Справа № 640/34221/21
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції: Кочанова П.В. Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2025 року Справа № 640/34221/21

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Мєзєнцева Є.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2024 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Київській області

про визнання протиправними та скасування наказів,

зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

1. ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Київській області (далі - Відповідач), в якому, з урахуванням уточнення, просив:

- скасувати наказ № 438 від 29.09.2021 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників Бучанського РУП ГУНП в Київській області»;

- змінити частково наказ Головного управління Національної поліції в Київські області від 08.10.2021 № 264 о/с «По особовому складу» в частині звільнення зі служби в поліції за пунктом 6 (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» ОСОБА_1 , начальника сектору дізнання відділу поліції № 2 Бучанського РУП ГУНП в Київській області;

- зобов`язати відповідача внести відповідний виправлений запис у трудову книжку на підтвердження звільнення за власним бажанням;

- зобов`язати відповідача виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу за вислугу років;

- виплатити середню зарплатну плату за час вимушеного прогулу з 21.07.2021 по 18.03.2022 (до дня мобілізації) із розрахунку виплат, що здійснювалися дізнавачам ВП №2 ГУНП в Київській області.

В обґрунтування своїх вимог Позивач зазначав, що дисциплінарною комісією досліджувалось питання відсутності ОСОБА_1 на робочому місці, однак не взято до уваги подачу останнім рапорту про звільнення за власним бажанням та відсутністю заперечень керівництва щодо такого звільнення. Таким чином, висновки службового розслідування є передчасними, оскільки Позивач відпрацював два тижні після подачі рапорту про звільнення та, як наслідок, мав бути звільнений за власним бажанням, а не у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту.

Також Позивач стверджував, що згідно з висновком службового розслідування ОСОБА_1 , його понизили в посаді та перемістили в іншу місцевість, з чим останній не ознайомлений.

2. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2024 року у задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що наказу про звільнення Позивача на підставі його рапорту Відповідач не видавав, а тому дійшов до висновку, що Відповідач правомірно розцінив невихід Позивача на службу з 02.08.2021 як прогул без поважних причин та, як наслідок, розпочав щодо нього службове розслідування.

Також суд зазначив, що при звільненні Позивача зі служби за власним бажанням, він повинен попередити прямого начальника про звільнення не пізніш ніж за три місяці до дня звільнення, а не за два тижні відповідно до норм КЗпП України.

Також суд першої інстанції визнав необґрунтованими посилання Позивача на пониження його по службі та переведення в іншу місцевість, оскільки доказів реального переміщення по службі не надано, а допущення помилки в деяких актах про відсутність на службі в частині назви посади та місця роботи позивача в даному випадку не впливають та не спростовують встановленого реального факту відсутності на робочому місці ОСОБА_1 у відповідний період.

3. Не погоджуючись з таким рішенням суду, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити в нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог Апелянт зазначає, що 05 липня 2021 року він рекомендованим листом направив на адресу Головного управління Національної поліції в Київській області рапорт з проханням звільнити його зі служби в Національній поліції України за власним бажанням. Зазначений рапорт попередньо був погоджений у безпосередніх керівників Апелянта.

Окрім того, ОСОБА_1 стверджує, що з моменту реєстрації даного рапорту, він добросовісно виконував свої обов?язки до 26 липня 2021 року, після чого за вказівкою керівника передав усі свої справи та був позбавлений доступу до Єдиного реєстру досудових розслідувань, тобто фактично був позбавлений можливості виконувати свої службові обов?язки, що підтверджує згоду керівництва зі звільненням за власним бажанням у двотижневий строк.

Також Апелянт посилається не недоліки окремих актів про відсутність на службі щодо посади, на якій він перебував, наявності підписів та реєстрації, що свідчить про їх підроблення.

Крім того ОСОБА_1 покликається на пояснення заступника начальника слідчого відділу Бучанського РУГУНП в Київській області Єльцова А.В. щодо перебування Апелянта на іншій посаді, про що він не був ознайомлений, та неможливість у зв?язку з цим притягнення його до дисциплінарної відповідальності.

Окремо Апелянт зазначає, що висновок службового розслідування не відповідає вимогам Дисциплінарного статуту Національної поліції України та містить явні порушення, а тому він не може бути підставою для прийняття рішення про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з поліції.

З цих та інших підстав Апелянт вважає, що оскаржуване ним рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин, з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.

4. Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.03.2024 та 12.12.2024 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження

5. Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу у якому він просить таку скаргу залишити без задоволення, а рішення суду- без змін, наполягаючи на безпідставності доводів Апелянта та законності висновку суду першої інстанції.

6. Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

7. Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

8. Обставини справи, встановлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, з 18.08.2010 по 06.11.2015 ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ України. З 07.11.2015 по 25.02.2021 Позивач проходив службу в Національній поліції України на різних посадах.

Наказом Головного управління Національної поліції в Київській області від 26.02.2021 № 65 о/с Позивача було призначено на посаду начальника сектору дізнання відділу поліції №2 Бучанського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області.

Наказом Головного управління Національної поліції в Київській області від 25.08.2021 № 1341 на підставі рапорту начальника Бучанського РУП ГУНП в Київській області полковником поліції А.Ткача за фактом невиходу на роботу ОСОБА_1 призначено службове розслідування.

За результатами проведеного службового розслідування складено висновок, відповідно до якого встановлено порушення ОСОБА_1 статті 3, підпункту 1, 2 та 3 пункту 1 статті 18, статті 19, 64 та 91 Закону України «Про Національну поліцію», підпунктів 1, 2, 4, 6, 9, 13 пункту 3 статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» від 15.03.2018 року № 2337- VIII, пункту 3 розділу V Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України від 0 9.11.2016 року № 1179, що виразилося у низькому рівні правосвідомості, низьких морально-ділових якостях, грубому ігноруванні наказів і доручень МВС України, Національної поліції України щодо запобігання та недопущення порушень службової дисципліни, що призвело до невиходу на робоче місце в період з 02.08.2021 року по 20.09.2021 року без поважних причин.

Відповідно до наказу Головного управління Національної поліції в Київській області від 29.09.2021 № 438 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників Бучанського ГУП ГУНП в Київській області» за порушення вимог статті 3, підпункту 1, 2 та 3 пункту 1 статті 18, статті 19, 64 та 91 Закону України «Про Національну поліцію», підпунктів 1, 2, 4, 6, 9, 13 пункту 3 статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» від 15.03.2018 року № 2337- VIII, пункту 3 розділу V Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України від 09.11.2016 року № 1179, що виразилося у низькому рівні правосвідомості, низьких морально-ділових якостях, грубому ігноруванні наказів і доручень МВС України, Національної поліції України щодо запобігання та недопущення порушень службової дисципліни, що призвело до невиходу на робоче місце в період з 02.08.2021 по 20.09.2021 без поважних причин, начальника сектору дізнання відділу поліції № 2 Бучанського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області капітана поліції ОСОБА_1 вирішено звільнити зі служби в поліції.

Наказом Головного управління Національної поліції в Київській області від 08.10.2021 № 264 о/с «По особовому складу» за пунктом 6 (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» капітана поліції ОСОБА_1 , начальника сектору дізнання відділу поліції № 2 Бучанського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області, звільнено зі служби в поліції 08.10.2021.

10. Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII), «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» від 15.03.2018 № 2337-VIII (далі - Дисциплінарний статут), Правилами етичної поведінки поліцейських, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 09.11.2016 № 1179 (далі - Правила № 1179), Порядком проведення службових розслідувань у Національній поліції України, затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2018 № 893 (далі - Порядок № 893).

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон № 580-VIII.

Відповідно до статті 1 Закону № 580-VIII Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Згідно зі ст. 2 Закону № 580-VIII завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: 1) забезпечення публічної безпеки і порядку; 2) охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; 3) протидії злочинності; 4) надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

Частиною першою статті 3 Закону № 580-VIII передбачено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

У частині першій статті 7 та в частині першій статті 8 Закону № 580-VIII визначено, що під час виконання своїх завдань поліція забезпечує дотримання прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і сприяє їх реалізації.

Поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Рівень довіри населення до поліції є основним критерієм оцінки ефективності діяльності органів і підрозділів поліції (частина третя статті 11 Закону № 580-VIII).

Статтею 13 Закону № 580-VIII визначено, що систему поліції складають: 1) центральний орган управління поліції; 2) територіальні органи поліції.

Відповідно до частин першої статті 17 Закону № 580-VIII поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Статтею 18 Закону № 580-VIII визначено, що поліцейський зобов`язаний: 1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; 2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; 3) поважати і не порушувати прав і свобод людини; 4) надавати невідкладну, зокрема домедичну і медичну, допомогу особам, які постраждали внаслідок правопорушень, нещасних випадків, а також особам, які опинилися в безпорадному стані або стані, небезпечному для їхнього життя чи здоров`я; 5) зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків; 6) інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.

Згідно зі ст. 64 Закону № 580-VIII особа, яка вступає на службу в поліції, складає Присягу на вірність Українському народові такого змісту:«Я, (прізвище, ім`я та по батькові), усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки».

