Справа № 520/16230/24
Суддя: Ральченко І.М.
Дата ухвалення: 2025-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Рубан В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2025 р. Справа № 520/16230/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Ральченка І.М.,

Суддів: Катунова В.В. , Подобайло З.Г. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.10.2024, по справі № 520/16230/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, у якому просила визнати протиправними і скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області № 0-2037-UA0028556 від 07.12.2023 на суму 58592,16 грн. щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2020 рік; № 0-2037-UA0028556 від 07.12.2023 на суму 1708,15 грн. щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2020 рік; № 0-2037-UA0028556 від 07.12.2023 на суму 81201 грн. щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2021 рік; податкову вимогу № 0-2040 від 14.05.2024 про наявність податкового боргу з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у сумі 141501,31 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.10.2024 позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 07.12.2023 № 0-2037-UA0028556, № 0-2037-UA0028556, № 0-2037-UA0028556 щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Визнано протиправною та скасовано податкову вимогу № 0-2040 від 14.05.2024.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 2264,03 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000 грн.

Головне управління ДПС у Харківській області, не погоджуючись з рішенням суду, подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення суду першої інстанції з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування вимог апелянт зазначає про помилковість висновків суду про віднесення нежитлових приміщень, які належать позивачу, до класу (код 1251) «Будівлі промислові та склади». Звертає увагу, що на момент формування оскаржуваних податкових повідомлень - рішень будь-яких заяв про проведення звірки щодо об`єктів нерухомості, що перебувають у власності позивача до Головного управління ДПС у Харківській області не надходило, будь - яких правовстановлюючих документів надано не було.

На підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження, у зв`язку з чим фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судовим розглядом, Головним управлінням ДПС у Харківській області винесено податкові повідомлення-рішення № 0-2037-UA0028556 від 07.12.2023 на суму 58592,16 грн. щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2020 рік; № 0-2037-UA0028556 від 07.12.2023 на суму 1708,15 грн. щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2020 рік; № 0-2037-UA0028556 від 07.12.2023 на суму 81201 грн. щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2021 рік; податкову вимогу № 0-2040 від 14.05.2024 про наявність податкового боргу з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у сумі 141501,31 грн.

Позивач, не погоджуючись з рішеннями відповідача, звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем невірно визначено ставку податку для об`єктів нежитлової нерухомості при нарахуванні податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки.

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (підпункт 266.1.1 пункт 266.1 статті 266 Податкового кодексу України).

Відповідно до положень підпунктів 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

За змістом підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт 266.6.1. пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України).

За положеннями підп. 14.1.129-1 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт «ґ»).

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08.2000 року № 507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд 018-2000 до будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 у переліку за кодом 1251.4 відповідно до ДК 018-2000 - Будівлі промисловості. Будівлі підприємств легкої промисловості.

Визначення належності об`єкта нежитлової нерухомості (будівлі, приміщення) до того чи іншого класу будівель проводиться на підставі документів, що підтверджують їх право власності з врахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення такого об`єкта нерухомості, згідно з Класифікатором.

Відповідно до вказаного ДК 018-2000 об`єктами класифікації є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

У розділі 1 ДК 018-2000 наведено визначення, згідно з якими:

- споруди - це будівельні системи, пов`язані з землею, які створені з будівельних матеріалів, напівфабрикатів, устаткування та обладнання в результаті виконання різних будівельно-монтажних робіт;

- будівлі - це споруди, що складаються з несучих та огороджувальних або сполучених (несуче-огороджувальних) конструкцій, які утворюють наземні або підземні приміщення, призначені для проживання або перебування людей, розміщення устаткування, тварин, рослин, а також предметів;

- інженерні споруди - це об`ємні, площинні або лінійні наземні, надземні або підземні будівельні системи, що складаються з несучих та в окремих випадках огороджувальних конструкцій і призначені для виконання виробничих процесів різних видів, розміщення устаткування, матеріалів та виробів, для тимчасового перебування і пересування людей, транспортних засобів, вантажів, переміщення рідких та газоподібних продуктів та ін.

Відповідно до ДК 018-2000 будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості".

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості", 1251.2 "Будівлі підприємств чорної металургії", 1251.3 "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості", 1251.4 "Будівлі підприємств легкої промисловості", 1251.5 "Будівлі підприємств харчової промисловості", 1251.6 "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості", 1251.7 "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості", 1251.8 "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості", 1251.9 "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".

Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Судовим розглядом встановлено, що позивачу у період 2020-2021 на праві власності належали такі об`єкти нерухомого майна:

- 1/2 частки на нерухоме майно - нежитлові приміщення першого поверху № 1-:-5, 7-:-16, нежитлові приміщення антресолі № 1-:-10 корпусу СЦА літ. БУ-1, інвентарний номер 054, загальною площею 2706,7 кв.м., розташовані за адресою: м. Харків, просп. Московський 199 - з 12.09.2019 по 03.06.2022;

- 1/2 частки на нерухоме майно - нежитлові приміщення першого поверху № 6, 6а, 6б корпусу СЦА літ. БУ-1, інвентарний номер 054, загальною площею 62 кв.м., розташовані за адресою: м. Харків, просп. Московський 199 - з 12.09.2019 по 27.08.2020.

Відповідно до Технічного паспорту на виробничий будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами нежитлові приміщення першого поверху № 1-:-5, 7-:-16, нежитлові приміщення антресолі № 1-:-10 корпусу СЦА літ. БУ-1, інвентарний номер 054, загальною площею 2706,7 кв.м., розташовані за адресою: м. Харків, просп. Героїв Харкова 199, від 09.09.2019, і технічного паспорту на виробничий будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами нежитлові приміщення першого поверху № 6, 6а, 6б корпусу СЦА літ. БУ-1, інвентарний номер 054, загальною площею 62 кв. м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , від 09.09.2019 зазначені об`єкти нежитлової нерухомості є виробничими будівлями.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку щодо приналежності зазначених об`єктів нерухомості за своїм функціональним призначенням до «Будівлі промислові та склади» (код 1251).

У той же час податковим органом не надано доказів на не наведено обставин, які б спростовували вказане та доводили приналежність зазначених об`єктів нерухомості до іншого типу, відмінного від зазначеного вище.

За правилами підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Так, рішенням Харківської міської ради Харківської області від 22.02.2017 № 542/17 «Про місцеві податки і збори у місті Харкові», з урахуванням змін та доповнень, у м. Харкові встановлені ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, у таких розмірах (п. 5 Додатку 1 до рішення):

- будівлі готельні - 1 відсоток;

- будівлі офісні - 1 відсоток;

- будівлі торговельні - 1 відсоток;

- гаражі - 0,1 відсотка;

- виключений;

- будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки) - 1 відсоток;

- господарські (присадибні) будівлі - 0 відсотків;

- інші будівлі - 0,1 відсотка.

Отже, ставка податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності позивача, має становити 0,1 %.

Натомість, Головним управлінням ДПС у Харківській області при винесенні спірних податкових повідомлення-рішень при визначенні розміру податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за податковий період 2020, 2021 рік, щодо вказаних вище об`єктів нерухомого майна, які належать позивачу, застосовано ставку податку у розмірі 1 %.

Таким чином, визначивши ставку податку до належного позивачу нерухомого майна у розмірі 1 % без належного на те обґрунтування та законних підстав, податковий орган допустив втручання у майнові права позивача.

Згідно правової позиції Верховного Суду, висловленої у постановах від 26.02.2021 у справі № 802/1283/16-а та від 11.11.2019 по справі № 803/1672/16, у випадку встановлення правомірності нарахування частини суми грошового зобов`язання оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням за основним платежем та можливості обрахунку розміру такої суми, суд, в силу наданих процесуальним законом повноважень, не позбавлений можливості скасувати податкове повідомлення-рішення у відповідній частині.

Так, визначений оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням № 0-2037-UA0028556 від 07.12.2023 податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2020 рік, розрахований, виходячи з 2706,7 (площа нежитлової будівлі), 1353,35 (розмір частки у праві спільної власності на об`єкт) х 47,23 (ставка податку: 1% від 4733 грн. - мінімальної заробітної плати у 2020) = 58592,16 грн.

Натомість, у ході судового розгляду встановлено, що у даному випадку підлягає застосуванню ставка податку для об`єкту нерухомості у розмірі 0,1 %, що становить 4,7 грн. (0,1 % х 4733,00 грн).

Таким чином, податкове зобов`язання на нерухоме майно позивача має становити 5859,2 грн.

Згідно з оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням № 0-2037-UA0028556 від 07.12.2023 податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2020 рік, розрахований, виходячи з 62 (площа нежитлової будівлі), 10.09.2020 (дата припинення державної реєстрації приватної власності) х 47,23 (ставка податку: 1% від 4733 грн. - мінімальної заробітної плати у 2020) = 1708,15 грн.

Натомість, у ході судового розгляду встановлено, що у даному випадку підлягає застосуванню ставка податку для об`єкту нерухомості у розмірі 0,1 %, що становить 4,7 грн. (0,1 % х 4733,00 грн).

Таким чином, податкове зобов`язання на нерухоме майно позивача має становити 170,8 грн.

Також, визначений оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням № 0-2037-UA0028556 від 07.12.2023 податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2021 рік, розрахований, виходячи з 2706,7 (площа нежитлової будівлі), 1353,35 (розмір частки у праві спільної власності на об`єкт) х 60,00 (ставка податку: 1% від 6000 грн. - мінімальної заробітної плати у 2021) = 81201 грн.

Натомість, у ході судового розгляду встановлено, що у даному випадку підлягає застосуванню ставка податку для об`єкту нерухомості у розмірі 0,1 %, що становить 6,00 грн. (0,1 % х 6000,00 грн).

Таким чином, податкове зобов`язання на нерухоме майно позивача має становити 8120,1 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що оскаржувані:

- податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області № 0-2037-UA0028556 від 07.12.2023 є правомірним в частині визначення податкового зобов`язання в сумі 5859,2 грн., а отже підлягає скасуванню лише в частині визначення податкового зобов`язання на суму 52732,96 грн.;

- податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області № 0-2037-UA0028556 від 07.12.2023 є правомірним в частині визначення податкового зобов`язання в сумі 170,8 грн., а отже підлягає скасуванню лише в частині визначення податкового зобов`язання на суму 1537,35 грн.;

податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області № 0-2037-UA0028556 від 07.12.2023 є правомірним в частині визначення податкового зобов`язання в сумі 8120,1 грн., а отже підлягає скасуванню лише в частині визначення податкового зобов`язання на суму 73080,9 грн.

Отже, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині того, що належним способом захисту прав позивача, є скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень в повному обсязі.

Так, наслідком встановлення судом невідповідності частини рішення суб`єкта владних повноважень вимогам законодавства є визнання такого акта частково протиправним, при умові, що цю частину може бути ідентифіковано (виокремлено, названо) та що без неї оспорюваний акт в іншій частині (частинах) не втрачає свою цілісність, значення.

Беручи до уваги проведений вище розрахунок, у даній справі є можливість виокремити (ідентифікувати) правомірно застосовані податкові зобов`язання від тих, що визначені помилково, у зв`язку з чим у суду першої інстанції були відсутні об`єктивні підстави для визнання таких донарахувань протиправними в цілому.

Однак, суд першої інстанції зазначеного вище врахував та дійшов помилкового висновку про скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення у повному обсязі.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області № 0-2037-UA0028556 від 07.12.2023 є протиправним та підлягає скасуванню в частині визначення грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за податковий період 2020 рік, у розмірі 52732,96 грн., № 0-2037-UA0028556 від 07.12.2023 є протиправним та підлягає скасуванню в частині визначення грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за податковий період 2020 рік, у розмірі 1537,35 грн., № 0-2037-UA0028556 від 07.12.2023 є протиправним та підлягає скасуванню в частині визначення грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за податковий період 2021 рік, у розмірі 73080,9 грн.

Також колегія суддів зазначає, що на підставі вищевказаних податкових повідомлень-рішень контролюючим органом сформовано податкову вимогу № 0-2040 від 14.05.2024 щодо погашення суми податкового боргу з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у розмірі 141501,31 грн.

Враховуючи протиправність податкових повідомлень-рішень на загальну суму 127351,21 грн., податкова вимога № 0-2040 від 14.05.2024 також є протиправною та підлягає скасуванню в частині суми податкового боргу у розмірі 127351,21 грн.

Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Щодо стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ч. 2-7 ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. ч. 1, 7 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Колегія суддів зазначає, що вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд враховує складність справи, час витрачений адвокатом на виконання робіт, обсяг наданих послуг та ціну позову.

При цьому, необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Суд першої інстанції, стягуючи на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 15000,00 грн, виходив з того, що вказані витрати є підтвердженими, доведеними та пропорційними до предмета спору.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що фактично надані представником позивача послуги полягають у написанні позовної заяви, а тому обсяг виконаних робіт є неспівмірним із заявленою сумою понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Із матеріалів справи встановлено, що під час розгляду справи в суді першої інстанції правова допомога позивачу надавалась адвокатом Феленко С.О. на підставі договору про надання правничої (правової) допомоги № 07/06-24 від 07.06.2024.

Відповідно до п. 4.1 договору розмір гонорару за надання правничої допомоги за даним договором у суді першої інстанції становить 15000 грн.

