Справа № 440/18124/23
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2025-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2025 р. Справа № 440/18124/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Жигилія С.П. , Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05.04.2024, головуючий суддя І інстанції: І.Г. Ясиновський, м. Полтава, по справі № 440/18124/23

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, в якій просив суд:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди відповідно до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за період з 01.04.2023 по 30.06.2023 з розрахунку на день пропорційно часу його участі у бойових діях у тому числі за період його перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, включаючи час його переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого та перебування у відпустці;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 донарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду відповідно до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», за період з 01.04.2023 по 30.06.2023, виходячи з розрахунку 100000 гривень на місяць пропорційно часу участі у бойових діях, у тому числі за період його перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, включаючи час його переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого та перебування у відпустці, з урахуванням раніше виплачених сум.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 05.04.2024 по справі №440/18124/24 відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Позивач, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, що мають значення, для правильного вирішення справи, у зв`язку з чим просить рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05.04.2024 по справі №440/18124/24 скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 частково, а саме:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та не виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди відповідно до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за період з 29.04.2023 по 18.05.2023 з розрахунку на день пропорційно часу його участі у бойових діях у тому числі за період його перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, включаючи час його переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого та перебування у відпустці;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду відповідно до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», за період з 29.04.2023 по 18.05.2023, виходячи з розрахунку 100000 гривень на місяць пропорційно часу участі у бойових діях, у тому числі за період його перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, включаючи час його переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого та перебування у відпустці.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилався на те, що в період з 29.04.2023 по 18.05.2023 позивач був у стані після тяжкого поранення та фізично не міг виконувати військовий обов`язок, що підтверджується наданими виписками із медичної картки стаціонарного хворого, свідоцтвом про хворобу та довідкою військово-лікарської комісії. У зв`язку із отриманою травмою Позивачу було проведено операцію 23.02.2023: кістково-пластична трепанація черепа, видалення епідуральної гематоми зліва та субдуральної гематоми і вогнища забою справа. Дана операція передбачала втручання до черепної коробки з частинами мозку, з подальшим вшиванням металевої пластини.

Враховуючи тяжкий стан здоров`я Позивача від отриманої травми та проведеної операції він не міг самостійно пересуватися без нагляду сторонніх (даний нагляд здійснюється дружиною Позивача), більш того він не міг приступити до виконання військового обов`язку, тим більше за посадою старшого механіка-водія 1-го відділення 1-го взводу оперативного призначення 3-ої роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) 5-го батальйону оперативного призначення (ВОС-124791П).

Указане об`єктивно підтверджується випискою з історії хвороби № 592 від 07.09.2023, відповідно до якої Позивач з 19.05.2023 по 16.06.2023 продовжив лікування в ДУ «Інститут неврології, психіатрії та наркології Національної академії медичних наук України» (п.8) та результатами його обстеження у липні 2023 року зазначених у п.п. 9-10 цієї виписки.

Поряд з цим, відповідачем не було надано копію рапорту позивача яким підтверджується, що відповідач прибув до Військової частини НОМЕР_1 та приступив до виконання військових обов`язків за посадою.

Підписання вказаного вище вказівного рапорту могло бути обумовлено неможливістю своєчасної відправки позивача для продовження лікування.

Таким чином перебування Позивача у військовій частині НОМЕР_1 в період з 29.04.2023 по 18.05.2023 фактично є часом очікування направлення на лікування для його продовження, що було здійснено тільки 18.05.2023.

Відповідач своїм право на подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи, що справа судом розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі, який відноситься до незначної складності, не вимагають витребування нових доказів та проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, то за таких обставин колегія суддів вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно з частиною четвертою статті 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З огляду на норми частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, а також відзиву на апеляційну скарг, в межах оскарженої частини рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що у спірному періоді позивач як військовослужбовець проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Згідно з наказом Військової частини НОМЕР_1 від 22.09.2023 №286 солдата ОСОБА_1 було звільнено з військової служби у відставку за станом здоров`я (а.с. 11).

Між тим, згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1 від 04.10.2023 №6107 солдат ОСОБА_1 в період з 17.02.2023 по 28.02.2023, з 01.03.2023 по 23.03.2023 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в місті Бахмут Донецької області (а.с. 12).