Згідно з частиною першою статті 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

За частиною 1 статті 60 Закону № 580-VIII, проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону № 580-VIII, встановлено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, за власним бажанням. День звільнення вважається останнім днем служби відповідно до частииа 3 статті 77 вказаного Закону.

Згідно пункту 4 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Приписами Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення №114), передбачено, що це Положення визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки.

Відповідно до змісту пункту 10 Положення № 114, особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов`язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Згідно підпункту «ж» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ особи середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Згідно з пунктом 68 Положення № 114, особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Статтею 19 Закону № 580-VIII передбачено, що в разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Відповідно до статті 1 Дисциплінарного статуту, службова дисципліна - це дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента країни і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Службова дисципліна ґрунтується на створенні необхідних організаційних та соціально-економічних умов для чесного, неупередженого і гідного виконання обов`язків поліцейського, повазі до честі і гідності поліцейського, вихованні сумлінного ставлення до виконання обов`язків поліцейського шляхом зваженого застосування методів переконання, заохочення та примусу.

Службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених статтею 18 Закону України «Про Національну поліцію», зобов`язує поліцейського, у тому числі: бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України; поважати права, честь і гідність людини, надавати допомогу та запобігати вчиненню правопорушень; безумовно виконувати накази керівників, віддані (видані) в межах наданих їм повноважень та відповідно до закону; вживати заходів до негайного усунення причин та умов, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського, та негайно інформувати про це безпосереднього керівника; утримуватися від дій, що перешкоджають іншим поліцейським виконувати їхні обов`язки, а також які підривають авторитет Національної поліції України; поважати честь і гідність інших поліцейських і працівників поліції, надавати їм допомогу та стримувати їх від вчинення правопорушень (частина третя статті 1 Дисциплінарного статуту).

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 09.11.2016 № 1179 затверджено Правила етичної поведінки поліцейських, метою яких є урегулювання поведінки поліцейських з дотриманням етичних норм, формування в поліцейських почуття відповідальності перед суспільством і законом за свої дії та бездіяльність, а також сприяння посиленню авторитету та довіри громадян до поліції.

Відповідно до пункту 1 Розділу І Правил № 1179 установлено, що вони поширюються на всіх поліцейських, які проходять службу в Національній поліції України (далі - поліція). Дотримання вимог цих Правил є обов`язком для кожного поліцейського незалежно від займаної посади, спеціального звання та місцеперебування.

Згідно з пунктом 1 Розділу ІІ Правил № 1179 під час виконання службових обов`язків поліцейський повинен, зокрема, неухильно дотримуватися положень Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки, діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що визначені Конституцією, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, міжнародними договорами України, а також цими Правилами.

Пунктами 3 та 4 Розділу IV Правил № 1179 передбачено, що за будь-яких обставин і відносно будь-якої людини як у робочий, так і в неробочий час поліцейський зобов`язаний дотримуватися норм професійної етики.

У статті 11 Дисциплінарного статуту визначено, що за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

Дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції (ст. 12 Дисциплінарного статуту).

Відповідно до статті 13 Дисциплінарного статуту дисциплінарне стягнення є засобом підтримання службової дисципліни, що застосовується за вчинення дисциплінарного проступку з метою виховання поліцейського, який його вчинив, для безумовного дотримання службової дисципліни, а також з метою запобігання вчиненню нових дисциплінарних проступків.

До поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень, як, зокрема, звільнення з посади.

Згідно зі ст. 14, 15, 19 Дисциплінарного статуту з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків провадиться службове розслідування.

Підставою для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації (далі - повідомлення), рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.

Проведення службових розслідувань за фактом порушення поліцейським службової дисципліни здійснюють дисциплінарні комісії.

За результатами проведеного службового розслідування дисциплінарна комісія приймає рішення у формі висновку.

У висновку за результатами службового розслідування, у тому числі, зазначаються: причини та умови, що призвели до вчинення проступку, вжиті або запропоновані заходи для їх усунення, обставини, що знімають з поліцейського звинувачення; висновок щодо наявності або відсутності у діянні поліцейського дисциплінарного проступку, а також щодо його юридичної кваліфікації з посиланням на положення закону; вид стягнення, що пропонується застосувати до поліцейського у разі наявності в його діянні дисциплінарного проступку.

Під час визначення виду стягнення дисциплінарна комісія враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби.

Аналогічні положення закріплені і у Порядку № 893.

