку звернення до суду.

В ухвалі від 02.09.2024 про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття спрощеного позовного провадження в адміністративній справі суддя дійшов висновку про поважність причин пропуску строку звернення до суду та поновив ОСОБА_1 строк звернення до суду.

Однак, суд вважає, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним з огляду на таке.

Суд врахував, що ч. 1 ст. 233 КЗпП України регулює правові відносини про вирішення трудового спору, у цьому випадку щодо виплати щомісячного грошового забезпечення позивача за спірний період та встановлює, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Ч. 2 ст. 233 КЗпП України, в свою чергу, регулює відносини, зокрема, у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, та встановлює тримісячний строк з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

При цьому, при звільненні з військової служби військовослужбовець має право на отримання таких виплат: грошового забезпечення; грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (на практиці мобілізованим не виплачується); одноразової грошової допомоги мобілізованим; грошової компенсації за невикористану щорічну та додаткові відпустки; одноразової грошової допомоги; грошової допомоги для оздоровлення; матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Слід розмежовувати поняття «щомісячне грошове забезпечення» та «суми, що належать працівникові при звільненні».

Таким чином, строк звернення до суду хоч і є в обох випадках однаковим 3 місяці, однак у випадку спірних виплат щомісячного грошового забезпечення такий строк обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з дня виплати таких спірних сум. Разом з тим, щодо спірних виплатах сум при звільненні такий строк обраховується з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Тобто, законодавець, встановивши різний початок перебігу строку звернення до суду, розмежував поняття у спірному випадку «щомісячне грошове забезпечення» та «суми, що належать працівникові при звільненні».

Дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов`язано з реалізацією права на справедливий суд і запобігає зловживанням при зверненні до суду. Його відсутність призводила б до постійного збереження стану невизначеності у правовідносинах для відповідача.

Як встановив суд, позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 11.05.2022 та відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 21.03.2024 № 81 був виключений зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з 21.03.2024. Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 17.04.2024 № 110 був виключений зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з 17.04.2024.

Таким чином, суд врахував, що позивач був звільнений зі служби у 17.04.2024, тобто під час дії статті 233 КЗпП України в новій редакції. Позивач просить зобов`язати відповідача здійснити перерахунок грошового забезпечення в належному, на його думку, розмірі за період з 11.05.2022 по 17.04.2024, тобто протягом більше 1 року та 11 місяців, під час яких позивач щомісячно отримував грошове забезпечення та відповідно був обізнаний про його розмір та складові.

Крім того, маючи сумніви щодо правильності нарахування складових його грошового забезпечення за спірний період, позивач мав реальну та об`єктивну можливість після отримання грошового забезпечення за відповідний місяць виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації щодо розміру та порядку обрахування виплачених йому складових грошового забезпечення, зокрема, з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законами України «Про Державний бюджет України на 2022-2024 роки».

Отже, з дня отримання виплати, працівник (службовець) вважається таким, що повинен дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів.

Винятком з цього правила є випадок, коли особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання виплати, демонструючи свою необізнаність щодо видів та розміру складових грошового забезпечення звернулась до роботодавця із заявою про надання відповідної інформації.

У такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні відповіді на подану нею заяву.

Слід врахувати, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, не дотримуючись такого порядку через власну пасивну поведінку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду.

У свою чергу, суд зауважує, що отримання на звернення представника грошового атестату та довідки про розмір нарахованого грошового забезпечення не змінює моменту, з якого позивач мав реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в спірному випадку.

Інших поважних підстав для поновлення строку представник позивача у заяві не вказав.

Тому позивач, звернувшись до суду через свого представника 29.07.2024, пропустив тримісячний строк звернення до суду з цим позовом відповідно до вимог ст. 233 Кодексу законів про працю України.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Поняття особа повинна слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позивач не надав належних доказів існування причин, які б давали підстави для висновку про наявність об`єктивних, тобто таких, що не залежали від волі позивача, обставин, які б зумовили поважність пропуску встановленого процесуальним законом строку звернення до суду.

Ураховуючи зазначене, суд дійшов висновку про відсутність поважних причин, за яких позивач не міг звернутися до адміністративного суду в межах передбаченого законом строку в зазначеній вище частині позовних вимог за спірний період.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10.10.2024 у справі № 200/5937/23.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, відповідно до частини четвертої якої якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Згідно пункту 8 частини 1 статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

З урахуванням визначеного вище висновку, суд вважає за необхідне залишити без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 відповідно до статті 123 КАС України.

Керуючись статтями 122, 123, 240, 241, 243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії залишити без розгляду.

Копію ухвали направити учасникам справи.

Ухвала набирає законної сили з дати її підписання суддею.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

СуддяАлла РУДЕНКО