Справа № 380/15041/22
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2025-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

судді Смоковича М. І.
про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,
за касаційними скаргами ОСОБА_1 та ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09.01.2023, ухвалене у складі судді Братичак У.В., і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.02.2024, ухвалену у складі: судді-доповідача Гінди О.М., суддів Гудима Л.Я., Ніколіна В.В.,
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
1. ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідач) з вимогами:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при виключенні зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, - період з 15.07.2019 по 28.09.2022, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при виключенні зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, - період з 15.07.2019 по 28.09.2022, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100.
2. На обґрунтування позову позивач зазначив, що відповідач при звільненні не виплатив йому індексації грошового забезпечення, що є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), та стягнення з нього середнього заробітку за увесь час затримки розрахунку.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
3. ОСОБА_1 проходив військову службу в Управлінні військових сполучень на Львівській залізниці, що знаходилося на фінансовому забезпеченні ІНФОРМАЦІЯ_3 .
4. Наказом Управління військових сполучень на Львівській залізниці від 14.07.2019 №54 ОСОБА_1 , помічника начальника технічного відділу Управління військових сполучень на Львівській залізниці, призначеного наказом начальника Головного управління персоналу - заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) від 25.04.2019 №111 на посаду офіцера організаційно-планового відділу Центрального управління військових сполучень ІНФОРМАЦІЯ_4 , виключено зі списків особового складу та знято з усіх видів грошового забезпечення.
5. На день виключення позивача зі списків особового складу у зв`язку зі звільненням з військової служби, з позивачем не був проведений розрахунок в частині виплати індексації грошового забезпечення.
6. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.05.2021 у справі № 380/8732/20 зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_5 нарахувати ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 14.07.2019 та виплатити таку з урахуванням виплачених сум.
7. 22.07.2021 відповідачем виплачено позивачеві 6 333,96 індексації грошового забезпечення.
8. Не погоджуючись із розміром виплаченої індексації, позивач звернувся до суду з новим позовом.
- зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 здійснити перерахунок та доплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 із застосуванням січня 2008 року як місяця, за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця);
- зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 здійснити перерахунок та доплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.03.2018 по 14.07.2019 із урахуванням вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078.
10. 29.09.2022 відповідач виплатив позивачу 124 820,47 грн індексації грошового забезпечення.
11. Посилаючись на те, що відповідач не виплатив йому в день звільнення всі суми, на які він мав право (індексацію грошового забезпечення), позивач звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за увесь період затримки.
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення

12. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09.01.2023 позов задоволено частково: стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_6 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 82 755,84 грн за період з 15.07.2019 по 15.01.2020; у задоволенні інших вимог відмовлено.

13. Суд першої інстанції зазначив, що після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

14. Суд першої інстанції встановив, що позивач звільнився зі служби 14.07.2019, водночас остаточний розрахунок з позивачем при звільненні відповідач провів 29.09.2022.

15. Обчислюючи розмір середньої заробітної плати, суд першої інстанції зазначив, що 19.07.2022 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-IX, яким 117 КЗпП України було змінено й встановлено, що компенсація за несвоєчасний розрахунок виплачується за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

16. З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за шість місяців затримки розрахунку - 82 755,84 грн за період з 15.07.2019 по 15.01.2020.

17. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.02.2024 рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09.01.2023 скасовано та прийнято нове рішення, яким позов задоволено частково: стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні в сумі 8 275,58 грн, без урахування обов`язкових податків та зборів. У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

18. Суд апеляційної інстанції також дійшов висновку, що періодом затримки розрахунку, за яких підлягає нарахуванню середній заробіток в порядку, встановленому статтею 117 КЗпП України, є період з 15.07.2019 по 15.01.2020 або 184 днів.

19. Водночас суд апеляційної інстанції вважав, що під час обчислення середнього заробітку підлягав застосуванню принцип пропорційності. Як зазначив суд апеляційної інстанції, суд першої інстанції не врахував розміру недоплаченої суми, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком позивача, а також його тривалу пасивну поведінку, адже з позовом до суду про стягнення сум індексації позивач звернувся через 2 роки після звільнення з військової служби.

20. Посилаючись на ці та інші критерії, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що з відповідача належить стягнути 8 275,58 грн, що буде достатнім для захисту його порушених прав в умовах, що склалися в цій справі.

Провадження в суді касаційної інстанції

21. 08.03.2024 від ІНФОРМАЦІЯ_6 до Суду надійшла касаційна скарга, у якій він просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09.01.2023 і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду 20.02.2024, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

22. Ухвалою Верховного Суду від 08.05.2024 відкрито касаційне провадження за вказаною скаргою з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

23. За доводами відповідача, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суди попередніх інстанцій застосували статтю 117 КЗпП України без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 04.12.2019 у справі № 825/742/16 та від 28.11.2022 у справі № 380/693/20.

