Справа № 200/3625/24
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2025-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2025 року справа №200/3625/24

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача Дяченка Олексія Володимировича на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 серпня 2024 року (повне судове рішення складено 13 серпня 2024 року) у справі № 200/3625/24 (суддя в І інстанції Куденков К.О.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність щодо не нарахування і невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.04.2018 по 18.01.2023 включно;

- зобов`язати нарахувати і виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.04.2018 по 18.01.2023 включно у сумі 490 287,70 грн.

На обґрунтування позову посилалась на те, що 06.05.2024 на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25.10.2022 у справі № 200/19489/21 відповідачем виплачено на її користь індексацію грошового забезпечення за період з 28.05.2017 по 28.02.2018 із застосування базового місяця січень 2008 року та індексацію-різницю грошового забезпечення у розмірі за період з 01.03.2018 по 19.04.2018 включно у загальній сумі 42 649,57 грн, із одночасним утримання військового збору 1,5%. Зазначала, що повідомленням про надходження коштів підтверджено факт несвоєчасного остаточного розрахунку з нею при звільненні. Вважала, що оскільки її було виключено зі списків особового складу 18.04.2018, а виплату відповідачем здійснено 06.05.2024, то відповідачем затримано розрахунок з 19.04.2018 по 05.05.2024 на 2209 днів.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 серпня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування і невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 1000 (одна тисяча) гривень 00 копійок.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати судові рішення, прийняти нове, яким задовольнити вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги наведено практично ті самі доводи, якими вмотивовано позов.

Зазначає, що позивач з 28.05.2017 по 18.04.2018 проходив військову службу, сумлінно виконуючи взяті на себе обов`язки, та мав своєчасно одержувати грошове забезпечення в повному обсязі, яке необхідне кожному для забезпечення не тільки своїх життєвих потреб, а й осіб, що перебувають на його утриманні. Проте державою не виконувався обов`язок щодо захисту конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб позивача як військовослужбовця, суб`єктом владних повноважень протиправно не виплачено частину грошового забезпечення належну позивачу та відмовлено в заяві щодо добровільної сплати заборгованості, тому спір довелось вирішувати в судовому порядку та стягувати з відповідача належні позивачу кошти примусово. Таким чином, не дивлячись на особливий вид діяльності позивача, життєвий рівень його, а також його сім`ї не був належним.

У зв`язку зі зверненням до суду позивач зазнав як матеріальних збитків, так і доклав значних моральних та фізичних зусиль в період часу з моменту звернення з позовною заявою до суду до моменту повного виконання рішень суду.

Апелянт наполягає, що загальна сума середнього заробітку відповідно до правової позиції Верховного Суду, наведеної у постановах від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22 та від 22 лютого 2024 року у справі № 560/831/23, складає: 413 911,14 грн. + 76 376,56 грн. = 490 287,70 грн.

Разом з цим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц задовольнила виплату позивачу середнього заробітку у 3,19 разів більшу за суму невчасно виплаченої заборгованості із індексації заробітної плати (11000,00 грн середнього заробітку за 3443,88 грн невчасно виплаченої заробітної плати пункт 94.4 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц). Тобто, відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц сума середнього заробітку не може бути меншою за суму незаконно невиплаченої заробітної плати працівнику при звільненні. Таким чином, сума середнього заробітку відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц для позивача у даній справі має складати: 42 649,57 грн * 3,19 = 136 052,13 грн.

Суд першої інстанції при визначенні суми середнього заробітку, що підлягає стягненню, жодних розрахунків в своєму рішенні не наводив.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити частково, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується копією паспорту громадянину України № НОМЕР_2 , виданого 16.12.2016.

Позивач має право на пільги, установлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_3 , виданого 16.04.2018.

Згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 18.04.2018 № 110 позивачку з 18 квітня 2018 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, а з продовольчого забезпечення з 19 квітня 2018 року.

Відповідно до довідки від 20.01.2022 № 62 про нараховане позивачці грошове забезпечення, їй в березні 2018 року виплачено 12 434,01 грн, у тому числі 4500,00 грн винагороди за участь в ООС, а в лютому того ж року - 12 056,21 грн, у тому числі 4500,00 грн винагороди за участь в ООС.

