Справа № 480/9418/24
Суддя: В.О. Павлічек
Дата ухвалення: 2025-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2025 року Справа № 480/9418/24

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Павлічек В.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/9418/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:

- визнати протравними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

- зобов`язати відповідача прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби за підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час дії воєнного стану за сімейними обставинами, у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Позивач зазначає, що на даний момент на його утриманні знаходяться троє дітей віком до 18 років.

Так, позивач зазначає, що має доньку від першого шлюбу - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка перебуває на його утриманні, оскільки він сплачує на неї аліменти. Заборгованості по сплаті аліментів відсутні, що підтверджується довідками Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

З 15.06.2021 року позивач перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 та від цього шлюбу у них народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який також перебуває на утриманні позивача.

Також позивач зазначає, що на його утриманні перебуває падчерка (донька дружини) ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відомості про батька, якої записані за заявою матері, згідно з частиною 1 статті 135 Сімейного кодексу України. Жодної допомоги від держави на утримання доньки дружина ОСОБА_3 не отримує, що підтверджується довідкою Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради від 15.05.2024 № 18-05/7361.

Крім того, позивач зазначає, що ОСОБА_6 (матір дружини, бабуся ОСОБА_7 ) має 3 групу інвалідності, потребує лікування та низький розмір її пенсії не дозволяє належним чином здійснювати утримувати своє онуки ОСОБА_5 .

Дідусь ОСОБА_5 , ОСОБА_8 - помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . При цьому, повнолітніх братів та сестер, які могли утримувати ОСОБА_9 немає.

Отже, позивач стверджує, що у зв`язку з тим, що його дружина ОСОБА_3 не працює з поважних на те причин, а також не отримує жодної допомоги від держави на утримання доньки, то можна прийти до висновку, що утримання сім`ї повністю покладається на нього.

На підставі даних фактів у зв`язку із сімейними обставинами позивачем було 23.05.2024 року подано рапорт на звільнення з військової служби разом з відповідними додатками, на підставі підпункту "г" пункту 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

У відповідь на поданий рапорт відповідач листом від 27.05.2024 року відмовив позивачу у звільненні з військової служби.

07.09.2024 року позивач повторно подав рапорт на звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" з додаванням додаткових пояснень та доказів/документів до нього

Проте, листом 20.09.2024 року відповідач вдруге відмовив у звільнені з військової служби з тих самих причин, які зазначені раніше.

Позивач вважає такі відмови протиправними, оскільки військовослужбовці на підставі сімейних обставин звільняються на підставі підпунктом «г», пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", зокрема у разі перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Судом відкрито провадження у даній справі та визначено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.

Представник відповідача відзиву на позов суду не надав.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою відео- та (або) звукозаписувального технічного засобу в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему. У разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, позивач є військовослужбовцем Збройних Сил України, призваний на військову службу під час загальної мобілізації відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року № 69/2022 "Про загальну мобілізацію", проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді водія автомобільного відділення взводу матеріального забезпечення, що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_2 (а.с. 23 - 30).

Позивач від першого шлюбу має доньку - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 (а.с. 37), на утримання якої сплачує аліменти згідно рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова у справі №751/2542/23 від 07.02.2017 з врахуванням розміру аліментів, встановлених рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 15.05.2023 у справі №751/2542/23 (а.с. 53 - 54). Відповідно до довідки Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 10.05.2024 №49022 станом на 10.05.2024 заборгованість по сплаті аліментів відсутня (а.с. 44).

З 15.06.2021 року позивач перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 (а.с. 36). Від цього шлюбу у позивача та ОСОБА_3 народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_5 (а.с. 38 - 39).

Також в позові позивач стверджує, що на його утриманні перебуває падчерка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - донька дружини позивача ОСОБА_3 , відомості про батька, якої записані за заявою матері, згідно з частиною 1 статті 135 Сімейного кодексу України, що підтверджується довідкою ВРАЦС Чернігівського міського управління юстиції від 26.11.2008 № 330 (а.с. 41 - 42).