Також вказаним Порядком № 893 передбачено, що службове розслідування має встановити: наявність чи відсутність складу дисциплінарного проступку в діянні (дії чи бездіяльності) поліцейського, з приводу якого (якої) було призначено службове розслідування; наявність чи відсутність порушень положень законів України чи інших нормативно-правових актів, організаційно-розпорядчих документів або посадових інструкцій; ступінь вини кожної з осіб, що вчинили дисциплінарний проступок; обставини, що пом`якшують або обтяжують ступінь і характер відповідальності поліцейського чи знімають безпідставні звинувачення з нього; відомості, що характеризують поліцейського, а також дані про наявність або відсутність у нього дисциплінарних стягнень; вид і розмір заподіяної шкоди; причини та умови, що призвели до вчинення дисциплінарного проступку.

Відповідно до пункту 1 Розділу VII Порядку № 893 у разі якщо за результатами розгляду матеріалів службового розслідування (справи) дисциплінарна комісія встановить наявність у діях (бездіяльності) поліцейського дисциплінарного проступку, керівнику, який призначив службове розслідування, вносяться пропозиції щодо накладення на поліцейського дисциплінарного стягнення.

Уповноважений керівник, враховуючи характер проступку, обставини, за яких він був учинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби, визначає вид дисциплінарного стягнення, що підлягає застосуванню до поліцейського, та видає письмовий наказ про його застосування.

Відповідно до ч.1,3 ст. 18 Дисциплінарного статуту, під час проведення службового розслідування поліцейський має право на захист, що полягає в наданні йому можливості надавати письмові пояснення щодо обставин вчинення дисциплінарного проступку та докази правомірності своїх дій.

Поліцейський, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право відмовитися від надання пояснень. Факт такої відмови фіксується шляхом складення акта, що підписується членом дисциплінарної комісії, присутнім під час відмови, та іншими особами, присутніми під час відмови.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Висновки суду апеляційної інстанції.

9. Системний аналіз викладених вище норм права дозволяє стверджувати, що обов`язок працівника попередити прямого начальника органу внутрішніх справ про рішення звільнитися не пізніше ніж за три місяці до дня звільнення обумовлена особливим правовим положенням працівника, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.

10. Разом з тим, у межах передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку з дня подання рапорту про звільнення, сторони трудового договору можуть домовитися про звільнення у більш короткий строк. Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник поліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

11. При цьому, без узгодження дати звільнення до закінчення тримісячного строку, звільнення працівника раніше встановленого терміну є порушенням прав працівника.

12. Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 направив на ім`я начальника ГУ НП в Київській області полковника поліції Андрія Небитова з проханням звільнити його зі служби за власним бажанням. Конкретна дата та підстави звільнення у рапорті не зазначені. Жодних належних та допустимих у контексті ст. 73-74 КАС України доказів погодження звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції у коротший строк Апелянтом не надано ані в суді першої, ані апеляційної інстанції.

13. Принагідно колегія суддів відзначає, що покладений на відповідачів обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, не є абсолютним. Позивач також повинен довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення. При цьому, доказування не може бути засноване на припущеннях, а тому колегія суддів не приймає до уваги доводи Апелянта про узгодження дати його звільнення у двотижневий строк.

14. Отже, у Відповідача були відсутні підстави для звільнення Позивача зі служби до спливу тримісячного строку від дня попередження про своє рішення звільнитися зі служби в поліції.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 12 серпня 2019 року по справі № 810/3376/16, від 20 грудня 2019 року по справі № 826/375/17, від 05 лютого 2020 року по справі № 819/744/16, від 20 травня 2020 року по справі № 804/868/16, від 30 вересня 2020 року по справі № 826/16621/17, від 14 січня 2021 року по справі № 822/1093/18, від 09 лютого 2021 року по справі № 826/10404/16, від 11 серпня 2021 року по справі № 826/7075/16.

15. Відповідно до ч. 2 ст. 77 Закону № 580-VII днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.

16. Оскільки у матеріалах справи відсутній наказ про звільнення Апелянта зі служби в поліції за власним бажанням, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи ОСОБА_1 про те, що він був звільнений на підставі його рапорту, зареєстрованого 06.07.2021, як на підставу невиходу на службу з 02.08.2021.

17. Отже, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що Відповідач правомірно розцінив невихід Позивача на службу як прогул без поважних причин та розпочав щодо нього службове розслідування.

