Справа № 320/6568/21
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2025-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/6568/21 Суддя (судді) першої інстанції: Панова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Ключковича В.Ю.

Суддів: Грибан І.О., Оксененка О.М.,

за участю:

секретаря судового засідання Кузьмука Б.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 січня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення матеріальної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач, апелянт) з адміністративним позовом до Держави України в особі Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач), в якому просить суд стягнути з Держави України в особі Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу визначеного частиною 3 статті 81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 01 липня 2015 року по 20 листопада 2019 року у сумі 1 186 721,60 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач з березня 1997 по 20 листопада 2019 року проходив службу в органах прокуратури України. Вказав, що у відповідності до частини 2 статті 81 Закону України «Про прокуратуру» заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок.

Однак, у період з 01 липня 2015 року по 18 листопада 2019 року включно посадовий оклад, розмір якого визначено статтею 81 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до пункту 26 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу визначався у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

При цьому рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р(ІІ)2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Як зазначив позивач, всього за період з 01 липня 2015 року по 20 листопада 2019 року було сплачено посадового окладу у розмірі 122 459 грн. Позивач пояснив, що сума коштів, що складається з різниці сум посадового окладу визначена частиною 3 статті 81 Закону України «Про прокуратуру» і сумою виплаченою відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, що регулювала оплату праці працівників прокуратури згідно із положеннями пункту 26 розділу VІ «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України становить 1 185 721,60 грн та є матеріальною шкодою у вигляді недоотриманої частини заробітної плати за період з 01 липня 2015 року по 20 листопада 2019 року, яку він просить стягнути на його користь.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 30 січня 2023 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2024 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні на 29 січня 2025 року о 11:30 годині.

22 січня 2025 року відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу.

23 січня 2025 року позивачем подано заяву про розгляд справи без його участі.

У судове засідання 29 січня 2025 року сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, не з`явились.

Згідно з частиною другою статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін у порядку письмового провадження.

Керуючись частинами 1 та 2 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до фактичних обставин справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується відомостями паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого Броварським МВ ГУ МВС України в Київській області 25.09.1997.

Згідно відомостей трудової книжки ОСОБА_1 з 12.03.1997 по 20.11.2019 працював в органах прокуратури України.

Наказом Генерального прокурора України №1483 ц від 14.07.2014 «Про призначення працівників управління нагляду за додержанням законів органами Служби безпеки України, Державної митної служби та Державної прикордонної служби України Головного управління нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України призначено старшого радника юстиції ОСОБА_1 на посаду старшого прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами Служби Безпеки України, Державної митної служби та Державної прикордонної служби України Головного управління нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України.

Наказом Генерального прокурора України № 1313-ц від 21.08.2015 "Про переведення» старшого прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами Служби Безпеки України, Державної митної служби та Державної прикордонної служби України Головного управління нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України" старшого радника юстиції ОСОБА_1 переведено на посаду прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами Служби безпеки України, Державної митної служби та Державної прикордонної служби України Департаменту нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України.

Наказом Генерального прокурора України № 722-ц від 10.06.2016 призначено старшого радника юстиції ОСОБА_1 на посаду прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Службою безпеки України, та Державною прикордонною службою України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України.

Наказом Генерального прокурора України № 870-ц від 08.07.2016 призначено старшого радника юстиції ОСОБА_1 на посаду прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Службою безпеки України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні т координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України.

Наказом Генерального прокурора України від 11.08.2016 № 1122-ц призначено на посаду старшого радника юстиції ОСОБА_1 на посаду прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України.

Наказом Генерального прокурора України від 15.11.2019 № 1530 ц звільнено ОСОБА_1 з посади прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 ч.1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 20 листопада 2019 року.

В подальшому, Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

25 листопада 2020 року позивач звернувся до Офісу Генерального прокурора із запитом на отримання публічної інформації, в якому просив надати відомості про розмір посадового окладу, який був встановлений позивачу при нарахуванні заробітної плати за час перебування на посадах у Генеральні прокуратурі за період з 24 жовтня 2014 року по 20 листопада 2019 року за кожний місяць окремо із зазначенням нормативно-правового акту, яким встановлено такий посадовий оклад.