23.05.2024 року позивачем було подано рапорт до військової частини НОМЕР_1 про звільнення із військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (у зв`язку перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років) (а.с. 8 - 10).

До рапорту було додано нотаріально завірені копії: військового квитка, паспорт та РНОКПП, свідоцтво про шлюб, свідоцтво про народження ОСОБА_2 , свідоцтво про народження ОСОБА_4 , свідоцтво про народження ОСОБА_5 , довідка ВРАЦС Чернігівського міського управління юстиції від 26.11.2008 №330, довідка Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради від 15.05.2024 №18-05/7361, довідка Центрального ВДВС у м.Чернігів від 10.05.2024 №49022.

У відповідь на поданий рапорт відповідач листом від 27.05.2024 року № 2205 відмовив позивачу у звільнення з військової служби. Підставою такої відмови зазначено не надання доказів на підтвердження його проживання однією сім`єю з дружиною та її дитиною, а також доказів того, що ця дитина не має батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або доказів того, що мати, батько, дід, баба, повнолітні брати та сестра такої дитини з поважних причин не можуть надавати їй належного утримання (а.с. 13 - 14).

07.09.2024 року позивач повторно подав рапорт про звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (а.с. 15 - 19).

До рапорту було додано нотаріально завірені копії: військового квитка, паспорт та РНОКПП, свідоцтво про шлюб, свідоцтво про народження ОСОБА_2 , свідоцтво про народження ОСОБА_4 , свідоцтво про народження ОСОБА_5 , довідка ВРАЦС Чернігівського міського управління юстиції від 26.11.2008 №330, довідка Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради від 15.05.2024 №18-05/7361, довідка Центрального ВДВС у м.Чернігів від 10.05.2024 №49022, свідоцтво про народження дружини ОСОБА_3 , копія свідоцтва про смерть діда ОСОБА_8 , пенсійне посвідчення бабусі ОСОБА_6 , висновки медико-соціальних експертних комісій Мельниченко Людмили Фаатівни, виписка із карти стаціонарного хворого №5505 ОСОБА_6 , Акт про проживання від 04.07.2024, рішення Новозаводського райсуду м.Чернігів від 15.05.2023 у справі №751/2542/23, оригінал довідки Управління адмінпослуг ЧМР від 03.07.2024 №4826.

Листом 20.09.2024 року за вихідним № 3613 відповідач вдруге відмовив позивачу у звільнені з військової служби з тих самих причин, що і у листі від 27.05.2024 року № 2205 (а.с. 21 - 22).

Не погодившись такою відмовою відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-ХІІ в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), частиною першою статті 1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Частиною 3 статті 1 Закону №2232-ХІІ передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина 5 статті 1 Закону №2232-ХІІ).

З 24 лютого 2022 року відповідно до Закону України від 12.05.2015 №389-VIII "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено режим воєнного стану, який діє й на час розгляду справи судом.

Підстави звільнення з військової служби встановлені статтею 26 Закону №2232-ХІІ, підпунктом г) пункту 2 частини 4 якої встановлено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану: г) через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Відповідно до ч.12. статті 26 Закону №2232-ХІІ, військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану: перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці (абз.5 п.3 ч.12).

Отже, перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років є підставою для звільнення такого військовослужбовця з військової служби, крім випадків коли військовослужбовець виявив бажання продовжувати військову службу.

Аналіз зазначеної норми закону свідчить про те, що законодавець не ставить право військовослужбовця на звільнення з військової служби у залежність від того, чи рідні діти перебувають у нього на утриманні, водночас вирішальне значення має саме факт перебування дітей на утриманні.

Позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та подав відповідні рапорти про звільнення з військової служби у запас на підставі положень підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" за сімейними обставинами, зокрема у зв`язку з перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Отже, предметом доказування в цій справі є доведеність факту перебування на утриманні позивача трьох і більше дітей віком до 18 років та, як наслідок, наявність підстав для звільнення з військової служби під час воєнного стану.