За змістом акту розслідування нещасного випадку (у тому числі поранення), що стався 20.02.2023 приблизно о 22 год 40 хв, від 24.05.2023 за формою Н-5 /а.с. 13-14/ та акту №304/23 про нещасний випадок (у тому числі поранення) від 24.05.2023 за формою Н-1 (а.с. 15-16), складених відносно солдата ОСОБА_1 , 20.02.2023 приблизно о 22 год 40 хв під час несення служби на вогневій позиції "КАНАДА" ЗБОП 3броп, що розташована на північно-східній околиці міста Бахмут Бахмутського району Донецької області, солдат ОСОБА_1 потрапив під ворожий обстріл з дрону. Внаслідок чого солдат ОСОБА_1 отримав поранення. Після отримання поранення солдата ОСОБА_1 було евакуйовано до ЛСБ Калинівка Бахмутського району Донецької області, де було надано першу медичну допомогу. Травми (поранення), одержані внаслідок протиправних дій інших осіб. Нещасний випадок (у тому числі поранення) з солдатом ОСОБА_1 стався в період проходження служби при виконанні службових обов`язків. Діагноз за листком непрацездатності або довідкою лікувально-профілактичного закладу: "МВТ 20.02.23 множинні вогнепальні осколкові поранення обличчя та очей. ВПЧМТ, гостра епідуральна гематома у лобній ділянці зліва, гостра СДГ у лобно-скроневій ділянці зправа. СПО 23.02.23 Біфронтальний розріз, КПТ із 6 фрезьових отворів, видалення гострої епідуральної гематоми у лобній ділянці зліва, гострої СДГ у лобно-скроневій ділянці зправа та контузійного вогнища правої лобної частки. Повторна ХО рани у лівій лобній ділянці. Контузії очних яблук. Гематоми м`яких тканин у тім`яної ділянці зправа. Множинні сліпі поранення м`яких тканин обличчя. Рана м`яких тканин правого плеча у нижній 1/3".

Згідно з випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №Е 3330 КП "Дніпропетровська обласна лікарня імені І.І. Мечникова "ДОР" Наказненко О.С. прибув до лікувального закладу та направлений до стаціонару 20.02.2023; прибув та перебував на стаціонарному лікуванні з 21.02.2023 по 25.02.2023; направлений, у подальшому, до військового шпиталю м. Хмельницький (а.с. 19-20).

Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого №ІХ-230226/4708 нейрохірургічного відділення КП "Хмельницька обласна лікарня "ХОР" позивач знаходився на стаціонарному лікуванні у період з 26.02.2023 по 15.03.2023 (а.с. 21).

Згідно з випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №728 КНП "Хмельницький обласний госпіталь ветеранів війни "ХОР" ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні в період з 15.03.2023 по 29.03.2023 (а.с. 22).

При цьому, за довідкою військово-лікарської комісії КНП "Хмельницький обласний госпіталь ветеранів війни "ХОР" від 29.03.2023 №560 травма солдата ОСОБА_1 є тяжкою та пов`язана з проходженням ним військової служби (а.с. 18).

У період з 30.03.2023 по 28.04.2023 позивач згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 30.03.2023 №103 перебував у відпустці за станом здоров`я (а.с. 40).

За інформацією з виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №2058 нейрохірургічного відділення ДУ "Інститут неврології, психіатрії та наркології НАМН України" (м. Харків) позивач проходив лікування на стаціонарі у період з 19.05.2023 по 16.06.2023 (а.с. 23).

Відповідно до свідоцтва про хворобу №592 від 07.09.2023 ОСОБА_1 визнаний непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку (а.с. 24-26).

У спірному випадку позивач вважає, що відповідачем на його користь протиправно не було нараховано та виплачено у повному обсязі додаткову винагороду відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" за період з 01.04.2023 по 30.06.2023 з розрахунку на день пропорційно часу його участі у бойових діях, у тому числі за період його перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, включаючи час його переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого та перебування у відпустці.