Судами установлено, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2022 року у справі № 200/19489/21 (реєстраційний № рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень 106953491), яке набрало законної сили, задоволено частково позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 28.05.2017 по 19.04.2018. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 28.05.2017 по 28.02.2018 із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) січень 2008 року, та за період з 01.03.2018 по 19.04.2018 відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення». У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

З КП «ДСС» випливає, що з позовною заявою від 20.12.2021 у справі № 200/19489/21 позивачка звернулася в грудні 2021 року.

У позовній заяві позивачка зазначала, що 06.05.2024 на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25.10.2022 у справі № 200/19489/21 відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 28.05.2017 по 28.02.2018 із застосування базового місяця січень 2008 року та індексацію-різницю грошового забезпечення у розмірі за період з 01.03.2018 по 19.04.2018 включно у загальній сумі 42 649,57 грн, із одночасним утримання військового збору 1,5%.

Позивачка надала банківську виписку з особового рахунку (№ НОМЕР_4 ) за 06.05.2024, з якої випливає, що їй виплачено 42 649,57 грн за рішенням суду.

З приводу спірних правовідносин апеляційний суд зазначає таке.

Спершу слід зазначити, що рішення місцевого суду оскаржено лише представником позивача. Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Таким чином, оскільки судове рішення відповідачем не оскаржене, апеляційному перегляду підлягає рішення місцевого суду лише в частині, в якій відмовлено у задоволенні позовних вимог. В іншій частині судове рішення апеляційному перегляду не підлягає і має бути залишено без змін.

Спірні правовідносини виникли з приводу наявності підстав для застосування до відповідача відповідальності за затримку розрахунку при звільненні.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Статтею 116 Кодексу законів про працю України, у редакції, чинній на момент звільнення позивачки з військової служби, було передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, роботодавець в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі ст. 117 Кодексу законів про працю України, у редакції, чинній на момент звільнення позивачки з військової служби, було передбачено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України у редакції, чинній з 19.07.2022, установлено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

У постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-223цс14 Верховним Судом України зазначено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

У постанові від 05 жовтня 2016 року у справі № 6-2405цс15 Верховний Суд України зазначив, що «установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи по день прийняття рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності».

Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (постанова від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц): - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

У постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.».

Згідно з п. 8 розділу ІІ Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи.

Слід звернути увагу на те, що ст. 117 Кодексу законів про працю України у редакції, чинній з 19.07.2022, також передбачено, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті).

Застосовуючи наведені правові висновки Верховного Суду України і Верховного Суду, суд першої інстанції враховував, що: - позивачка тривалий час з моменту звільнення (з квітня 2018 року до грудня 2021 року) не зверталася до суду для вирішення спору щодо належних їй сум при звільненні; - позивачка не була позбавлена права звернутися до суду щодо належного нарахування індексації ще під час проходження військової служби; - не наведення позивачкою розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні її майнових втрат; - спір виник не щодо всієї суми, яка належала позивачці при звільненні, а лише щодо окремих виплат (індексації); - розмір заявлених позовних вимог 490 287,70 грн більш ніж в десять разів перевищує розмір нарахованої та виплаченої їй індексації.

З урахуванням цього місцевий суд вважав, що середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 1000,00 грн відповідає засадам справедливості і співмірності з урахуванням установлених судом обставин.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції не може в повній мірі погодитися колегія суддів, оскільки жодних розрахунків місцевий суд в своєму рішенні не наводив.

Середній заробіток працівника визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 вказаного Порядку, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Пунктом 8 Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З системного аналізу вищенаведених норм Порядку №100 можна дійти висновку, що згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні особам рядового і начальницького складу проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період. Нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні особам рядового і начальницького складу здійснюється з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за останні 2 календарні місяці роботи перед звільненням.

Згідно довідки №62 від 20.01.2022 про нараховане грошове забезпечення за два останні календарні місяці перед звільненням:

- у лютому 2018 року виплати позивачу складають 12056,21 грн. Складовими грошового забезпечення в ній визначено: посадовий оклад 565,00 грн, оклад за військовим званням 30,00 грн, надбавка за вислугу років - 29,75 грн, надбавка за особливості проходження служби - 312,38 грн, премія - 3785,50 грн, щомісячна додаткова грошова винагорода 2833,58 грн, винагорода за участь в ООС 4500,00 грн;

- у березні 2018 року виплати позивачу складають 12434,01 грн. Складовими грошового забезпечення в ній визначено: посадовий оклад - 2730,00 грн, оклад за військовим званням 530,00 грн, надбавка за вислугу років - 815,00 грн, надбавка за особливості проходження служби - 407,50 грн, премія 3451,51 грн, винагорода за участь в ООС 4500,00 грн.