Колегія суддів зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Ключовим критерієм під час розгляду питання щодо можливості стягнення гонорару у фіксованій сумі у справі, яка розглядається, є розумність заявлених витрат.

Тобто розмір відповідної суми має бути обґрунтованим. Крім того, підлягає оцінці необхідність саме такого розміру витрат.

Отже, визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Відповідно до акту прийому-передачі виконаних послуг від 22.07.2024 № 1 адвокатом надано позивачу наступні послуги в межах укладеного договору:

- здійснення правового аналізу податкових повідомлень-рішень № 0-2037-UA0028556 від 07.12.2023 на суму 58592,16 грн., № 0-2037-UA0028556 від 07.12.2023 на суму 1708,15 грн., № 0-2037-UA0028556 від 07.12.2023 на суму 81201,00 грн. та податкової вимоги № 0-2040 від 14.05.2024;

- підготовка та складення позовної заяви про скасування податкових повідомлень-рішень № 0-2037-UA0028556 від 07.12.2023 на суму 58592,16 грн., № 0-2037-UA0028556 від 07.12.2023 на суму 1708,15 грн., № 0-2037-UA0028556 від 07.12.2023 на суму 81201,00 грн. та податкової вимоги №0-2040 від 14.05.2024;

- підготовка та складення до суду відповіді на відзив у відповідності до ст. 163 КАС України по справі № 520/16230/24;

- підготовка та складення заяви про стягнення і розподіл судових витрат по справі № 520/16230/24.

Колегія суддів зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Так, аналізуючи зміст наданих позивачу послуг, зазначених у акті прийому-передачі виконаних послуг від 22.07.2024, слід вказати, що такі послуги як здійснення правового аналізу податкових повідомлень-рішень за своїм змістом є складовими єдиного процесу щодо підготовки та складення адміністративного позову, до якого входить аналіз та вивчення документів, з урахуванням яких вони складаються, тобто у даному випадку складання позовної заяви, з огляду на що окреме їх виділення є необґрунтованим.

Стосовно підготовки та складення заяви про стягнення і розподіл судових витрат по справі колегія суддів зазначає, що така заява фактично стосувалась питань відшкодуванням витрат на правничу допомогу, не вплинула на результат розгляду справи та на рішення суду, а тому витрати на підготовку такої заяви не підлягають відшкодуванню.

Отже, в контексті здійснення представництва інтересів позивача у даній справі, реальним результатом, який відображено у акті, стало складання позовної заяви та відповіді на відзив.

Згідно з ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Таким чином, надаючи оцінку співмірності заявленої до відшкодування позивачем суми витрачених коштів на складання позовної заяви та відповіді на відзив критеріям, встановленим ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів зазначає, що виходячи зі складності справи та обсягу наданих адвокатом послуг позивачу, враховуючи суть спірних правовідносин, беручи до уваги те, що за результатами апеляційного розгляду справи фактично позовні вимоги задоволено частково, співмірним розміром витрат на правничу допомогу є 5000 грн.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про стягнення на користь позивача з Головного управління ДПС у Харківській області витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

Доводи відповідача, викладені у апеляційній скарзі щодо неспівмірності відшкодованого розміру витрат на професійну правничу допомогу частково знайшли підтвердження у ході розгляду справи.

Також за подання позовної заяви позивачем сплачений судовий збір у розмірі 2264,03 грн. відповідно до платіжної інструкції від 10.06.2024.

Враховуючи, що за результатами апеляційного розгляду справи фактично позовні вимоги задоволено частково, колегія суддів зазначає, що стягненню на користь позивача підялгає сума сплаченого судового збору у розмірі 2037,6 грн. пропорційно до задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню зі зміною розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 317, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.10.2024 по справі № 520/16230/24 - скасувати в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області № 0-2033 від 08.02.2023 в частині визначення грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за податковий період 2020 рік, у розмірі 5859,2 грн., податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області № 0-2037-UA0028556 від 07.12.2023 в частині визначення грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за податковий період 2020 рік, у розмірі 170,8 грн., податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області № 0-2037-UA0028556 від 07.12.2023 в частині визначення грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за податковий період 2021 рік, у розмірі 8120,1 грн., податкової вимоги Головного управління ДПС у Харківській області № 0-2040 від 14.05.2024 в частині суми податкового боргу у розмірі 14150,1 грн.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Григорія Сковороди, буд.46, м. Харків, 61057, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн., зі сплати судового збору в розмірі 2037 (дві тисячі тридцять сім) грн. 60 коп.

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.10.2024 по справі № 520/16230/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.М. Ральченко
Судді В.В. Катунов З.Г. Подобайло