Так, за твердженнями позивача у травні 2023 року відповідач нарахував та виплатив йому за квітень 2023 року додаткову винагороду у розмірі 30000 грн + 65333,33 грн (за 28 днів) = 95333,33 грн (замість 30 000 + 70 000 грн = 100 000 грн), що є меншим на 4666,67 грн (100 000 грн - 95 333,33 грн = 4666,67 грн). У червні та жовтні 2023 року відповідач нарахував та виплатив позивачу за травень 2023 року додаткову винагороду у розмірі 25161,29 грн (за 26 днів) + 29 354,84 грн (за 13 днів) = 54 516,13 грн (замість 30 000 + 70 000 грн = 100 000 грн), що є меншим на 45483,87 грн (100 000 грн - 54 516,13 грн = 45 483,87 грн). При цьому, у жовні 2023 року відповідач нарахував та виплатив позивачу за червень 2023 року додаткову винагороду у розмірі 14000 грн (за на 14 днів) + 53 333,33 грн (за 16 днів) = 67 333,33 грн (замість 30 000 + 70 000 грн = 100 000 грн), що є меншим на 32 666,67 грн (100 000 грн - 67 333,33 грн = 32 666,67грн).

Вказане слугувало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що у період квітня-червня 2023 року відповідачем на користь позивача додаткова винагорода з розрахунку 100000 грн виплачувалася у повній відповідності до вимог Постанови №168, тобто за дні фактичного перебування останнього на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, а також перебування його у відпустці для лікування після тяжкого поранення.

Окрім того, судом першої інстанції констатовано, що доводи позивача, про те, що він у період з 29.04.2023 по 18.05.2023 чекав вільного місця у шпиталі, де йому зможуть надати професійну медичну допомогу (лікування), і коли з`явилося таке місце 19.05.2023 позивача було поміщено у медичний заклад, де продовжено лікування його тяжкого поранення, не містять жодних документальних доказів, тоді як в ході судового розгляду справи знайшла своє підтвердження та обставина, що у період з 29.04.2023 по 18.05.2023 позивач знаходився на службі у Військовій частині НОМЕР_1 .

У зв`язку з викладеним, суд першої інстанції прийшов до висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Колегія суддів погоджується з приведеними висновками суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі Закон № 2232-ХІІ, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі Закон № 2011-XIІ). Зокрема, вказаний Закон визначає порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

Абзацом 1 частини першої статті 9 Закону № 2011-XIІ передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України (частина четверта статті 9 Закону №2011-ХІІ).

Так, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15.03.2018 № 200 затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам (далі Інструкція №200).

Згідно пункту 2 Розділу І Інструкції №200 грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

До складу грошового забезпечення входять:

- посадовий оклад, оклад за військовим званням;

- щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);

- одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Одночасно, військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування постановлено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Указами Президента України строк дії воєнного часу продовжувався, який діє і на даний час.

На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 №64 "Про введення воєнного стану в Україні" та №69 "Про загальну мобілізацію", Кабінетом Міністрів України 28.02.2022 прийнята постанова №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі по тексту Постанова №168), якою було запроваджено виплату додаткової винагороди у розмірі 30 000,00 грн та до 100 000,00 грн.

Пунктом 5 зазначеної постанови передбачено, що вона набирає чинності з моменту опублікування, застосовується з 24.02.2022.

Постановами Кабінету Міністрів України № 217 від 07.03.2022, № 350 від 22.03.2022, № 400 від 01.04.2022, № 754 від 01.07.2022, № 793 від 07.07.2022, № 1066 від 27.09.2022, № 1146 від 08.10.2022, № 43 від 20.01.2023 до Постанови № 168 від 28.02.2022 внесені відповідні зміни і доповнення.

Так, пункт 1 Постанови № 168 (в редакції, чинній в період з 29.04.2023 по 18.05.2023) було визначено, що у разі безпосередньої участі військовослужбовців Національної гвардії у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, вони набувають права на отримання збільшеної до 100 000 грн додаткової винагороди, пропорційно часу участі у таких діях та заходах. За інші періоди несення служби військовослужбовці Національної гвардії отримують додаткову винагороду в розмірі 30 000 грн.