Представник позивача наполягає на включенні до складу грошового забезпечення позивача, яке повинно включатися при обрахунку розміру середньоденного грошового забезпечення позивача за останні два календарні місяці служби, що передували місяцю, в якому відбулося виключення позивача із списків особового складу військової частини, такої складової як винагороди за участь в ООС.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Частинами другою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» установлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Як вбачається з довідки №62 від 20.01.2022, винагорода за участь в ООС нараховувалась позивачці не щомісячно: з травня по жовтень 2017 не виплачувалась взагалі, а з листопада 2017 року по квітень 2018 року в різних сумах на відміну від посадового окладу, окладу за військовим званням і т.д.

Щодо винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції, Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 02.06.2021 у справі №240/11441/19, відступив від правового висновку, зробленого Верховним Судом у постанові від 26.06.2018 у справі № 420/1232/16, постанові від 30.11.2018 у справі №415/6132/16 та дійшов висновку, що винагорода за участь в антитерористичній операції є додатковою виплатою військовослужбовцям, яких залучено до участі у ній. Водночас, виплата винагороди залежить від певних умов та лише в означений період, а також під час безперервного перебування на стаціонарному лікуванні після отриманих у такий період поранень (контузії, травми, каліцтва).

Отже, така виплата не є постійною і не має систематичного характеру, а її розмір залежить як від днів участі в антитерористичній операції, так і від виконаних завдань, що визначається наказом командира. За таких обставин, винагорода за участь в антитерористичній операції не є щомісячним додатковим видом грошового забезпечення, який є складовим елементом грошового забезпечення, з якого обчислюється пенсія, відповідно до статті 43 Закону № 2262-ХІІ.

В постанові від 22 листопада 2023 року в справі №240/7091/20 колегія суддів Верховного Суду зі складу Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду не знайшла підстав для відступу від вищезазначених правових висновків у справі, що розглядається.

Крім того, в пункті 83 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2024 року в справі № 640/13029/22 міститься висновок, що додаткова винагорода в розмірі 30000,00 гривень (передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», яка за своєю правовою природою ідентична винагороді в АТО/ООС) є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців.

Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 11 жовтня 2023 року в справі № 607/1662/21 та постанові від 17 січня 2024 року в справі № 932/9029/23 звернула увагу на те, що висновки, які містяться в рішеннях судової палати, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати - над висновками палати чи колегії суддів, а висновки Великої Палати - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів.

Отже, спірна Винагорода не входить до щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, а є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, а відтак, згідно підпункту «б» п. 4 Порядку № 100, при обчисленні середньої заробітної плати не враховується.

Отже, розрахунок середньоденного заробітку, складений представником позивача, не в повній мірі відповідає нормам діючого законодавства.

Щодо розміру середньоденного грошового забезпечення позивача.

Як зазначалось вище, згідно довідки №62 від 20.01.2022, за два останні календарні місяці перед звільненням заробіток позивача складав: у лютому 2018 року - 7556,21 грн, а у березні 2018 року - 7934,01 грн.

При цьому, в лютому 2018 року було 28 календарних днів, а у березні - 31 календарний день.

Таким чином, середньоденний розмір заробітної плати позивача складає 262,55 грн (7556,21 грн + 7934,01 грн = 15490,22 грн / 59 календарних днів).

Щодо періоду прострочення розрахунку при звільненні.

Суд зазначає, що день звільнення є останнім робочим днем, який відповідним чином обліковується та оплачується на рівні звичайного робочого дня (вказана правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24.10.2019 по справі №821/1226/16).

Саме в день звільнення на підставі ст. 116 КЗпП України роботодавець повинен був виплатити звільненому працівнику всі суми, що належать йому від підприємства.

18.04.2018 позивача відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 18.04.2018 №110 було звільнено з військової служби.

Відтак строк затримки по виплаті заробітної плати слід рахувати з 19.04.2018, адже відповідальність за порушення зазначених норм починається з наступного дня після не проведення зазначених виплат.

06.05.2024 на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25.10.2022 у справі №200/19489/21 відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 28.05.2017 по 28.02.2018 із застосування базового місяця січень 2008 року та індексацію-різницю грошового забезпечення у розмірі за період з 01.03.2018 по 19.04.2018 включно у загальній сумі 42649,57 грн, із одночасним утриманням військового збору 1,5%, що підтверджується банківською випискою.

