Справа № 580/6021/24
Суддя: Валентин ГАРАЩЕНКО
Дата ухвалення: 2025-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2025 року справа № 580/6021/24
м. Черкаси
Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гаращенка В.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження без виклику сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , командира військової частини ОСОБА_2 , заступника командира військової частини ОСОБА_3 , про зобов`язання вчинити дії та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , командира військової частини ОСОБА_2 , заступника командира військової частини ОСОБА_3 , в якому просить:

- зобов`язати командування військової частини НОМЕР_1 належним чином зареєструвати, розглянути рапорт позивача та надати письмову відповідь;

- за порушення прав позивача та самоусунення від виконання своїх обов`язків стягнути на користь позивача з начальника штабу військової частини НОМЕР_1 , заступника командира - ОСОБА_3 , та з командира військової частини НОМЕР_1 - ОСОБА_2 компенсацію в розмірі 30000 грн.

Ухвалою судді Черкаського окружного адміністративного суду від 25.11.2024 справу призначено до розгляду справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників в судове засідання.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 24.05.2024 подав рапорт на звільнення з Збройних сил України, а 27.05.2024 подав рапорт до штабу військової частини НОМЕР_1 з вимогою виплатити грошову допомогу відповідно до пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Станом на день видачі наказу про звільнення, так як і станом на 15.06.2024 рапорт не зареєстровано та не розглянуто, в прийнятті та реєстрації звернень з приводу отримання письмової відповіді з приводу рішення командира по рапорту позивачу відмовлено.

Позивач зазначив, що згідно адміністративно-штатної структури військової частини НОМЕР_1 функцією прийняття та реєстрацією звернень наділений начальник штабу військової частини - ОСОБА_3 , рішення за результатами розгляду звернень приймає командир військової частини НОМЕР_1 - ОСОБА_2 , тому позивач вважає, що саме вказані особи допустили порушення його прав.

У відзиві на адміністративний позов відповідач військова частина НОМЕР_1 , заперечив проти задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи свою позицію тим, що 27.05.2024 ОСОБА_1 подав відповідачу заяву (рапорт) із клопотанням виплатити грошову допомогу відповідно до пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Рапорт ОСОБА_1 , у відповідності до вимог Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 31.01.2024 № 40, зареєстрований у журналі реєстрації рапортів військової частини НОМЕР_1 у день надходження, а саме 27.05.2024 за номером 4.1-Р/670 та розглянутий. За результатами розгляду позивачу 04.06.2024 за вихідним № 486 надана письмова відповідь, а відтак права, свободи або законні інтереси позивача не порушені, що у свою чергу свідчить про відсутність предмету спору.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд виходить з такого.

Судом встановлено, що 27.05.2024 ОСОБА_1 подав відповідачу рапорт із клопотанням виплатити грошову допомогу відповідно до пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Наказом командира військової частини №166 від 06.06.2024 капітана ОСОБА_1 , заступника командира роти з морально-психологічного забезпечення роти резерву солдатського складу військової частини НОМЕР_1 , звільненого за наказом командира 9 армійського корпусу Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 03.06.2024 № 157 з військової служби у запас за підпунктом б (за станом здоров`я - за наявності інвалідності (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), вирішено з 06.06.2024 виключити із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та зняти з усіх видів забезпечення (з котлового забезпечення з сніданку 07.06.2024) і направити до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не отримавши відповідь за результатами розгляду рапорту від 27.05.2024, позивач звернувся до суду за захистом порушених прав.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає, що Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України» на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

На момент розгляду цієї адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжений.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII (далі Закон №389-VIII), воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію. Згідно пункту 4 Указу №69/2022 призов військовозобов`язаних, резервістів та залучення транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України здійснити в обсягах, визначених згідно з мобілізаційними планами.

У свою чергу, правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, врегульовано положеннями Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі Закон №2232-XII).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1 Закону №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

На підставі статті 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV (далі Статут ЗСУ), із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Пунктом 31 Статуту ЗСУ начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Подання рапорту «по команді» означає направлення його в порядку підпорядкування безпосередньому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до прямого керівника, командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті, зокрема, питання звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів. Рапорт має дійти до останньої ланки з клопотаннями безпосередніх (прямих) командирів (начальників) або з обґрунтуванням їх відсутності.

З наведеного правового регулювання спірних правовідносин, вбачається, що військовослужбовець зі службових питань подає рапорти, які мають бути розглянуті у встановленому порядку.

Відповідач надав пояснення з яких вбачається, що за результатами розгляду рапорту позивача йому надано відповідь листом №486 від 05.06.2024.

Окрім цього, суд приймає до уваги, що за даними автоматизовано системи документообігу Черкаського окружного адміністративного суду, рішенням суду від 16.09.2024 у справі №580/6020/24, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.10.2024, відмовлено в задоволенні позовних вимог, в яких позивач просив наказ командира військової частини НОМЕР_1 № 166 від 06.06.2024 в частині виплати одноразової грошової допомоги змінити, відповідно до пункту 2 Порядку та умов виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року № 460, - Військовослужбовцям виплата допомоги здійснюється за період військової служби за призовом під час мобілізації…за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні з військової служби не набули права на отримання грошової допомоги, передбаченої пунктом 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Отже, станом на час вирішення спору в суді відсутні підстави вважати, що права позивача порушені у зв`язку з нерозглядом його рапорту про виплату грошової допомоги передбаченої пунктом 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Як наслідок, суд не вбачає підстав для задоволення похідної позовної вимоги про стягнення з посадових осіб військової частини НОМЕР_1 компенсації в розмірі 30000 грн. за невиконання посадових обов`язків.

Підсумовуючи встановлені в ході судового розгляду спору обставини, суд дійшов висновку, що відповідач не допустив порушення прав позивача у спірних правовідносинах, тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Щодо решти доводів сторін суд застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими, а тому позов непідлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 14, 72, 76, 90, 139, 241-246, 255, 271, 272, 287, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня підписання рішення суду.

Суддя Валентин ГАРАЩЕНКО