За приписами ч.1 ст. 135 СК України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ч.1 ст. 180 СК України).

Згідно ч.1 ст. 260 СК України, якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.

Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (ч.1 ст. 268 СК України).

Виходячи з аналізу вищевказаних норм, позивач, перебуваючи у шлюбі з громадянкою ОСОБА_3 , має право на участь у вихованні її дитини ОСОБА_5 (за умови проживання однією сім`єю). При цьому, обов`язок щодо її утримання у позивача (як вітчима) виникає за умови, якщо в останньої немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання.

Враховуючи, що дитина гр. ОСОБА_5 має принаймні матір, обов`язок щодо її утримання не може бути покладено на її вітчима.

При цьому суд зазначає, що позивачем не було надано відповідачу доказів того, що мати з поважних причин не може надавати доньці належного утримання.

Також, як зазначає сам позивач, ОСОБА_5 має бабу ОСОБА_6 (матір дружини позивача).

Разом з тим, додані позивачем 07.09.2024 до рапорту про звільнення з військової служби, документи щодо ОСОБА_6 , не свідчать про її неможливість з поважних причин надавати онуці належне утримання.

Так, з матеріалів справи суд вбачає, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , станом на час подання позивачем другого рапорту, виповнилося 59 років, отже вона не досягла пенсійного віку визначеного Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно не є пенсіонером за віком.

Відповідно до пенсійного посвідчення № НОМЕР_6 , ОСОБА_6 отримує пенсію по інвалідності (а.с. 47), згідно довідці до акту огляду МСЕК №055210 має третю групу інвалідності та їй протипоказана робота з канцерогенними речовинами. Інших обмежень щодо трудової діяльності ОСОБА_6 , МСЕК не встановлено.

Відповідно до п.2.2. розділу ІІ Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої Наказ Міністерства охорони здоров`я України 05.09.2011 №561 (яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), здатність до трудової діяльності - сукупність фізичних та духовних можливостей людини, яка визначається станом здоров`я, що дозволяє їй займатися різного виду трудовою діяльністю; професійна працездатність - здатність людини якісно виконувати роботу, що передбачена конкретною професією, яка дозволяє реалізувати трудову зайнятість у певній сфері виробництва відповідно до вимог змісту і обсягу виробничого навантаження, встановленого режиму роботи та умов виробничого середовища.

Пунктом 27 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 р. № 1317 (яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), визначено, що особи з інвалідністю III групи з помірним обмеженням життєдіяльності можуть навчатися та провадити різні види трудової діяльності за умови забезпечення у разі потреби засобами компенсації фізичних дефектів чи порушених функцій організму, здійснення реабілітаційних заходів.

Отже, згідно наданих позивачем документів, ОСОБА_6 , є працездатною особою, має право та можливість бути працевлаштованою з урахуванням обмежень визначених МСЕК, відтак пенсія по інвалідності може бути не єдиним джерелом її доходів.

Крім того, позивач до рапортів про звільнення з військової служби не додано довідку про склад сім`ї, через, що неможливо встановити, що він проживає однією сім`єю з ОСОБА_3 та її донькою, та остання не має, зокрема, повнолітніх братів та сестер, здатних її утримувати.

Суд не може погодитися з позицією позивача про те, що надані ним до відповідача, а в подальшому до суду, документи підтверджували факт перебування у нього на утриманні трьох і більше неповнолітніх дітей.

З цього приводу слід також зазначити те, що позивач, в цілому, правильно трактує поняття «сім`ї» визначеного законодавством України.

Так, виходячи з положень ст.3 Сімейного кодексу України, якою визначено поняття «сім`ї», можливо дійти висновку про те, що сім`я створюється не лише на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення.

