Справа № 320/19433/23
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2025-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Ганечко О.М., Кузьменка В.В.,

за участю секретаря Шляги А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Апарату Ради національної безпеки і оборони України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 25.09.2024 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Апарату Ради національної безпеки і оборони України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- стягнути з Апарату Ради національної безпеки і оборони України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 18.05.2021 по 04.05.2023 в сумі 2 155 759, 15 грн.;

- стягнути з Апарату Ради національної безпеки і оборони України на користь ОСОБА_1 заборгованість з оплати за надані дні відпустки та компенсації за невикористані дні відпустки в сумі 1 318 347, 53 грн.;

- стягнути з Апарату Ради національної безпеки і оборони України на користь ОСОБА_1 допомогу відповідно до вимог статті 57 Закону України «Про державну службу» в розмірі середньомісячної заробітної плати в сумі 227 370 грн.;

- стягнути з Апарату Ради національної безпеки і оборони України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 23.05.2022 по день постановлення судом рішення, в порядку ст. 117 Кодексу законів про працю України, з розрахунку 677, 70 грн. в день, що на момент складання позовної заяви становило 9 487, 80 грн.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 25.09.2024 позов задоволено частково: стягнуто з Апарату Ради національної безпеки і оборони України (; адреса: вул. Банкова, 11, м. Київ, 01220) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 18.05.2021 по 04.05.2023 в сумі 2 155 759, 15 грн.; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним вище судовим рішенням ОСОБА_1 та Апарат Ради національної безпеки і оборони України звернулись із апеляційними скаргами, в яких: позивач просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення, яким дані позовні вимоги задовольнити; відповідач просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з Апарату Ради національної безпеки і оборони України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 19.07.2022 по 05.05.2023 в сумі 114 784, 85 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №2а-7625/11/2670 від 17.05.2021 адміністративний позов задоволено частково: визнано незаконним та скасовано розпорядження Секретаря РНБО України від 10 червня 2011 року №394/2011-к в частині звільнення ОСОБА_1 з роботи в Апараті РНБО України на підставі пункту 1 частин першої статті 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників; поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника керівника управління - завідувача відділу фінансової безпеки і детінізації економіки управління фінансової безпеки департаменту з питань економічної, соціальної та екологічної безпеки з 16.07.2011 року; стягнуто з Апарату Ради національної безпеки і оборони України на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 4 649 084,34 грн. (чотири мільйони шістсот сорок дев`ять тисяч вісімдесят чотири гривні тридцять чотири копійки); допущено негайне виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника керівника управління - завідувача відділу фінансової безпеки і детінізації економіки управління фінансової безпеки департаменту з питань економічної, соціальної та екологічної безпеки з 16.07.2011 року; допущено негайне виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у сумі 39 363, 00 грн. (тридцять дев`ять триста шістдесят три гривень 00 копійок); в іншій частині відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 19.07.2022 залишено в силі рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.05.2021.

Проте, Апаратом Ради національної безпеки і оборони України на виконання вказаного рішення було видано наказ про поновлення позивача на роботі лише 04.05.2023 №212-к, з яким його було ознайомлено та надано копію 05.05.2023.

Тобто, рішення суду, яке підлягало негайному виконанню було виконано лише 05.05.2023.

Позивач вважає, що затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника тягне обов`язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки. При цьому, розмір середнього заробітку встановленого рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва у справі № 2а-7625/11/2670 від 17.05.2021 в сумі 4 268, 83 грн. за один робочий день.

Крім того, вважає, що за позивачем зберігається право на оплачувану відпустку за період вимушеного прогулу, який тривав з 16.07.2021 до 04.05.2023, оскільки поновлення на роботі відбулось 05.05.2023.