Також вказаний пункт 1 Постанови №168 визначав, що відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включати осіб, зазначених у цьому пункті, у тому числі тих, які:

- у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії;

- захоплені в полон (крім тих, які добровільно здалися в полон) або є заручниками, а також інтерновані в нейтральні держави або безвісно відсутні (у разі, коли зазначені події сталися як до введення воєнного стану, так і після його введення);

- загинули (померли внаслідок отриманих після введення воєнного стану поранень, травм), - виплата здійснюється за весь місяць, у якому особа загинула (померла).

За пунктом 2-1 Постанови №168 передбачено, що керівники відповідних міністерств та державних органів визначають порядок і умови виплати додаткової винагороди, одноразової грошової допомоги, розміри виплати додаткової винагороди в розмірі до 30000 гривень.

На виконання пункту 2-1 Постанови № 168 та з метою визначення порядку та умов виплати додаткової винагороди військовослужбовцям Національної гвардії України на період дії воєнного стану Міністерство внутрішніх справ України видало наказ від 26.01.2023 № 37 «Про затвердження Порядку та умов виплати на період дії воєнного стану додаткової винагороди військовослужбовцям Національної гвардії України» (далі - Порядок №37).

За приписами підпункту 3 пункту 2 Порядку №37 передбачено, що на період дії воєнного стану додаткова винагорода виплачується у розмірі, збільшеному до 100 000 гривень, військовослужбовцям (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії (далі - бойові дії або заходи), перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора у період здійснення зазначених заходів, у розрахунку на місяць пропорційно часу участі в таких діях та заходах.

Пунктом 9 Порядку №37 закріплено, що до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100 000 гривень, включаються військовослужбовці, зазначені в підпункті 3 пункту 2 цих Порядку та умов, у тому числі ті, які:

1) перебувають у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних) або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії,- з дня отримання такого поранення та за час стаціонарного лікування, включаючи час переміщення до лікарняного закладу (у тому числі з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого), або за час такої відпустки;

2) захоплені в полон (крім тих, які добровільно здалися в полон) або є заручниками, а також інтерновані в нейтральні держави або безвісно відсутні (у разі коли зазначені події сталися як до введення воєнного стану, так і після його введення),- за час перебування в полоні, заручниках до дня звільнення включно, або за час перебування в інтернуванні (але не більше періоду дії воєнного стану) та до дня повернення до України, або за час безвісної відсутності;

3) загинули (померли внаслідок отриманих після введення воєнного стану поранень, травм),- виплата здійснюється за весь місяць, у якому військовослужбовець загинув (помер), але не більше періоду дії воєнного стану.

Аналіз наведених норм права дозволяє колегії суддів дійти висновку, що на період дії воєнного стану (який було запроваджено Указом Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, та в подальшому строк дії якого в Україні було продовжено), військовослужбовці мають право на виплату додаткової винагороди та додаткової винагороди у збільшеному розмірі.

При цьому, військовослужбовці Національної гвардії, які брали безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії (далі - бойові дії або заходи), перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора у період здійснення зазначених заходів, у розрахунку на місяць пропорційно часу участі в таких діях та заходах, однак через поранення (контузію, травму, каліцтвом), пов`язане із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних) або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії, мають право на отримання виплати додаткової винагороди, збільшеної до 100 000 гривень, за час стаціонарного лікування, включаючи час переміщення до лікарняного закладу (у тому числі з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого), або за час такої відпустки.

Колегією суддів встановлено, що позивачем оскаржено рішення суду першої інстанції у даній справі лише в частині вимог, які стосуються періоду з 29.04.2023 по 18.05.2023 щодо не нарахування та невиплати позивачу збільшеного розміру додаткової грошової допомоги.

За матеріалів справи вбачається, що позивач у зв`язку з воєнним станом на мобілізацією до 22.09.2023 постійно проходив військову службу в Національній гвардії України (Військова частина НОМЕР_1 ).

Беручи безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України в період з 01.03.2023 по 23.03.2023 перебував в місті Бахмут Донецької області, де 20.03.2023 отримав поранення (а.с. 13-14, 15-16).