24. Як зазначає відповідач, у цих постановах Верховний Суд виклав правову позицію, суть якої полягає в тому, що відповідальність, передбачена частиною другою статті 117 КЗпП України, застосовується у випадку, якщо працівник звернувся до суду чи іншого компетентного органу за вирішенням трудового спору щодо несвоєчасно виплачених сум безпосередньо після звільнення, або принаймні у достатньо стислі строки.

25. Посилаючись на вказані висновки, відповідач зауважує, що позивач за вирішенням спору щодо несвоєчасної виплати індексації в розумні строки не звертався, а тому й не має права вимагати виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку.

26. 19.03.2024 до Суду надійшла касаційна скарга позивача, у якій він просить скасувати постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду 20.02.2024 та направити справу на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

27. Ухвалою Верховного Суду від 22.03.2024 відкрито касаційне провадження за вказаною скаргою з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

28. За доводами позивача, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд апеляційної інстанції застосував статтю 117 КЗпП України без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 29.01.2024 у справі №560/9586/22; від 28.06.2023 у справі №560/11489/22; від 15.02.2024 у справі №420/11416/23; від 22.02.2024 у справі №560/831/23; від 29.02.2024 у справі №460/42448/22; від 14.03.2024 у справі №560/6960/23.

29. Так, позивач зазначає, що правовідносини в цій справі мають триваючий характер (з дня звільнення - 14.07.2019 по день розрахунку - 29.09.2022), водночас суд апеляційної інстанції застосував до них положення статті 117 КЗпП України, у редакції, зі змінами, що вносилися Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, які набрали чинності лише 19.07.2022. Застосовуючи нову редакцію статті 117 КЗпП України, яка обмежувала виплату середнього заробітку шістьма місяцями, суд апеляційної інстанції також послався на висновки Верховного Суду щодо необхідності зменшення розміру відшкодування з урахуванням принципу пропорційності, які стосувалися застосування попередньої редакції статті 117 КЗпП України.

30. За доводами позивача, у постановах Верховного Суду, неведених ним як підстава для відкриття касаційного провадження, викладено правову позицію, відповідно до якої період, за який підлягає стягненню середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку, необхідно поділяти на дві частини: до 19.07.2022 і після цієї дати.

31. Період до 19.07.2022 (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, яка не передбачала обмежень періоду, за який міг нараховуватися середній заробіток. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати, може застосовуватися принцип співмірності.

32. Період після 19.07.2022 регулюється новою редакцією статті 117 КЗпП України і висновки Верховного Суду, які стосуються стягнення відшкодування з урахуванням принципу пропорційності, до цього періоду не застосовуються.

33. Позивач зазначає, що наведеним висновкам Верховного Суду рішення суду апеляційної інстанції не відповідає, адже суд апеляційної інстанції одночасно обмежив стягнення на підставі нової редакції статті 117 КЗпП України і застосував принцип пропорційності, порівнявши суму середнього заробітку з відповідними критеріями, зокрема сумою своєчасно невиплачених коштів.

Основні мотиви, викладені у постанові Верховного Суду від 31 січня 2025 року

34. Спірні правовідносини у цій справі виникли з приводу права позивача на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

35. Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що до спірних правовідносин стаття 117 КЗпП України має застосовуватися у редакції Закону №2352-ІХ, у зв`язку з чим обчислили середній заробіток за період з 15.07.2019 по 15.01.2020. Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, також уважав, що сума середнього заробітку позивача підлягає пропорційному зменшенню відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 11.08.2021 у справі №821/2093/16.

36. Після відкриття провадження у справі Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову від 06.12.2024 у справі №440/6856/22, у якій зазначив, що з моменту набрання чинності Законом № 2352-IX - 19.07.2022 положення статті 117 КЗпП України, у попередній редакції Закону № 3248-IV, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 117 КЗпП України. Так, до 19.07.2022 правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 3248-IV, тоді як після 19.07.2022 підлягає застосуванню стаття 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX.

37. Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 3248-IV, та були припинені на момент чинності дії статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 КЗпП України (у попередній редакції № 3248-IV, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців); у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 117 КЗпП України (у новій редакції Закону № 2352-IX, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями).

38. Враховуючи, що у цій справі суди попередніх інстанцій застосували статтю 117 КЗпП України у спосіб, що не відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22, Верховний Суд дійшов висновку про те, що суди попередніх інстанцій вирішували справу без повного та всебічного з`ясування обставин в цій адміністративній справі.

Підстави і мотиви для викладення окремої думки

39. Відповідно до частини третьої статті 34 КАС України суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку.

40. Так, статтею 117 КЗпП України в редакції до 19.07.2022 року, встановлено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо висновується із цієї норми.

41. Статтею 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX, тобто після 19.07.2022 року передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Наведене свідчить, що зміст частини першої статті 117 КЗпП України із набранням чинності Законом № 2352-IX не змінився, а лише доповнився формулюванням «але не більше як за шість місяців».

42. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітною платою є винагорода, яка виплачується працівникові за виконану ним роботу. Відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, не відповідає цим ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану працівником роботу, а за затримку розрахунків при звільненні.

При цьому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема компенсація працівникам втрат частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці».

До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18).

43. Отже, відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою.

Такий висновок узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 19 травня 2020 року в справі № 761/35141/17 (провадження № 14-474цс19).

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21).

44. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи без проведення повного розрахунку, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

45. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України, механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

46. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні обмежена в часі, водночас не залежить від розміру невиплаченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам порушеного права працівника. За таких умов зазначений обов`язок стає несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

47. Повертаючись до обставин цієї справи, варто зауважити, що на виконання рішень суду, відповідач провів остаточний розрахунок з позивачем при звільненні, а саме, нарахував та виплатив індексацію грошового забезпечення 22.07.2021 у сумі 6333,96 грн та дораховану індексацію грошового забезпечення 29.09.2022 у сумі 124820,47 грн, що підтверджується виписками по надходженням по картці/рахунку, наявними в матеріалах.

48. Вирішуючи цей спір, суд першої інстанції розрахував суму середнього заробітку за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення, яка становить 82 755,84 грн за період з 15.07.2019 по 15.01.2020 включно.

49. Своєю чергою суд апеляційної інстанції розрахував суму середнього заробітку за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення 8 275,58 грн, виходячи з принципів розумності та справедливості, пропорційності, враховуючи співмірність, справедливий та розумний баланс інтересів між інтересами працівника і роботодавця, розмір недоплаченої суми, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, те, що відповідач є державним органом, відсутність спору на день звільнення, тривалості періоду з моменту порушення прав працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

50. Водночас, як суд першої, так і суд апеляційної інстанцій, помилково застосували до спірних правовідносин приписи статті 117 КЗпП України, в редакції після 19 липня 2022 року, адже позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення 14.07.2019, а остаточний розрахунок з позивачем при звільненні відповідачем проведено 29.09.2022.

51. Таким чином, підтримую позицію щодо скасування судових рішень та направлення цієї справи на новий розгляд.

52. Водночас з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві вважаю, що колегія суддів мала підтримати висновки суду апеляційної інстанції в частині очевидної неспівмірності заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, вказавши на необхідність застосування чіткої формули в контексті критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, яка міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.

При цьому критерії зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, варто застосовувати, як в редакції до 19.07.2022 року, так і після 19.07.2022 року.

53. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу дійти такого правового висновку, який непрямо висновується з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, як у редакції до 19.07.2022 року, так і після 19.07.2022 року, про те, що у разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум, зменшується, відповідно, розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, з моменту звільнення по день фактичного розрахунку, при цьому, у разі якщо період стягнення середнього заробітку з 19.07.2022 року до дня фактичного розрахунку при звільненні регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, то, починаючи з 19.07.2022, з урахуванням обмеження шестимісячним строком.

54. Обмеживши з 19.07.2022 шестимісячним строком час, за який роботодавець має виплатити працівникові середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, законодавець як і в попередній редакції норми частини першої статті 117 КЗпП України, не передбачив можливості зменшення його розміру. Також у зазначеній редакції не змінився саме компенсаційний характер зазначеної виплати.

Такий підхід був сформований правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду з урахуванням її висновків про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності. У згаданих рішеннях суду касаційної інстанції критерій періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості був лише одним з принаймні чотирьох інших. Разом з тим, такі критерії як: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум; причини тривалості невиплати заборгованості, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні - фактично не скасовані та/або змінені, починаючи з 19.07.2022.

55. Викладене не дає підстави вважати неможливим з огляду на приписи частини п`ятої статті 242 КАС України застосування до спірних правовідносин сформульованих Великою Палатою Верховного Суду правових позицій щодо застосування приписів статті 117 КЗпП України у редакції Закону України № 2352-IX.

56. Ключовою проблемою тлумачення положень статті 117 КЗпП України, в якій врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, є те, що дійсно приписами частини першої статті 117 КЗпП України передбачено відповідальність роботодавця в разі невиплати з його вини всіх належних працівникові сум при звільненні.

57. Водночас з обставин справи висновується, що спір між сторонами виник не у зв`язку з розміром усіх сум, що підлягали позивачу до виплати у момент звільнення, а лише індексації грошового забезпечення, тому відповідальність роботодавця необхідно визначати за правилами частини другої статті 117 КЗпП України, якою встановлено, що у разі якщо спір вирішено на користь працівника частково (працівник у судовому порядку просив вирішити спір в частині індексації грошового забезпечення), розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

58. Такого не врахувала колегія суддів при скасуванні судових рішень, а тому висновки щодо тлумачення частини першої статті 117 КЗпП України не відповідають обставинам справи, оскільки невиплаченими були не всі суми належні при звільненні, а лише частково (індексація грошового забезпечення), тому до цих обставин необхідно застосовувати положення частини другої статті 117 КЗпП України.

Суддя М. І. Смокович