Конституційний Суд України у своєму рішення від 03 червня 1999 року №5-рп/99 надав офіційне тлумачення терміну «член сім`ї»: членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визначення їх членами сім`ї, крім спільного проживання, ї ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, термін «сім`я» означає не лише створення сім`ї на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а має більш широкі критерії для його визначення.

В той же час, в контексті спірних відносин, визначальним для цієї справи є не встановлення факту проживання однією сім`єю, а утримання позивачем, як вітчимом, неповнолітньої дитини своєї дружини.

З цього приводу слід зазначити те, що якщо сімейне законодавство визначає безумовний обов`язок щодо утримання батьками своїх неповнолітніх дітей, то стосовно вітчима (мачухи) передбачені певні застереження.

Так, в силу положень ч.1 ст.268 Сімейного кодексу України мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.

Тобто, в контексті спірних відносин, позивач мав би обов`язок по утриманню неповнолітніх дітей своєї дружини, як щоб їх матір або зазначені у цій нормі особи (у разі їх наявності) з поважних причин не могли б надавати їм належного утримання.

Закон покладає на батьків обов`язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття.

Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, або чи розірвано їх шлюб.

Обов`язок по утриманню зберігається також і у випадку позбавлення батьківських прав батьків (ч.2 ст.166 СК).

У випадку невиконання батьками обов`язку утримувати неповнолітню дитину добровільно, аліменти можуть стягуватися за рішенням суду (ст.181 СК України). При злісному ухиленні батьків від сплати аліментів вони підлягають притягненню до кримінальної відповідальності, відповідно до ст.164 КК України.

Отже, з викладеного вбачається, що у батьків дитини зберігається обов`язок утримання своєї дитини з моменту її народження до досягнення нею повноліття, при чому такий обов`язок не залежить від наявності зареєстрованого шлюбу між батьками, факту позбавлення батьківських прав.

Частиною 1 ст.121 СК України визначено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Як встановлено судом, позивач з 15.06.2021 перебуває у шлюбі із ОСОБА_3 .

Позивач стверджує, що в тому числі, на його утриманні перебуває дитина його дружини, ОСОБА_3 , а саме: ОСОБА_5 .

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_5 , її батьком зазначено ОСОБА_10 .

При цьому, згідно довідки відділу реєстрації актів цивільного стану Чернігівського міського управління юстиції, , відомості про батька ОСОБА_5 записані відповідно до ч.1 ст.135 СК України.

Отже з наданих доказів вбачається, що позивач не є рідним батьком дитини ОСОБА_5 , а є її вітчимом.

Суд зазначає, що вітчим - це чоловік, з яким мати й дитина постійно проживають однією сім`єю.

Вітчим має правовий статус, що відрізняється від статусу батька, усиновлювача, опікуна та піклувальника.

Сімейне законодавство передбачає права та обов`язки щодо утримання вітчимом падчерки, пасинка (стаття 268 Сімейного кодексу України), отже вітчим має обов`язок утримувати своїх падчерку та пасинків, лише за сукупності таких обставин: такі діти не мають матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер, або ж ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання; вітчим може надавати матеріальну допомогу.

Суд наголошує, що позивач не надав суду доказів того, що він є опікуном чи усиновителем неповнолітньої дитини ОСОБА_5 та має законодавчо встановлені обов`язки щодо неї, в тому числі обов`язок по її утриманню, тому підстави вважати, що на його утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей, відсутні. Наведене узгоджується з висновком Верховного суду що міститься в постанові від 14.12.2023 справа № 160/11228/23.

Тобто, суд доходить висновку, що надані відповідачу документи не підтверджували факт перебування у позивача на утриманні трьох неповнолітніх дітей, щоб могло бути підставою звільнення позивача з військової служби на підставі положень пп. "г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд вважає, що матеріалами справи підтверджено наявність правових підстав для відмови у задоволенні рапортів позивача про звільнення з військової служби.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, з огляду на що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протравними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років; зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби за підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час дії воєнного стану за сімейними обставинами, у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.О. Павлічек