За довідкою військово-лікарської комісії КНП "Хмельницький обласний госпіталь ветеранів війни "ХОР" від 29.03.2023 №560 травма солдата ОСОБА_1 є тяжкою та пов`язана з проходженням військової служби (а.с. 18).

У зв`язку з даним пораненням позивач з 21.02.2023 по 25.02.2023, з 26.02.2023 по 15.03.2023 та з 15.03.2023 по 29.03.2023 перебував на стаціонарному лікуванні (а.с. 19-20, 21, 22), а з 30.03.2023 по 28.04.2023 згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 30.03.2023 №103 позивач перебував у відпустці за станом здоров`я (а.с. 40).

Окрім того, у період з 19.05.2023 по 16.06.2023 позивач знову перебував на стаціонарному лікуванні (а.с. 23).

Таким чином, з приведеного вбачається, що в період з 29.04.2023 по 18.05.2023 ані відповідач, ані позивач не має доказів перебування останнього на лікуванні чи у відпустці за станом здоров`я.

При цьому, матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтверджували як фактичний переїзд позивача з одного лікувального закладу до іншого лікувального закладу у період з 29.04.2023 по 18.05.2023, так і фактичне перебування позивача у цей період на стаціонарному лікуванні у будь-якому лікувальному закладі, чи на віть отримання направлення на подальше лікування.

В той же час, наявний у матеріалах справи наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 06.05.2023 №146 (а.с.43 зворот) свідчить про те, що з 05.05.2023 солдат ОСОБА_1 приступив до виконання обов`язків за посадою старшого механіка-водія 1-го відділення 1-го взводу оперативного призначення 3-ої роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) НОМЕР_2 батальйону оперативного призначення (ВОС-124791П). Підставою для такого наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 06.05.2023 №146, як в ньому зазначено, був рапорт солдата ОСОБА_1 , тобто самого позивача.

Також з додаткових пояснень представника позивача від 03.04.2024 (а.с.53-54) колегією суддів встановлено, що позивач підтверджує обставину прибуття після відпустки за станом здоров`я до Військової частини НОМЕР_1 . Також представником позивача зазначено, що в період з 29.04.2023 по 18.05.2023 позивач очікував переміщення до іншого лікарського закладу, де б звільнилось місце та йому зможуть надати кваліфіковану професійну медичну допомогу та коли з`явилося таке місце 19.05.2023 позивача було поміщено у медичний заклад, де продовжено лікування його тяжкого поранення.

Відтак, у вказаних поясненнях представник позивача не заперечує факту прибуття 29.04.2023 позивача на службу та лише з 19.05.2023 поміщення до лікарського закладу.

Проте доводи апеляційної скарги позивача про те, що останній не міг через поранення приступити до виконання службових обов`язків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки неможливість виконувати свої обов`язки за станом здоров`я має бути підтверджено медичними висновками або листками непрацездатності, які не були надані позивачем.

При цьому, діючі нормативно-правові акти передбачають наступні підстави виплати додаткової винагороди у збільшеному розмірі, у разі якщо особа не приймала безпосередньої участі у бойових діях чи заходах, а саме: якщо особа перебуває на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення до лікарняного закладу (у тому числі з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого); якщо особа перебуває у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.

Отже, визначальне значення для призначення додаткової винагороди має час не прибуття до військової частини після проходження лікування, а знаходження позивача у відпустці для лікування чи перебування на стаціонарному лікуванні, включаючи час переміщання до відповідного лікарського закладу.

Однак, в матеріалах справи відсутні докази та апеляційній скарзі відсутні посилання на те, що в період з 29.04.2023 по 18.05.2023 позивач перебував на стаціонарному лікуванні або у відпустці для лікування після тяжкого поранення, а також в матеріалів справи відсутні докази, що у спірний період позивач здійснював переїзд до лікарського закладу для продовження лікування.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 у відповідній частині.

Інші доводи на, які посилався заявник апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Колегія суддів також зауважує, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 24.01.2020 (справа № 420/2921/19).

Згідно частини першої-четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За пунктом 1 частини першої статті 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно із статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Зважаючи на положення статті 139 КАС України, питання розподілу судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05.04.2024 по справі № 440/18124/23 в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.М. Макаренко
Судді С.П. Жигилій Л.В. Любчич