Отже, саме вказаний день є днем фактичного розрахунку.

В той же час, з 19.07.2022 набрав чинності Закон України від 01.07.2022 № 2352-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" (далі Закон № 2352-IX), яким викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України, якою встановлено обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців.

Спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності 19 липня 2022 року і після цього.

Період з 19 квітня 2018 року до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців.

Проте, період з 19 липня 2022 року до 6 травня 2024 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Аналогічний висновок висловлено у численних постановах Верховного Суду, зокрема, від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22 та від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22, а також в постанові Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 06 грудня 2024 року в справі № 440/6856/22.

Отже період затримки розрахунку при звільненні (з 19.04.2018 по 18.01.2023) складає 1736 днів.

Так, відповідно до висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 15 лютого 2024 року у справі № 420/11416/23:

«41. Спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності 19 липня 2022 року і після цього.

42. Період з 15 жовтня 2019 року до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати, може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

42.1. Проте, період з 19 липня 2022 року до 30 квітня 2023 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

43. Аналогічний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22 та від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22.

44. Тож, у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року із врахуванням висновків Верховного Суду, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. А також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19 липня 2022 року, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

45. Наведена правова позиція узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеному у постановах від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22 та від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22».

Апеляційний суд враховує висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 15 лютого 2024 року у справі № 420/11416/23, підтверджений постановою Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 06 грудня 2024 року в справі № 440/6856/22.

Таким чином, період, за який позивачу підлягає нарахуванню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності 19 липня 2022 року і після цього.

При цьому, суд враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 06.08.2020 у справі № 813/851/16, відповідно до яких суд, що приймає рішення про стягнення на користь особи суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, має вказати не лише період, а і конкретну суму, яка підлягає стягненню.

1). З 19.04.2018 по 18.07.2022 період затримки становить 1552 календарних дні.

Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 407 477,60 грн (262,55 грн /середньоденний розмір грошового забезпечення/ * на 1552 /кількість днів затримки/).

Разом з цим, Судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 вказала, що підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.

В цій постанові Верховний Суд навів механізм розрахунку істотності частки середнього заробітку, а саме: розмір середнього заробітку прямопропорційно залежить від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Отже, виходячи із принципу пропорційності спершу визначається відсоткове співвідношення загальної суми виплат, що підлягала виплаті, та суми, що не була виплачена в день звільнення, тобто виплату якої затримано.

У цій справі загальний розмір виплат належних позивачеві при виключенні зі списків особового складу складав 66 375,64 гривень, з яких:

23 726,07 грн - грошове забезпечення виплачено у добровільному порядку при звільненні з військової служби;

42 649,57 грн - індексація грошового забезпечення виплачена на виконання рішення суду.

Частка заборгованості відповідно до алгоритму, виведеного Верховним Судом, складає: 42649,57 грн / 66 375,64 грн * 100% = 64,25%.

Отже, виходячи з принципу пропорційності, закладеного в ст. 117 КЗпП України та описаного у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку може складати: 407 477,60 грн * 64,25% = 261 804,36 грн.

При цьому цей критерій не є єдиним.

Так, в згаданій вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц критерій періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості був лише одним з принаймні чотирьох інших, які варто застосовувати при обрахунку середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.

Більш того, Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 11 жовтня 2023 року в справі № 607/1662/21 та постанові від 17 січня 2024 року в справі № 932/9029/23 звернула увагу на те, що висновки, які містяться в рішеннях судової палати, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати - над висновками палати чи колегії суддів, а висновки Великої Палати - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів, тому апеляційним судом до цього періоду затримки розрахунку враховуються висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Також слід зауважити на хибності посилання представника позивача на те, що сума середнього заробітку відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц для позивача у даній справі має складати: 42 649,57 грн * 3,19 = 136 052,13 грн.

В цій постанові Велика Палата Верховного Суду не робила правових висновків щодо необхідності визначення середнього заробітку у кратності за суму невчасно виплаченої заборгованості, а застосувала інші критерії.

В справі, що розглядається, наявні інші підстави для зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц зазначила наступне:

«72. … Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

…

86. … оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

…

91. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

91.1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

91.2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

91.3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

91.4 Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

…

93. У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц).».

Отже, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, пункти 91.3 та 94.5), розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні може бути проведений за принципом «на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні … можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя».