З огляду на вказане, позивач звернувся до суду першої інстанції з даним позовом.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що оскільки рішення суду справі №2а-7625/11/2670 у частині поновлення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника керівника управління - завідувача відділу фінансової безпеки і детінізації економіки управління фінансової безпеки Департаменту з питань економічної, соціальної та екологічної безпеки з 16.07.2011 року підлягало негайному виконанню, проте виконана Апаратом Ради Національної безпеки і оборони України №212-к від 04.05.2023, то суд дійшов до висновку про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі відповідно до статті 236 КЗпП України за період з 18.05.2021 до 04.05.2023, а саме у розмірі 2 155 759, 15 грн. Щодо інших позовних вимог, то суд першої інстанції дійшов до їх необґрунтованості, оскільки всі спірні суми позивачу були виплачені в повному обсязі.

Відповідач у своїй скарзі зазначає, що оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог прийнято судом першої інстанції з ненаданням належної оцінки нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення, судом порушено правильність застосування норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт зазначає, що судом першої інстанції неправильно було здійснено розрахунок суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Позивач у своїй скарзі зазначає, що оскаржуване рішення Київського окружного адміністративного суду від 25.09.2024 не відповідає вимогам ст. 242 КАСУ щодо законності і обґрунтованості судового рішення.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянтів безпідставними, враховуючи наступне.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з положеннями статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

При цьому статтею 236 Кодексу Законів про працю України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку за час затримки.

Статтею 129 Конституції України обов`язковість рішень суду (до яких належать і ухвали) визначена як одна з основних засад судочинства.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судові рішення є обов`язковими до виконання.

Відповідно до статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Згідно з частинами другою та третьою статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

У відповідності з пунктом 2 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Згідно з частиною другою статті 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Аналіз наведених вище норм законодавства, дає підстави для висновку, що рішення судів про поновлення на роботі є обов`язковими та виконуються негайно, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Поновлення на роботі - це повернення працівника в попередній стан, який існував до його незаконного звільнення, а тому правовими наслідками поновлення на роботі працівника є надання йому попередньої роботи (посади), з тими ж функціональними обов`язками, які мали місце до звільнення. Обов`язком боржника є не лише видання наказу (розпорядження) про поновлення працівника на роботі, а й фактичний допуск поновленого працівника до виконання попередніх обов`язків.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акту органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника. Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника, вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

Верховний Суд у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17 (провадження № 61-12857св18) зазначив, що КЗпП України не містить поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження». Так, згідно з цією статтею рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто, створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення. Таким чином, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. При цьому мається на увазі не формальне, а фактичне забезпечення поновленому працівнику доступу до роботи і можливості виконання своїх обов`язків».

Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постановах від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18 (провадження № 61-39740св18) та від 26 травня 2022 року у справі №640/4699/20 (провадження № К/9901/36398/21).

Колегією суддів було встановлено, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.11.2011, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07.08.2012 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19.03.2014, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду України від 10.03.2015 ухвалу Вищого адміністративного суду України від 19.03.2014 скасовано, справу направлено на новий касаційний розгляд.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21.05.2015 постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.11.2011 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 07.08.2012 скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.07.2015 залучено до участі у справі в якості третіх осіб - Профспілку працівників державних установ м. Києва та Первинну профспілкову організацію Апарату Ради національної безпеки і оборони України.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.02.2016, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27.04.2016, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20.04.2017 скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.02.2016 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 27.04.2016, справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.11.2018, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.02.2019, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Верхового Суду від 08.07.2020 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.11.2018 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.02.2019 скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Ухвалюючи таке рішення Верховний Суд зазначив, що: суди не перевірили доводи позивача щодо наявності вакантних посад; суди не надали оцінки твердженням позивача про порушення з боку роботодавця вимог частини третьої статті 22 Закону України від 15.09.1999 № 1045-ХІV «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» (у редакції зі змінами, внесеними Законом України від 13.12.2001 № 2886-ІІІ), згідно з якою у разі, якщо роботодавець планує звільнення працівників з причин економічного, технологічного, структурного чи аналогічного характеру або у зв`язку з ліквідацією, реорганізацією, зміною форми власності підприємства, установи, організації, він повинен завчасно, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень надати первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.05.2021 у справі №2а-7625/11/2670 адміністративний позов задоволено частково: визнано незаконним та скасовано розпорядження Секретаря РНБО України від 10 червня 2011 року №394/2011-к в частині звільнення ОСОБА_1 з роботи в Апараті РНБО України на підставі пункту 1 частин першої статті 40 Кодексу законів про працю України, у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників; поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника керівника управління - завідувача відділу фінансової безпеки і детінізації економіки управління фінансової безпеки департаменту з питань економічної, соціальної та екологічної безпеки з 16.07.2011 року; стягнуто з Апарату Ради національної безпеки і оборони України на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 4 649 084,34 грн. (чотири мільйони шістсот сорок дев`ять тисяч вісімдесят чотири гривні тридцять чотири копійки); допущено негайне виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника керівника управління - завідувача відділу фінансової безпеки і детінізації економіки управління фінансової безпеки Департаменту з питань економічної, соціальної та екологічної безпеки з 16.07.2011 року; допущено негайне виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у сумі 39 363,00 грн. (тридцять дев`ять триста шістдесят три гривень 00 копійок). В іншій частині відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.09.2021 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.05.2021 скасовано та ухвалено нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Постановою Верховного Суду від 19.07.2022 постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.09.2021 скасовано і залишено в силі рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.05.2021.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.09.2022 заяву Апарату Ради національної безпеки і оборони України від 11.08.2022 про розстрочення виконання рішення суду (з урахуванням уточнення у судовому засіданні) задоволено: розстрочено виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 травня 2021 у справі № 2а-7625/11/2670 в частині стягнення з Апарату Ради національної безпеки і оборони України на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 4 609 721, 34 грн. (чотири мільйони шістсот дев`ять тисяч сімсот двадцять одна гривня тридцять чотири копійки) на 3 (три) місяці до 31 грудня 2022 року, затвердивши наступний графік виконання судового рішення: до 31.10.2022 року - 2 000 000 (два мільйони) гривень 00 копійок; до 30.11.2022 року - 2 000 000 (два мільйони) гривень 00 копійок; до 31.12.2022 року - 609 721 (шістсот дев`ять тисяч сімсот двадцять одна) гривень 34 копійки.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.11.2022 ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 вересня 2022 року про розстрочення виконання судового рішення залишено без змін.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.11.2022 в задоволенні заяви Апарату Ради Національної безпеки і оборони України про роз`яснення судового рішення відмовлено.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.11.2022 повернуто без розгляду заяву ОСОБА_1 від 03.11.2022 року про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду.

За законодавством України рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконується негайно.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості та підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його проголошення у судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів громадян і держави.

Належним виконанням рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання роботодавцем (власником або уповноваженим ним органом) про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх обов`язків.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Водночас така відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника.

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно із якою виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України, суду необхідно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Відповідна правова позиція неодноразово була висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 16 лютого 2018 року в справі №807/2713/13-а, від 27 червня 2019 року в справі №821/1678/16, від 31 липня 2019 року в справі №813/593/17, від 25 вересня 2019 року в справі №813/4668/16, від 27 листопада 2019 року в справі №802/1183/16-а, від 19 грудня 2019 року в справі №2а-7683/12/1370, від 05 лютого 2020 року в справі №815/1676/18, від 05 березня 2020 року в справі №280/360/19, від 26 листопада 2020 року в справі №500/2501/19, від 19 квітня 2021 року в справі №826/11861/17, від 24 червня 2021 року в справі №640/15058/19, від 20 липня 2021 року в справі №826/3465/18, від 21 жовтня 2021 року в справі №640/19103/19 та інших.

Отже, оскільки рішення суду справі №2а-7625/11/2670 у частині поновлення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника керівника управління - завідувача відділу фінансової безпеки і детінізації економіки управління фінансової безпеки Департаменту з питань економічної, соціальної та екологічної безпеки з 16.07.2011 підлягало негайному виконанню, проте виконана Апаратом Ради Національної безпеки і оборони України 04.05.2023, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі відповідно до статті 236 КЗпП України за період з 18.05.2021 до 04.05.2023.

Щодо розрахунку суми, яка підлягає стягненню за час затримки виконання рішення суду, колегія суддів зазначає таке.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Згідно з пунктом 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати цей Порядок застосовується, зокрема, у випадку вимушеного прогулу та розрахунку затримки виконання рішення суду.

Середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника з роботи (абз. 3 п. 2 Порядку). Працівникам, які пропрацювали менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна заробітна плата працівника. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (пункт 5 розділу IV Порядку).

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за два місяці на число робочих днів (пункт 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, встановленим з дотриманням вимог законодавства. (абзац 3 пункт 8 Порядку). Отримавши розмір середньоденної заробітної плати за останні два місяці роботи, множимо його на кількість робочих днів за графіком роботи підприємства, установи, організації, та отримуємо визначений розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі.

Згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і забезпечення допомогою у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або по вагітності та пологах середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Абзацом 4 пункту 2 Порядку №100 (в редакції від 30 травня 2020 року) передбачено, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Абзацом 18 пункту 4 Порядку №100 передбачено, що в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Верховний Суд у постанові від 18 серпня 2022 року у справі №560/7496/20 дійшов висновку про те, що до вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України).

Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

Отже, у даному випадку, позивача фактично позбавлено права на отримання заробітної плати внаслідок невиконання відповідачем рішення суду у справі №2а - 7625/11/2670 від 17.05.2021.

Таким чином, подією, з якою пов`язана виплата затримки виконання рішення суду, є день незаконного звільнення позивача, а тому середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Як убачається з матеріалів справи, у справі №2а-7625/11/2670 судом першої інстанції було встановлено, що розмір середньоденного заробітку для обрахунку вимушеного прогулу, який є тим самим безперервним вимушеним прогулом, який продовжувався наступний період вже після рішення суду, за станом на 17 травня 2021 року становить 4 268, 83 гривні.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що дана сума розрахована без застосування коефіцієнтів коригування після 11.12.2020, тобто після втрати чинності відповідних норм п. 10 Порядку №100.

Як вірно було встановлено судом першої інстанції, кількість днів затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 18.05.2021 по 04.05.2023 становить 505 робочих днів.

За вказаних обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що загальна сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 18.05.2021 по 04.05.2023 становить 2 155 759, 15 грн., яка підлягає стягненню з Апарату Ради національної безпеки і оборони України на користь ОСОБА_1 .

Щодо посилань Апарату Ради національної безпеки і оборони України на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.01.2025 у справі № 640/21109/22, то колегія суддів вважає, що така постанова не може бути преюдиційною до справи № 320/19433/23, з огляду на наступне.

Колегія суддів звертає увагу, що суд апеляційної інстанції у справі № 640/21109/22 зауважив, що право на компенсацію позивач набуває після набрання законної сили судовим рішенням та у разі несвоєчасної виплати відповідачем сум доходу, які стягнуто на підставі цього рішення.

Як вже було зазначено вище, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.05.2021 у справі №2а-7625/11/2670, на відміну він стягнення на користь ОСОБА_1 всієї суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, допущено негайне виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника керівника управління - завідувача відділу фінансової безпеки і детінізації економіки управління фінансової безпеки департаменту з питань економічної, соціальної та екологічної безпеки з 16.07.2011, а тому обов`язок такого поновлення виникає з 18.05.2021, а не після набрання законної сили судовим рішенням.

За вказаних обставин, посилання Апарату Ради національної безпеки і оборони України на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.01.2025 у справі № 640/21109/22 не беруться колегією суддів до уваги, як безпідставні.

Щодо вимог позивача про невиплату йому компенсації за невикористану відпустку при звільненні, колегія суддів зазначає наступне.

Як було встановлено судом першої інстанції, на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.05.2021, у зв`язку з прийнятою ОСОБА_1 пропозицією, позивача було призначено на посаду заступника керівника управління з питань економічної та фінансової безпеки служби з питань економічної безпеки.

При цьому, 05.05.2023 ОСОБА_1 було подано до Апарату Ради національної безпеки і оборони України заяву про надання відпустки з подальшим звільненням.

Цього ж дня, наказом Апарату РНБО України № 214-К від 05.05.2023 ОСОБА_1 надано частину щорічної основної відпустки з 08 до 22 травня 2023 року включно (15 днів) за період робочого року з 16.07.2020 до 17.05.2021 з подальшим звільненням його із займаної посади 22 травня 2023 року за власним бажанням; відповідно до стаття 57 Закону України «Про державну службу» виплачено ОСОБА_1 грошову допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати; виплачено ОСОБА_1 грошову компенсацію за 430 календарних днів невикористаної відпустки за період з 16.07.2011 до 17.05.2021: 30 календарних днів щорічної основної відпустки за період робочого року з 16.07.2011 до 15.07.2012; 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби 17 років; 30 календарних днів щорічної основної відпустки за період робочого року з 16.07.2012 до 15.07.2013; 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби 18 років; 30 календарних днів щорічної основної відпустки за період робочого року з 16.07.2013 до 15.07.2014; 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби 19 років; 30 календарних днів щорічної основної відпустки за період робочого року з 16.07.2014 до 15.07.2015; 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби 20 років; 30 календарних днів щорічної основної відпустки за період робочого року з 16.07.2015 до 15.07.2016; 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби 21 років; 30 календарних днів щорічної основної відпустки за період робочого року з 16.07.2016 до 15.07.2017; 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби 22 років; 30 календарних днів щорічної основної відпустки за період робочого року з 16.07.2017 до 15.07.2018; 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби 23 років; 30 календарних днів щорічної основної відпустки за період робочого року з 16.07.2018 до 15.07.2019; 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби 24 років; 30 календарних днів щорічної основної відпустки за період робочого року з 16.07.2019 до 15.07.2020; 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби 25 років; 10 календарних днів щорічної основної відпустки за період робочого року з 16.07.2020 до 15.07.2021; 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби 26 років;

Відповідно до статті 57 Закону України «Про державну службу» державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Згідно з частиною першою статті 58 Закону України «Про державну службу» за кожний рік державної служби після досягнення п`ятирічного стажу державної служби державному службовцю надається один календарний день щорічної додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів.

Таким чином, Апаратом Ради національної безпеки і оборони України було компенсовано позивачу при звільненні 430 днів невикористаної відпустки, які включають в себе 30 календарних днів щорічної основної відпустки та 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби за кожен рік за період з 16.07.2011 по 17.0.2021.

З метою правильного вирішення питання щодо виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні відпустки Апарат Ради національної безпеки і оборони України звернувся до Державної служби України з питань праці за отриманням роз`яснень методики розрахунку відпускних, компенсації за невикористану відпустку та грошової допомоги ОСОБА_1 .

Листом від 13.04.2023 № 1332/1/2-23а Державна служба України з питань праці роз`яснила, що з урахуванням пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України № 100 в розрахунковому періоді (останні 2 або 12 календарних місяців, що передують місяцю виплати грошової допомоги, надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки) у працівника не було заробітної плати (в тому числі не зберігався середній заробіток за час вимушеного прогулу), розрахунки проводилися з установленого йому посадового окладу.

Отже, з урахуванням роз`яснень вбачається, що базовим місяцем для розрахунку відпусткових з 08 до 22 травня 2023 року включно (15 днів) є травень 2023 року, оскільки за останні 12 календарних місяці - з травня 2022 року по квітень 2023 року, в ОСОБА_1 , на час проведення розрахунку, відсутній заробіток і робочі дні.

Таким чином, розрахунок проведено з установленого йому посадового окладу - 20 670 гривень, а тому середньоденна заробітна плата для обчислення компенсації за невикористану відпустку та відпускних складає - 679,56 грн. (20 670,00 * 12 місяців / 365 календарних днів).

Розмір компенсації за невикористану відпуску складає 679, 56 грн. (середньоденна заробітна плата) * 430 (кількість днів невикористаної відпустки), тобто 292 210, 80 грн.

17.05.2023 позивачу виплачено компенсацію за невикористану відпустку в повному обсязі, що підтверджується розрахунковим листом за травень 2023, який доданий позивачем до позовної заяви.

Щодо посилань позивача, що за позивачем зберігається право на оплачувану відпустку за період вимушеного прогулу, який тривав з 16.07.2011 до 04.05.2023, а відтак кількість невикористаних днів оплачуваної відпустки становить 533 календарні дні, то колегія суддів зазначає наступне.

Порядок надання державним службовцям додаткових оплачуваних відпусток затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 №270. Відповідно до зазначеного Порядку додаткова відпустка, яка надається державним службовцям, належить до щорічних відпусток. Таким чином, період з дати звільнення працівника до дати поновлення на роботі, визначеної у рішенні суду, який оплачений за рішенням суду, дає право на додаткову відпустку, яка надається державним службовцям (з 16.07.2011 по 17.05.2021).

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - постанова № 100).

Відповідно до пункту 2 постанови № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках (зокрема для розрахунку грошової допомоги до відпустки) середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата (місяць, в якому надається відпустка).

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата (місяць, в якому надається відпустка), працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

При обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час відпусток або компенсації за невикористані відпустки до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці (для розрахунку грошової допомоги до відпустки), не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Якщо в розрахунковому періоді (останні 2 або 12 календарних місяців, що передують місяцю виплати грошової допомоги, надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки) у працівника не було заробітної плати (в тому числі не зберігався середній за робіток за час вимушеного прогулу), розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Якщо розмір посадового окладу є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, середня заробітна плата розраховується з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку. У разі укладення трудового договору на умовах неповного робочого часу, розрахунок проводиться з розміру мінімальної заробітної плати, обчисленого пропорційно до умов укладеного трудового договору.

Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Під час дії воєнного стану із розрахунку не виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи (для виплати допомоги), провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої шляхом множення посадового окладу на 2 місяці, на число робочих днів за ці два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається виплата допомоги, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Таким чином, за відсутності у працівника заробітної плати у розрахунковому періоді, розрахунок здійснюється: для оплати відпустки - посадовий оклад множиться на 12 місяців, шляхом ділення отриманої суми на 365 календарних днів розраховується середньоденна заробітна плата, яка множиться на кількість календарних днів щорічної відпустки; для виплати грошової допомоги - посадовий оклад множиться на 2 місяці, отримана сума ділиться на кількість робочих днів у розрахунковому періоді (2 останні місяці перед місяцем виплати) і множиться на середньоарифметичну кількість робочих днів у місяцях, що входять до розрахункового періоду. Кількість робочих днів розраховується відповідно до режиму роботи, встановленому на підприємстві, в установі, організації.

Беручи до уваги вище викладене, та те, що позивачу було компенсовано невикористані дні відпусток (430 днів та 15 днів загалом 445), як основної так і додаткової, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову у цій частині.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення грошової допомоги на оздоровлення, колегія суддів зазначає наступне.

Як вже було зазначено вище, 05.05.2023 ОСОБА_1 було подано до Апарату Ради національної безпеки і оборони України заяву про надання відпустки з подальшим звільненням.

В заяві від 05.05.2023 позивач просив надати йому частину основних щорічних відпусток за період з 16.07.2011 по день звільнення загальною тривалістю 15 календарних днів з виплатою грошових компенсацій у розмірі середньомісячної заробітної плати.

05 травня 2023 року заяву позивача було задоволено і наказом Апарату РНБО України № 214-К ОСОБА_1 надано частину щорічної основної відпустки з 08 до 22 травня 2023 року включно (15 днів) за період робочого року з 16.07.2020 до 17.05.2020 з подальшим звільненням його із займаної посади 22 травня 2023 року за власним бажанням; відповідно до стаття 57 Закону України «Про державну службу» виплачено ОСОБА_1 грошову допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати; виплачено ОСОБА_1 грошову компенсацію за 430 календарних днів невикористаної відпустки за період з 16.07.2011 до 17.05.2021.

Відповідно до стаття 57 Закону України «Про державну службу» державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Згідно із статтею 59 Закону України «Про державну службу» щорічні відпустки надаються державним службовцям у порядку та на умовах, визначених законодавством про працю.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про відпустки» щорічну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів.

Згідно з правовими висновками викладеними у постановах Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №809/474/17, від 23.02.2021 у справі №П/811/1858/16, від 29.09.2022 у справі №420/7083/21, згідно з положеннями статті 57 Закону України «Про державну службу» підставою для виплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати під час отримання щорічної відпустки визначено саме факт отримання працівником такої щорічної основної відпустки за відповідний період роботи.

Відповідно до листа Мінсоцполітики України від 19.09.2017 № 2416/0/101-17 «Щодо грошової допомоги на оздоровлення» під час формування фонду оплати праці на відповідний бюджетний рік для кожного працівника передбачається одна допомога для оздоровлення, яка є гарантованою виплатою один раз на рік при наданні щорічної відпустки за відповідний робочий рік.

Грошову допомогу не можна ділити на частини, і вона виплачується один раз на рік однією сумою під час надання будь-якої з частин щорічної відпустки.

Відповідно до позиції Верховного Суд, яка викладена у постанові від 11.11.2020 року у справі №500/1022/19, у випадку поділу щорічної відпустки на частини допомога для оздоровлення виплачується працівникові один раз на рік при наданні будь-якої з частин щорічної основної відпустки за заявою працівника. Тобто, допомога для оздоровлення є державною гарантією, яка обов`язково виплачується за умови надання щорічної відпустки, маючи при цьому часові рамки, а саме бюджетний період, який становить один календарний рік та відповідно починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04.03.2020 у справі № 813/2559/18.

За правилами ч.ч.1, 2 ст.12 Закону України «Про відпустки» щорічну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів. Невикористану частину щорічної відпустки має бути надано працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка.

Наведене кореспондується з положеннями ч.ч. 6, 7 ст. 79 Кодексу законів про працю України.

За змістом ч.ч.1, 4 ст. 48 Бюджетного кодексу України, розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов`язань минулих років, довгострокових зобов`язань за енергосервісом, узятих на облік органами Казначейства України. Зобов`язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов`язаннями (крім витрат, що здійснюються відповідно до частини шостої цієї статті) і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов`язань є порушенням бюджетного законодавства.

Згідно ч.ч.1, 12 ст.23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Усі бюджетні призначення втрачають чинність після закінчення бюджетного періоду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Аналізуючи положення наведених норм права, суд приходить до висновку, що виплата матеріальної допомоги для оздоровлення під час щорічної відпустки є соціальною гарантією, закріпленою на законодавчому рівні. Тому, обсяг коштів, необхідний на її виплату, в обов`язковому порядку враховується при складанні бюджетного запиту. Проте, на виконання вимог Бюджетного кодексу України, бюджетний запит складається на початку року, що передує плановому.

Таким чином, матеріальна допомога для оздоровлення видається до відпустки або її частини незалежно від того, за який вона період. За своєю суттю матеріальна допомога прив`язана до бюджетного періоду, а не до конкретного періоду відпустки.

Оскільки виплата допомоги на оздоровлення до щорічної відпустки за різні періоди (роки) роботи декілька разів протягом одного бюджетного року у кошторисі не передбачено, то відповідно можливість виплати такої допомоги до щорічної відпустки лише один раз на рік.

Відповідно до листа Мінсоцполітики України від 19.09.2017 № 2416/0/101-17 «Щодо грошової допомоги «на оздоровлення», під час формування фонду оплати праці на відповідний бюджетний рік для кожного працівника передбачається одна допомога для оздоровлення, яка є гарантованою виплатою один раз на рік при наданні щорічної відпустки за відповідний робочий рік. Грошову допомогу не можна ділити на частини, і вона виплачується один раз на рік однією сумою під час надання будь-якої з частин щорічної відпустки. Якщо працівник не використав минулорічну відпустку і, відповідно, йому не виплачувалась матеріальна допомога на оздоровлення, її можливо здійснювати, але тільки за рахунок економії фонду оплати праці та без утисків для інших працівників. Подією, у зв`язку з якою призначається матеріальна допомога на оздоровлення, є щорічна основна відпустка та підставою нарахування допомоги - є заява та наказ.

Розмір грошової допомоги в порядку статті 57 Закону України «Про державну службу» у 2023 році ОСОБА_1 обраховувався наступним чином - базовим місяцем для розрахунку грошової допомоги є останні 2 місяці (березень - квітень 2023року), в яких у ОСОБА_1 , на час проведення розрахунку, відсутній заробіток і робочі дні, а тому розрахунок проведено з установленого йому посадового окладу - 20 670, 00 грн.

Середньоденна заробітна плата для обрахунку грошової допомоги складає 20670, 00 (посадовий оклад) * 2 місяці (що передували виплаті) / 43 (робочі дні за останні два місяці, що передували виплаті), тобто 961,40 грн.

Середньомісячна кількість днів становить 43 робочі дні за табелем обліку робочого часу / 2 = 21,5 днів.

Грошова допомога в розмірі середньомісячної заробітної плати складає 961,40 (середньоденна заробітна плата) * 21,5 (середньомісячна кількість робочих днів) становить 20 670, 10 грн.

Таким чином, ОСОБА_1 було надано грошову допомогу на оздоровлення в порядку статті 57 Закону України «Про державну службу» в 2023 році, що підтверджується наказом від 05.05.2023 № 214-К та платіжною інструкцією від 05.05.2023 № 308.

Наказ від 05.05.2023 № 214-К був виданий на підставі заяви ОСОБА_1 та не оскаржувався.

Грошова допомога у зв`язку з відпусткою, можливість виплати якого передбачена статтею 57 Закону України «Про державну службу», не є складовою заробітної плати державного службовця, а ні окремою безумовною самостійною виплатою, а навпаки, є грошовою виплатою, можливість виплати/отримання якої є прямо залежним від волевиявлення працівника, який реалізуючи своє право на відпустку, одночасно з поданням заяви про надання відповідної кількості днів щорічної відпустку просить надати зазначену грошовому допомога, виплата якої є можливою протягом бюджетного року.

Отже, оскільки позивач скористався правом на отримання грошової допомоги у зв`язку із відпусткою, передбаченої статтею 57 Закону України «Про державну службу», в бюджетному періоді 2023 року та враховуючи, що позивачу було компенсовано невикористані дні відпустки при звільненні, йому фактично не може бути надана відпустка, то суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що правових підстав виплати ОСОБА_1 грошової допомоги відсутні.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з 23.05.2023 по день постановлення судом рішення, відповідно до статті 117 Кодексу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до стаття 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Наказом Апарату Ради національної безпеки і оборони України від 05.05.2023 № 214-К ОСОБА_1 надано частину щорічної основної відпустки з 08 до 22 травня 2023 року включно (15 днів) за період робочого року з 16.07.2020 до 17.05.2021 з подальшим звільненням його із займаної посади 22 травня 2023 року за власним бажанням; відповідно до статті 57 Закону України «Про державну службу» виплачено ОСОБА_1 грошову допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати; виплачено ОСОБА_1 грошову компенсацію за 430 календарних днів невикористаної відпустки за період з 16.07.2011 до 17.05.2021.

05 та 17 травня 2023 року ОСОБА_1 виплачено частину щорічної відпустки (15 днів), виплачено грошову допомогу, та компенсацію за невикористані дні відпустки, тобто виплачено всі належні суми, що підлягали ОСОБА_1 перед звільненням, заборгованість відсутня, на підтвердження чого відповідачем було надано копії платіжних інструкцій №337 від 17.05.2023 на суму 236 339, 37 грн. та № 308 від 05.05.2023 на суму 24 845, 12 грн.

Отже, підстави застосування статті 117 КЗпП України та стягнення з Апарату Ради національної безпеки і оборони України середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку відсутні, у зв`язку з повною виплатою ОСОБА_1 всіх належних сум перед звільненням, що вірно було встановлено судом першої інстанції.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційних скаргах доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянти не надали до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 229, 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Апарату Ради національної безпеки і оборони України залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 25.09.2024 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Ганечко О.М.

Кузьменко В.В.

Повний текст постанови виготовлений 29.01.2025.