18. Твердження Апелянта про наявність окремих недоліків наявних у матеріалах справи актів відсутності на службі, колегія суддів приймає до уваги, однак зазначає, що вказані обставини не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, оскільки ОСОБА_1 і в позовній заяві, і в апеляційній скарзі зазначав, що виконував свої посадові обов`язки до 26.07.2021. Факт того, що з 02.08.2021 Апелянт був відсутній на службі ним не оспорюється.

19. Аналізуючи доводи Апелянта щодо пониження його по службі та переведення в іншу місцевість, колегія суддів приходить до висновку про їх необґрунтованість, оскільки, у послужному списку /т.1 а.с.14-16/, наказі про призначення та проведення службового розслідування /т.1 а.с.22-23/, висновку службового розслідування /т.1 а.с.39-45/, наказі про притягнення до дисциплінарної відповідальності /т.1 а.с.46-47/, витягу з наказу по особовому складу /т.1 а.с.49/ чітко вбачається, що ОСОБА_1 перебував та був звільнений з посади начальника сектору дізнання відділу поліції № 2 Бучанського районного управління поліції, а не т.в.о. слідчого відділення розслідування злочинів загальнокримінальної спрямованості слідчого відділу поліції Бучанського РУП ГУНП в Київській області, як на тому помилково наполягає Апелянт. Доказів реального переміщення ОСОБА_1 по службі не надано.

20. Твердження Апелянта про те, що він не був обізнаний про проведення службового розслідування апеляційний суд також до уваги не приймає, оскільки у матеріалах справи наявний акт про відмову надати пояснення від 27.08.2021 вих.3436/109/1400/21 з якого вбачається, що начальнику сектору дізнання відділу поліції № 2 Бучанського РУП ГУНП в Київській області капітану поліції ОСОБА_1 в телефонній розмові було запропоновано прибути до місця несення служби та надати письмове пояснення з приводу його невиходу на службу, однак останній надати пояснення відмовився згідно ст. 63 Конституції України, що дозволяє колегії суддів стверджувати про те, що право Апелянта на захист ним реалізоване у контексті ч.3 ст. 18 Дисциплінарного статуту.

21. Посилання Апелянта на окремі недоліки висновку службового розслідування від 27.09.2021 колегія суддів приймає до уваги. Зокрема, з наявних у матеріалах справи копій зазначеного висновку / т.1 а.с.77-83 та 142-148/ дійсно вбачається, що ОСОБА_1 була направлена копія висновку, яка не містить дати його складення.

22. Втім, апеляційний суд відзначає, що скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості (рішення від 24.03.1988 по справі «Олссон проти Швеції» (Olsson v. Sweden).

При цьому, колегія суддів приймає до уваги правовий підхід, закладений ЄСПЛ при вирішенні справи «Сутяжник проти РФ» (рішення від 25.04.2018) та застосований Верховним Судом у справах №№ 826/5575/17, 910/10616/17, відповідно до якого надмірне прагнення до чистоти, переваги форми над змістом є правовим пуризмом. Скасування правильного по суті рішення, за відсутності фундаментального порушення, є відступленням від принципу правової визначеності («res judicata») та недопустимим.

Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття. Дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків. Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.

Фундаментальне порушення - це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення.

Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.

Отже, колегія суддів, не применшуючи значення необхідності дотримання встановленої законодавством процедури ухвалення того чи іншого рішення, вважає, що порушення такої процедури може бути підставою для скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що воно вплинуло або могло вплинути на правомірність такого рішення.

Наведені правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 1640/3394/18 та відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України є обов`язковими для врахування колегією суддів при розгляді цієї справи.

23. Разом з тим, доводи Апелянта про те, що до висновку вносилися зміни та виправлення, колегія суддів вважає необґрунтованими та до уваги не приймає, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими у контексті ст. 73-74 КАС України доказами та засновані на припущення Апелянта.

24. Підсумовуючи усе вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріали службового розслідування підтверджують порушення Позивачем службової дисципліни, що виразилось у особистій недисциплінованості, умисному невиконанні норм діючого законодавства України та безпідставному невиході з 02.08.2021 по 20.09.2021 на службу та не інформування безпосереднього керівництва про причини невиходу на службу.

25. Отже, суд першої інстанції повно встановив обставини цієї справи та ухвалив рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у цій справі з дотриманням норм матеріального та процесуального права відповідно до вимог ст. 242 КАС України.

26. Аналізуючи всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів також приймає до уваги висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

27. Відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» висновки ЄСПЛ є джерелом права.

28. Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

29. Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2024 року- без змін.

30. Розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Судове рішення виготовлено 29 січня 2025 року.

Головуючий суддя О.В. Епель

Судді: О.В. Карпушова

Є.І. Мєзєнцев