Справа № 160/26243/24
Суддя: Златін Станіслав Вікторович
Дата ухвалення: 2025-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЗлатіна Станіслава Вікторовича
за участі секретаря судового засіданняДубина Ю.О.
представника позивача представника відповідача Джигринюк О.А., Павелко С.М. Каморніков Ю.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Маріупольський міжрайонний відділ Управління поліції охорони в Донецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії
Позивач звернувся з позовом до суду, у якому просить:
Визнати протиправною бездіяльність Маріупольського міжрайонного відділу Управління поліції охорони в Донецькій області щодо не здійснення з ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) повного розрахунку при звільненні зі служби 01 липня 2024 року.
Стягнути з Маріупольського міжрайонного відділу Управління поліції охорони в Донецькій області на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 266764,63 (двісті шістдесят шість тисяч сімсот шістдесят чотири гривні 63 коп.) грн.
Позовні вимоги обгрунтовані наступним:
відповідач невірно визначив період календарної вислуги років позивача для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, а саме: помилково визначив вислугу років 1 рік, замість вірної 28 років;
відповідач несвоєчасно, а саме: не у день звільнення здійснив повний розрахунок з позивачем: остання виплата здійснена фактично 14.08.2024 року, а тому відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 липня 2024 року по 14 серпня 2024 року;
строк звернення з даним позовом до суду не пропущений позивачем, оскільки становить 3 місяці згідно вимог ст. 233 КЗпП України:
позивач зі служби в поліції звільнений лише один раз.
Ухвалою суду від 02.10.2024 року відкрито провадження у справі ота вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, у якому просить суд відмовити у задоволенні позову з наступних підстав:
позивач пропустив строк звернення з позовом до суду, який відповідно до ч.5 ст. 122 КАС України становить один місяць, що відраховується з наступного дня після звільнення позивача;
відповідач вірно визначив календарну вислугу років позивача для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, а саме: 1 рік, оскільки позивач вже вдруге звільняється зі служби в поліції за власним бажанням; під час першого звільнення зі служби позивачу виплачена одноразова грошова допомога при звільненні за 25 повних календарних років служби, а під час другого звільнення зі служби позивачу виплачена одноразова грошова допомога при звільненні за 1 повний календарний рік служби, з урахуванням пункту 4 розділу VII Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, який затверджено наказом МВС України від 06.04.2016 року № 260 (далі Порядок);
одноразова грошова допомога при звільненні виплачується не пізніше двох місяців з дня звільнення із служби, а в разі надходження коштів пізніше цього терміну - протягом п`яти робочих днів після їх надходження в межах та за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання центрального органу управління поліцією, органів поліції, державних органів, установ та організацій, до яких відряджені (прикомандировані) поліцейські, а тому відповідач не порушив строки виплати цієї допомоги;
стаття 116 та 117 КЗпП України не застосовується до спірних правовідносин, оскільки між сторонами відсутні трудові правовідносини і виплачується позивачу не заробітна плата, а грошове забезпечення.
Ухвалою суду від 02.12.2024 року вирішено подальший розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 27.01.2025 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про застосування до спірних правовідносин позовної давності та встановлено, що позивач не пропустив строк звернення з позовом до суду.
Ухвалою суду від 03.02.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Позивач у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги.
Відповідач у судовому засіданні заперечував проти позову.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, заслухавши пояснення представників сторін, встановив наступне.
Позивача зі служби в поліції звільняли два рази за власним бажанням:
28.04.2022 року на підставі наказу відповідача № 32/ос, яким встановлено вислугу років для одноразової грошової допомоги 25 років 10 місяців та 19 днів;
01.07.2024 року на підставі наказу відповідача № 65 о/с, яким встановлено вислугу років для одноразової грошової допомоги 1 рік 11 місяців та 7 днів.
Суд зазначає, що наказом відповідача від 25.07.2022 року № 60 о/с скасовано пункт (абзац 1) наказу № 32/ос від 28.04.2022 року щодо звільнення позивача зі служби в поліції; уважати позивача таким, що з 25.07.2022 року приступив до виконання обов`язків на посаді; в іншій частині наказ відповідача № 32/ос від 28.04.2022 року не змінювався.
Позивач не надав доказів оскарження вказаних вище наказів ані у адміністративному, ані у судовому порядку.
Суд зазначає, що скасування відповідачем самостійно на підставі власного рішення пункту (абзацу 1) наказу № 32/ос від 28.04.2022 року не означає, що зазначений наказ № 32/ос від 28.04.2022 року не створив жодних юридичних наслідків для позивача: позивача було звільнено зі служби в поліції 28.04.2022 року та повторно прийнято на службу у поліції лише 25.07.2022 року, а тому період з 28.04.2022 року по 25.07.2022 року не підлягає зарахуванню до календарної вислуги років позивача.
Також судом під час розгляду справи встановлено, що відповідач на підставі наказу № 32/ос від 28.04.2022 року сплатив позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні за 25 повних календарних років служби; позивач не оспорює суму вказаної грошової допомоги при звільненні та кількість повних календарних років служби, що вказані у зазначеному вище наказі відповідача.
У наказі від 01.07.2024 року № 65о/с про звільнення позивача зі служби в поліції за власним бажанням відповідач визначив вислугу років позивача для одноразової грошової допомоги 1 рік 11 місяців та 7 днів та керувався при цьому пункту 4 розділу VII Порядку.
Позивач не оскаржує вказаний вище наказ відповідача.
Стосовно позовної вимоги: стягнути з Маріупольського міжрайонного відділу Управління поліції охорони в Донецькій області на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 266764,63 (двісті шістдесят шість тисяч сімсот шістдесят чотири гривні 63 коп.) грн., то суд зазначає наступне.
Суду необхідно надати відповідь на питання:
чи вірно відповідач визначив вислугу років для одноразової грошової допомоги;
чи вірно відповідач визначив розмір грошового забезпечення позивача для обчислення одноразової грошової допомоги;
чи порушив відповідач строк виплати одноразової грошової допомоги.
Поліцейським у разі повторного їх звільнення із служби одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які під час попереднього звільнення не набули права на отримання такої допомоги на підставі довідки з попереднього місяця служби (пункту 4 розділу VII Порядку).
Враховуючи те, що позивач повторно звільняється зі служби в поліції за власним бажанням, що встановлено судом вище, а також те, що під час першого звільнення зі служби в поліції відповідач виплатив позивачу одноразову грошову допомогу за 25 календарних років служби, то під час другого звільнення позивача зі служби в поліції за власним бажанням одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби.
Календарна вислуга років позивача вірно обрахована відповідачем в наказі від 01.07.2024 року № 65о/с та становить 1 рік 11 місяців та 7 днів.
Поліцейським, які звільняються із служби за власним бажанням та мають календарну вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (пункту 2 розділу VII Порядку).
За вказаних обставин, відповідач вірно взяв для розрахунку одноразової грошової допомоги лише один календарний рік служби позивача.
Отже, відповідач вірно визначив вислугу років для одноразової грошової допомоги.
Наказом МВС України №539 від 17.07.2020 року «Про внесення змін до наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260» виключено пункт 23 розділу І Порядку, згідно якого поліцейським, які звільняються зі служби в поліції та в установленому порядку мають право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, нарахування такої допомоги здійснюється з розрахунку місячного грошового забезпечення з урахуванням щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, що мають постійний характер, та премій, установлених на день звільнення. Одночасно, до розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні не включається винагорода за безпосередню участь у воєнних конфліктах, антитерористичних операціях та інших заходах в умовах особливого періоду. Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.
Грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення (пункту 3 розділу I Порядку).
Однак, згідно п.6 розділу VIII Порядку нарахування одноразової грошової допомоги при звільненні із служби здійснюється з розрахунку місячного грошового забезпечення, ураховуючи відповідні оклади за посадою, спеціальним званням, процентну надбавку за стаж служби в поліції, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премій, установлених наказами на день звільнення.
Таким чином, спеціальною нормою законодавства чітко визначено, які саме види місячного грошового забезпечення враховуються під час розрахунку одноразової грошової допомоги при звільнення зі служби, до яких не віднесено одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідач вірно не включив до суми грошового забезпечення під час обрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні суму додаткової винагороди, запровадженої на період воєнного стану у розмірі 10 000 грн, яку позивач отримав у травні та червні 2024 року, що підтверджується довідкою про розмір одноразової грошової допомоги при звільненні від 25.11.2024 року № 4013/43/48/01-2024еп, розрахунковими листами за травень та червень 2024 року про виплату грошового забезпечення позивачу та письмовими поясненнями відповідача.
Суд зазначає, що вказана сума додаткової винагороди, запроваджена на період воєнного стану у розмірі 10 000 грн. є додатковою виплатою, виплата якої залежить від певних умов, які передбачені та визначені постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 року «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».
Порядок та умови виплати поліцейським додаткової винагороди, одноразової винагороди на період воєнного стану та особливості виплати винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду), визначені наказом МВС від 28.11.2022 № 775, у п. 15 якого вказано, що додаткова винагорода, одноразова винагорода та винагорода за навчання є одноразовими додатковими видами грошового забезпечення.
Одноразові додаткові види грошового забезпечення, до яких віднесено і додаткова винагорода за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду) згідно пункту 6 розділу VIII Порядку не входять до розрахунку місячного грошового забезпечення поліцейського, з якого вираховується одноразова грошова допомога при звільненні зі служби, а тому не повинна бути врахована під час розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні поліцейського.
За вказаних обставин, відповідач вірно визначив розмір грошового забезпечення позивача для обчислення одноразової грошової допомоги.
Так, згідно преамбули Закону України «Про Національну поліцію», цей закон визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України, тобто є основним/спеціальним для правовідносин, зокрема з яких виник цей спір.
В контексті предмету цього спору вказаний Закон містить дві бланкетні норми - статті 94 і 102 - на підставі яких у поліцейського при звільненні зі служби в поліції може виникати право на отримання одноразової грошової допомоги (якщо будуть дотримані відповідні умови).
Своєю чергою частина друга статті 94 «Грошове забезпечення поліцейських» Закону України «Про Національну поліцію» в частині порядку виплати грошового забезпечення має посилання на Порядок №260, який було затверджено на виконання цієї статті, про що прямо зазначено у відповідному наказі від 6 квітня 2016 року №260.
Згідно із пунктом 8 розділу VI Порядку №260 одноразова грошова допомога при звільненні виплачується не пізніше двох місяців з дня звільнення із служби, а в разі надходження коштів пізніше цього терміну - протягом п`яти робочих днів після їх надходження в межах та за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання центрального органу управління поліцією, органів поліції, державних органів, установ та організацій, до яких відряджені (прикомандировані) поліцейські.
Верховний Суд у цій справі зауважив, що положення статей 116, 117 КЗпП України - загального для цих правовідносин закону - інакші за змістом, але це не дає підстав вважати, що вони мають пріоритетне застосування чи взагалі підлягають застосуванню при вирішенні цього спору.
Отримання одноразової грошової допомоги при звільненні (та умови, за яких це право може бути реалізоване) передбачене Законами України «Про Національну поліцію» і «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» і конкретизоване у виданих на їх підставі підзаконних нормативних актах (одним з яких є Порядок №260), норми яких мають сприяти реалізації приписів зазначених законів.
Виплата одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції є одним із аспектів проходження публічної служби в Національній поліції України і норми законів та підзаконних актів (окремі з яких написані вище), які регулюють цей сегмент питань, є спеціальні для цих правовідносин.
Отже, за висновком суду, строки виплати одноразової грошової допомоги, право на отримання якої встановлює Закон України «Про Національну поліцію» і - опосередковано через його статтю 102 - Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», передбачені у пункті 8 розділу VI Порядку №260 (в редакції, яка діє з 21 серпня 2020 року), а тому немає підстав вважати, що норми спеціального законодавства не регулюють цих правовідносин як умову для (субсидіарного) застосування загального [трудового] законодавства, зокрема статей 116, 117 КЗпП України. Крім того, коли спеціальні норми інакше регулюють певні питання щодо проходження публічної служби, то це ще не свідчить про наявність прогалини у їх регулюванні, яку можна заповнити чи замінити загальними нормами.
Варто також зазначити, що наявність словосполучення «при звільненні» після слів «одноразова грошова допомога» у цьому контексті вказує не на дату/строк її виплати, а на підставу/подію, з якою пов`язується її виплата й визначає цільове призначення цього платежу.
За вказаних обставин, відповідач не допустив порушення строків виплати одноразової грошової допомоги при звільненні.
Відповідач несвоєчасно провів з позивачем повний розрахунок після звільнення зі служби (окрім виплати одноразової грошової допомоги при звільненні), а саме: не виплатив саме у день звільнення зі служби в поліції всі суми, які вказані у наказі від 01.07.2024 року № 65 о/с (окрім виплати одноразової грошової допомоги при звільненні).
Остаточний розрахунок з позивач поведено відповідачем 14.08.2024 року, що підтверджується банківською випискою та не заперечується відповідачем у відзиві на позовну заяву.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцієюта законами України.
Статтею 47 Кодексу законів про працю України(у редакції, чинній на момент звільнення позивача) визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
За правилами статті 116 Кодексу законів про працю Українипри звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
За змістом статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX(далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19.07.2022, статтю 117 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції:
«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
Відповідно до статті 233 Кодексу законів про працю України у редакції Закону № 2352-ІХ працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Аналіз вищенаведених правових положень дає змогу дійти висновку, що з моменту набрання чинності Законом № 2352-IX - 19.07.2022, положення статті 117 Кодексу законів про працю України, у попередній редакції Закону № 3248-IV, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 117 Кодексу законів про працю України. Так, до 19.07.2022 правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень статті 117 Кодексу законів про працю Українив редакції Закону № 3248-IV, тоді як після 19.07.2022 підлягає застосуванню стаття 117 Кодексу законів про працю України, в редакції Закону № 2352-IX.
Правовідносини, які регулюються статтею 117 Кодексу законів про працю України, пов`язані із недотриманням роботодавцем свого обов`язку провести повний розрахунок з працівником при звільненні. Отже, момент виникнення таких правовідносин пов`язаний із днем звільнення, у який роботодавець не провів виплати всіх належних працівникові сум при звільненні.
Отже, датою виникнення правовідносин, урегульованих статтею 117 Кодексу законів про працю України у цій справі, є 01.07.2024 року- дата звільнення позивача.
Спеціальним законодавством щодо порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, компенсації за невикористану відпустку, за речове майно, які не є складовими грошового забезпечення), у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи статей 116, 117 далі - КЗпП в частині, що не суперечить спеціальному законодавству.
В той же час такі питання врегульовані положеннями Кодексу законів про працю України, які можуть та повинні бути застосовані до спірних відносин.
Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 01.03.2018 по справі № 806/1899/17, від 04.12.2019 по справі № 825/66/16.
У зв`язку з набранням чинності Законом № 2352-IX, яким статтю 117 Кодексу законів про працю України викладено в новій редакції, з 19.07.2022 стаття 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IV втратила чинність. Отже, суд вважає, що розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц, на статтю 117 Кодексу законів про працю України в новій редакцій, яка регулює правовідносини, які виникли/тривають після 19.07.2022 є неможливим.
Також суд зауважує, що наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був обґрунтований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки стаття 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IV не обмежувала період, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.
У справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду, визначивши критерії, за яких суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, виходила з того, що якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Також під час розгляду справи № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду враховувала, що непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне в повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Указане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи із середнього заробітку.
Загалом аналіз змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц дає підстави для висновку, що критерії зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, які викладено у цій постанові, побудовані саме з урахуванням того, що стаття 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IVне обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні. Такі критерії визначено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, і задля уникнення недобросовісності як роботодавця, так і працівника у таких правовідносинах.
Також необхідність такої позиції була зумовлена недосконалістю нормативно-правового регулювання у питанні дотримання принципу співмірності в умовах необмеженості строку, за який такі суми підлягали стягненню.
Водночас із прийняттям Закону № 2352-IXзаконодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями, чим фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності.
Крім того, з прийняттям указаного закону усунуто і такий чинник, який зумовлював можливість недобросовісної поведінки працівника, як необмеженість строку звернення до суду з позовом про стягнення невиплаченого заробітку, а саме шляхом внесення змін до статті 233 Кодексу законів про працю України, якою строк звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, обмежено трьома місяцями.
У зв`язку з обмеженням законодавцем строку звернення до суду у таких спорах та можливістю отримання середнього заробітку шістьма місяцями, суд вважає, що застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц, на правовідносини, які регулюються статтею 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону № 2352-IX, не є можливим.
Суд враховує приписи чинної редакції статті 117 Кодексу законів про працю України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.
Аналогічну позицію займає Верховний Суд у складі судової палати у постанові від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22.
Вирішення питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з визначенням розміру такого заробітку здійснюється за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за № 100, в редакції, чинній на час спірних правовідносин (далі - Порядок № 100).
Згідно з абзацом 1 пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Абзацом 3 пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Відповідно до абзацу 1 пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Як встановлено судом вище, днем звільнення позивача є 01.07.2024. Отже, двома попередніми місяцями перед звільненням є травень та червень 2024 року.
Виходячи зі змісту розрахункових листів за травень та червень 2024 року, яка надана відповідачем, судом встановлено, що за травень червень 2024 року грошове забезпечення позивача за два повних місяці служби перед звільненням становить 126 734,82 грн. (46 178,27 грн. та 80 556,55 грн. відповідно у травні та червні 2024 року), тобто середньомісячна заробітна плата позивача складає 63 367,41 грн.
Так, у травні червні 2024 року 61 день, отже середньоденна заробітна плата позивача за два повних місяці служби склала 2077,62 грн.
Як зазначалося вище, в день звільнення позивача зі служби, відповідачем не було виплачено всі суми, що підлягали виплаті при звільненні.
Враховуючи дату звільнення позивача зі служби 01.07.2024 року та дату виплати заборгованості 14.08.2024 року, кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 43 дні (період часу з 02.07.2024 року по 13.08.2024 року включно).
Отже, сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні за період з 02.07.2024 по 13.08.2024 включно становить 89 337,66 грн. (2077,62 грн.- середньоденний заробіток позивача х 43 днів).
Однак у позовній заяві позивач просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку під час звільнення лише у розмірі 56 455,96 грн., тобто у меншому розмірі.
Відповідно ч.2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
За вказаних обставин дана позовна вимога підлягає частковому задоволенню у розмірі 56 455,96 грн.
Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення (п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року).
За вказаних обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.
Керуючись ст. 241-246 , Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправною бездіяльність Маріупольського міжрайонного відділу Управління поліції охорони в Донецькій області щодо не здійснення з ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) повного розрахунку при звільненні зі служби 01 липня 2024 року.
В іншій частині заявлених позовних вимог відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 03 лютого 2025 року.

Суддя С.В. Златін