Тобто, розмір середнього заробітку може розраховуватися наступним чином: розмір несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення * на середньозважену ставку за кредитами в річному обчисленні за період несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення.

Згідно відомостей офіційного вебсайта Національного банку України (https://bank.gov.ua/files/4-Financial_markets.xlsx), середньозважена процентна ставка в річному обчисленні за новими кредитами резидентам (крім інших депозитних корпорацій) за секторами економіки (усього у національній валюті) становила: у 2018 році 19,1%; у 2019 році - 19,8%; у 2020 році - 14,1%; у 2021 році - 13,3%; у 2022 році 18,5%.

Отже, беручи до уваги висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц та виходячи з розміру несвоєчасно нарахованої та виплаченої індексації грошового забезпечення при звільненні за період з 19.04.2018 по 18.07.2022 у сумі 42 649,57 грн, приблизну оцінку розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні у спірних правовідносинах, що розумно можна було би передбачити на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами, можна розрахувати як розмір суми, яку позивач, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит на цю суму з метою збереження рівня свого життя, що становить 30 831,36 грн, а саме:

у 2018 році середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 19,1% річних / 12 місяців = 1,59% (ставка за кредитом одного місяця), з квітня 2018 року обчислено за формулою: 42 649,57 грн (сума несвоєчасно виплаченої індексації) х 1,59% х 9 місяців = 6103,15 грн;

у 2019 році обчислено за формулою: 42 649,57 грн (сума несвоєчасно виплаченої індексації) х 19,8% (середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні) = 8 444,61 грн;

у 2020 році обчислено за формулою: 42 649,57 грн (сума несвоєчасно виплаченої індексації) х 14,1% (середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні) = 6 013,59 грн;

у 2021 році обчислено за формулою: 42 649,57 грн (сума несвоєчасно виплаченої індексації) х 13,3% (середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні) = 5 672,39 грн;

у 2022 році середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 18,5% річних / 12 місяців = 1,54% (ставка за кредитом одного місяця), по липень 2022 року обчислено за формулою: 42 649,57 грн (сума несвоєчасно виплаченої індексації) х 1,54% х 7 місяців = 4 597,62 грн.

Крім того, є і інші обставини, визначені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц.

Зокрема, позивачка тривалий час з моменту звільнення (з квітня 2018 року до грудня 2021 року, тобто близько 3 років і 8 місяців /44 місяці/ з 4 років і 3 місяців /51 місяць/ затримки в описаному періоді) не зверталася до суду для вирішення спору щодо належних їй сум при звільненні, штучно збільшивши період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості.

Отже, причинами, що пов`язані з тривалістю порушень прав позивача, є в тому числі і її дії, а не лише відповідача.

Апеляційний суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, зокрема, пункт 94.6: «З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача Велика Палата Верховного Суду вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 11 000,00 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників».

З огляду на встановлені обставини та з метою дотримання балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, апеляційний суд вважає за необхідне зменшити розмір середнього заробітку, визначивши його в сумі 4 000,00 грн (приблизна сума від наступного розрахунку: 30 831,36 грн / 51 місяць загальної затримки * 7 місяців з моменту висунутих вимог позивачкою).

2). Період позовних вимог з 19.07.2022 по 18.01.2023 складає 184 календарних дні.

Як зазначалось вище, апеляційним судом у цій справі встановлено, що середньоденний розмір грошового забезпечення позивача становить 262,55 грн.

Відтак, середнє грошове забезпечення за вказаний час затримки розрахунку при звільненні в арифметичному обчисленні складає 48 309,20 грн (262,55 грн х 184 кал.дні).

З урахуванням суми в 4000 грн за період з 19.04.2018 по 18.07.2022, остаточно до стягнення підлягає 52 309,20 грн.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення місцевого суду зміні.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача Дяченка Олексія Володимировича задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 серпня 2024 року у справі № 200/3625/24 змінити:

В абзаці третьому резолютивної частини слова і цифри «в розмірі 1000 (одна тисяча) гривень 00 копійок» замінити словами та цифрами «в розмірі 52 309 (п`ятдесят дві тисячі триста дев`ять) гривень 20 копійок».

В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 серпня 2024 року у справі № 200/3625/24 залишити без змін.

Повне судове рішення 30 січня 2025 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів І. В. Сіваченко

А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук