Справа № 405/3877/19
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2025-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

30 січня 2025 року м. Дніпросправа № 405/3877/19

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),

суддів: Головко О.В., Суховарова А.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в м. Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 02 травня 2024 року (суддя Пасічник Ю.П.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про стягнення інфляційних збитків та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Кіровоградській області про стягнення інфляційних збитків внаслідок несвоєчасного виконання рішення Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2011, за період з червня 2015 року по квітень 2019 року в розмірі 64203,98 грн, а також моральної шкоди в розмірі 1500000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з урахуванням додаткових пояснень позивача від 10.08.2023, та враховуючи часткову сплату боржником 04.07.2019 інфляційних збитків в розмірі 133542,51 грн., розмір інфляційних збитків, які на переконання позивача належить стягнути з відповідача становить 38589,93 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує, що 22 травня 2019 року звернувся до Ленінського районного суду м.Кіровограда з позовом до Управління про стягнення інфляційних збитків внаслідок несвоєчасного виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2011 у сумі 64203,98 грн та моральної шкоди у сумі 1500000 грн.

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 13 лютого 2020 року у справі №405/3877/19 скасовано рішення Ленінського районного суду м.Кіровограда від 07 листопада 2019 року, а позов задоволено частково.

Суд стягнув з Управління на користь ОСОБА_1 інфляційні збитки у сумі 25761 грн, а в іншій частині вимог відмовлено у задоволенні.

19 березня 2021 року Касаційний цивільний суд прийняв ухвалу, якою скасував рішення судів нижчих інстанцій і закрив провадження у справі.

19 травня 2021 року Касаційний цивільний суд прийняв ухвалу про передачу справи на розгляд Кіровоградського окружного адміністративного суду.

24 червня 2021 року Кіровоградським окружним адміністративним судом відкрито загальне позовне провадження.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 06.07.2022 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 29.09.2022, адміністративний позов задоволено частково: - стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у сумі 214 грн.; - стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 20000 грн.

Постановою Верховного Суду від 13 березня 2023 року рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 06.07.2022 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 29.09.2022 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 02 травня 2024 року адміністративний позов задоволено частково.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області інфляційні збитки внаслідок несвоєчасного виконання рішення Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2011, за період з червня 2015 по квітень 2019 року в розмірі 36793,65 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відповідачем на вказане рішення суду подана апеляційна скарга, в якій зазначено на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, та просить скасувати рішення суду та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки усім доводам сторін у справі, зокрема те, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні не надано жодної оцінки тому факту, що вимога позивача про стягнення інфляційних збитків, завданих невиконанням постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2011 у справі №2а-6740/10/1111 є необґрунтованою, оскільки у відповідача відсутній обов`язок щодо виконання даного судового рішення, а судове рішення у справі №405/4776/15-ц виконано відповідачем добровільно, без пропуску строку, одразу після заміни боржника. В рішенні від 22.05.2017 у справі № 405/4776/15-ц апеляційний суд Кіровоградської області розрахував суму заборгованості в розмірі 133542,51 грн з урахуванням індексу інфляції в Україні з грудня 2004 року по квітень 2010 року. У поданій позовній заяві позивач повторно просить стягнути інфляційні збитки в сумі 64203,98 грн шляхом корегування з уже нарахованих інфляційних збитків, стягнутих на підставі рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 22.05.2017 у справі № 405/4776/15-ц, які в свою чергу мають разовий характер. Таким чином, виходячи з зазначених норм Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» 133542,51 грн стягнутих на підставі рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 22.05.2017 у справі № 405/4776/15-ц не підлягають індексації (корегуванню) та з них відповідно не можуть розраховуватися інфляційні збитки, оскільки зазначена сума в розмірі 133542,51 грн має разовий характер. Як було вже встановлено судом, відповідач нарахував і виплатив індексацію у сумі 25761 грн (26 березня 2020 року сплачено інфляційні збитки у сумі 25761 грн. На підставі постанови Кропивницького апеляційного суду від 13 лютого 2020 року), у такому випадку у відповідача відсутня заборгованість по виплаті ОСОБА_1 інфляційних збитків за спірний період. Але, судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні не надано оцінку фактичним даним, які мають значення для вирішення справи.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2011 №2а-6740/2010/111 (т.1а.с.35, https://reyestr.court.gov.ua/Review/16547947), встановлено, що постановою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30.11.2010 позов ОСОБА_1 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України задоволено частково, визнано бездіяльність відповідача по перерахунку позивачу щомісячних страхових виплат в зв`язку з підвищенням розміру мінімальної заробітної плати неправомірною, зобов`язано провести перерахунок таких виплат та стягти з відповідача 93167 грн 83 коп., а в іншій частині позову відмовлено.

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд апеляційну скаргу Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Кіровограді на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30.11.2010 задовольнив частково.

Постанову Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30.11.2010 в частині зобов`язання та стягнення - скасував та прийняв нову постанову.

Зобов`язав відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Кіровограді провести перерахунок щомісячних страхових виплат у зв`язку з підвищенням розміру мінімальної заробітної плати ОСОБА_1 з 01 вересня 2004 року.

Позивач вказує, що постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2011 відповідачем не виконувалась, у зв`язку з чим у нього виникло право на стягнення інфляційних збитків завданих невиконанням рішення суду з червня 2015 р. по квітень 2019 р. в сумі 64203,98 грн, а з урахуванням часткової сплати боржником 04.07.2019 інфляційних збитків в розмірі 133542,51 грн, розмір інфляційних збитків, які на переконання позивача належить стягнути з відповідача становить 38589,93 грн, а також моральну шкоду в розмірі 1500000 грн.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно із частиною 2 статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

За змістом статей 509, 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц (провадження №14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18).

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних правовідносин, але й з інших підстав.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 02 вересня 2020 року справа №802/1349/17-а, від 27 грудня 2022 року справа №640/14757/21.

Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2023 року у справі №420/2411/19 сформувала правий висновок, відповідно до якого, у разі неналежного виконання (прострочення) державою підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням її грошового зобов`язання перед кредитором до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов`язання слід застосовувати приписи частини другої статті 625 ЦК України.

Окрім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18) зробила висновок, за яким положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Судове рішення про стягнення коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору)

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції виконання остаточного судового рішення, яким вирішений спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру, є частиною права на суд. З погляду застосування гарантій права на належне виконання державою судового рішення, за яким вона є боржником, не має жодного значення, якими - приватними чи публічними - є у національній правовій системі відносини з виконання державою такого рішення.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції). Це право гарантоване і для тих випадків, коли право на справедливий судовий розгляд порушене невчасним виконанням судового рішення, зокрема через відсутність коштів

15 жовтня 2009 року ЄСПЛ ухвалив пілотне рішення у справі Юрій Миколайович Іванов проти України (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine, заява № 40450/04). Воно набуло статусу остаточного 15 січня 2010 року. У цьому рішенні ЄСПЛ визнав порушення Україною її зобов`язань за Конвенцією через систематичне невиконання державою рішень національних судів (пункт 1 статті 6 Конвенції, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції) і відсутність у національному законодавстві ефективних засобів юридичного захисту від такого невиконання (стаття 13 Конвенції) (§ 2, 3 резолютивної частини рішення). ЄСПЛ зазначив, що ці порушення є наслідком несумісної з положеннями Конвенції практики, яка полягає у систематичному невиконанні державою-відповідачем рішень національних судів, за виконання яких вона несе відповідальність і у зв`язку з якими сторони, права яких порушені, не мають ефективних засобів юридичного захисту (§ 4 резолютивної частини рішення). Тому ЄСПЛ вказав, що Україна повинна невідкладно запровадити ефективний засіб юридичного захисту або комплекс таких засобів юридичного захисту, спроможних забезпечити адекватне та достатнє відшкодування за невиконання або затримки у виконанні рішень національних судів відповідно до принципів, встановлених практикою ЄСПЛ (§ 5 резолютивної частини рішення).

05 червня 2012 року Україна прийняла Закон № 4901-VI, намагаючись виконати пілотне рішення ЄСПЛ. На це вказує пояснювальна записка до проєкту. Однак Закон № 4901-VI, як надалі вказав Комітет Міністрів Ради Європи, не вирішив проблему невиконання рішень національних судів (див. рішення ЄСПЛ у справі (Бурмич та інші проти України( (Burmych And Others v. Ukraine, заяви № 46852/13 та інші, § 125 від 12 жовтня 2017 року).

Те саме стверджували заявники у тій справі (§ 138 зазначеного рішення ЄСПЛ). Крім того, вони звертали увагу ЄСПЛ на те, що хоч національне законодавство й дозволяло кредиторам вимагати перерахунку боргу відповідно до встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та додатково три відсотки річних від будь-якої суми заборгованості у приватноправових відносинах, але воно не передбачало жодних заходів відшкодування шкоди, завданої у публічно-правових відносинах внаслідок невиконання рішень національних судів. Інакше кажучи, відсоткова ставка за державними боргами була набагато нижчою, ніж ставка, яку застосували в цивільних і господарських відносинах. Тому заявники стверджували, що, присуджуючи відшкодування за статтею 41 Конвенції, ЄСПЛ має враховувати витрати, спричинені високим індексом інфляції в Україні за період невиконання рішень національних судів (див. рішення ЄСПЛ у справі (Бурмич та інші проти України), § 137).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (пункт 31) відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 (про те, що правовідносини стосовно виконання судових рішень урегульовані Законом України «Про виконавче провадження» і до них не можна застосовувати приписи про цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України)), а також від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15 (про те, що стаття 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 цього Кодексу не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України за наявності деліктних, а не зобов`язальних правовідносин). Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення; приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (пункт 45 постанови).

Отже, у разі неналежного виконання (прострочення) державою підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням її грошового зобов`язання перед кредитором до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов`язання слід застосовувати приписи частини другої статті 625 ЦК України.

Колегія суддів зазначає, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з невиконанням постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2011.

Позивач вказує, що постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2011 відповідачем не виконувалась, у зв`язку з чим у нього виникло право на стягнення інфляційних збитків завданих невиконанням рішення суду з червня 2015 р. по квітень 2019 р. в сумі 64203,98 грн., а з урахуванням часткової сплати боржником 04.07.2019 інфляційних збитків в розмірі 133542,51 грн., розмір інфляційних збитків, які на переконання позивача належить стягнути з відповідача становить 38589,93 грн.

Позивач вказує, що звернувшись в травні 2019 році до суду заборгованість відповідача складала 133542,51 грн.

Колегія суддів зазначає, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожен місяць (рік) збільшення, незалежно від того, чи був у який період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (постанова Вищого господарського суду України від 05.04.2011 № 23/466 та лист Верховного Суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» від 03.04.1997 № 62-97 р.).

Інфляційні втрати розраховуються шляхом збільшення суми заборгованості на сукупний індекс інфляції за період продовження платежу. При цьому сума боргу, яка виникла з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з рахунку цього місяця, а якщо сума боргу виникла з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням цього місяця (Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справи) окремою нормою матеріального права від 17.07.2012 № 01-06/928/2012).

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції є способами захисту його майнового права та інтересів, які виникають у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів. Таким чином, інфляційне збільшення нараховується на суму боргу і є видом відшкодування втрат при недобросовісному виконанні грошових зобов`язань.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Цим чинним законодавством не пов`язано припинення грошового зобов`язання з наявністю судового рішення про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції чи відкриття виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення (розділ Верховного Суду України від 04.07.2011 № 13/210). 10 та від 12.09.2011 № 6/433-42/183 та постановою Вищого господарського суду України від 16.03.2011 № 11/109).

Як правильно встановлено судом першої інстанції, що інфляційні нарахування розраховуються за формулою:

(Інфляційні нарахування) = (Сума боргу) Ч (Сукупний індекс інфляції) / 100% - (Сума боргу), де:

(Сума боргу) сума простроченого боргу.

(Сукупний індекс інфляції) добуток щомісячних індексів за відповідний період.

У період з 01.06.2015 року по 01.04.2019 року індексація на суму 133 542,51 грн.

(Сукупний індекс інфляції)] = 100,40% Ч 99,00% Ч 99,20% Ч 102,30% Ч 98,70% Ч 102,00% Ч 100,70% Ч 100,90% Ч 99,60% Ч 101,00% Ч 103,50% Ч 100,10% Ч 99,80% Ч 99,90% Ч 99,70% Ч 101,80% Ч 102,80% Ч 101,80% Ч 100,90% Ч 101,10% Ч 101,00% Ч 101,80% Ч 100,90% Ч 101,30% Ч 101,60% Ч 100,20% Ч 99,90% Ч 102,00% Ч 101,20% Ч 100,90% Ч 101,00% Ч 101,50% Ч 100,90% Ч 101,10% Ч 100,80% Ч 100,00% Ч 100,00% Ч 99,30% Ч 100,00% Ч 101,90% Ч 101,70% Ч 101,40% Ч 100,80% Ч 101,00% Ч 100,50% Ч 100,90% = 146,843% (за період червень 2015 - березень 2019).

(Інфляційні нарахування) = 133 542,51 грн (сума боргу) Ч 146,843% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 133 542,51 грн (сума боргу) = 62 554,65 грн.

З урахуванням викладеного та враховуючи часткову сплату суми індексації в розмірі 25761 грн., розмір інфляційних втрат за період з червня 2015 р. по квітень 2019 р. становить 36793,65 грн.

Отже колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правового обґрунтування, покладеного в основу судового рішення, тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та надано їм належну юридичну оцінку, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 02 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова

суддя О.В. Головко

суддя А.В. Суховаров