Відповідно до відомостей листа Офісу Генерального прокурора від 02.12.2020 № 27/3-5113 за даними Департаменту планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності, у період з 26.10.2014 по 20.11.2019 розмір посадового окладу позивача становив:

- за посадою старшого прокурора відділу з 26.10.2014 по 18.08.2015 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (далі Постанова № 505) - 2250,00 грн; з 19.08.2015 по 20.08.2015 у зв`язку із нагородженням нагрудним знаком «Почесний працівник прокуратури» відповідно до Постанови № 505 та наказу Генерального прокурора України від 09.02.2000 № 113-к посадовий оклад дорівнював 2327,00 грн;

- за посадою прокурора відділу з 21.08.2015 по 30.11.2015 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 № 1013 «Про упорядкування структури, заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» (далі - Постанова № 1013) - 2133,00 грн; з 06.09.2017 по 20.11.2019 згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 657 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури» (далі - Постанова № 657) - 7140,00 грн.

На переконання позивача, розмір матеріальної шкоди, яку йому спричинено у вигляді неотриманої частини заробітної плати за період з 01 липня 2015 року по 20 листопада 2019 року за час роботи в Генеральній прокуратурі України, а саме посадового окладу, визначеного частиною третьою статті 81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, сукупно складає 1 186 721,60 грн, що стало підставою для звернення позивача до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом стягнення коштів на відшкодування майнової шкоди у вигляді неотриманої заробітної плати та обґрунтовування позовних вимог у спосіб, притаманний спорам про відшкодування шкоди, не змінює суті спірних правовідносин, які виникли між сторонами в цій справі щодо оплати праці і підстави їх виникнення, а отже не робить цей спір спором про відшкодування шкоди.

Таким чином, суд констатував, що вказані позивачем суми недоотриманої частини заробітної плати не є матеріальною шкодою.

З огляду на наведене, враховуючи відсутність у відповідача права на здійснення перерахунку та виплату посадового окладу позивача самостійно без правого врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України у розмірі, іншому ніж встановлений постановою КМУ № 505 та враховуючи те, що рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 на спірні правовідносини за період з 01.07.2015 по 20.11.2019 не може вплинути, оскільки такі виникли до прийняття вказаного рішення Конституційного Суду України, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення матеріальної шкоди за період з 01.07.2015 по 20.11.2019 включно.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Стаття 8 Конституції України наголошує, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За положеннями частин першої та другої статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Частиною третьою статті 152 Конституції України передбачено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 у справі №6-р/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VІІ (зі змінами) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 2 резолютивної частини цього рішення встановлено, що положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України в частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону №1697-VІІ (зі змінами) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Провівши аналіз статті 152 Конституції України та статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» колегія суддів враховує, що дія рішення Конституційного суду України направлена на майбутнє, а відтак, визнання неконституційними певних положень чинного законодавства в подальшому не може мати наслідком визнання протиправними дій/рішень відповідача, які були вчинені/прийняті до визнання таких норм неконституційними.

В контексті оцінки тверджень апелянта про його право на відшкодування матеріальної шкоди за помилку держави внаслідок прийняття неконституційного закону, колегія суддів зауважує, що шкода завдана неконституційним актом, виникає у період, коли акт діяв та ще не був визнаний неконституційним, тобто в минулому, оскільки не можна заподіяти шкоду неконституційним актом після того, як він за рішенням Конституційного Суду України втратив чинність.

Відшкодування шкоди, завжди відбувається внаслідок вже прийнятого та застосовного в минулому до особи неконституційного акту.

В такому випадку йдеться про ретроспективну відповідальність держави перед особою, а не про ретроспективну дію в часі рішення Конституційного Суду України.

За своєю правовою природою визнання Конституційним Судом України неконституційності закону, інших актів або їх окремих положень вказує на те, що такі, суперечили нормам Основного Закону з моменту їх прийняття.

В рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що «позитивним обов`язком держави є прийняття відповідного закону, який має визначати порядок та умови такого відшкодування» (абзац п`ятий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини), та звернув увагу Верховної Ради України на необхідність прийняття такого закону (пункт 3 резолютивної частини).

У рішенні від 07 квітня 2021 року у справі № 3-333/2018(4498/18) Конституційний Суд України наголосив, що «з метою реального поновлення у правах громадян України, … держава зобов`язана розробити порядок (юридичний механізм) відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії …» норми закону, визнаної цим рішенням неконституційною.

Водночас, за відсутності спеціального закону, який повинен визначати порядок та умови відшкодування такої шкоди, на думку колегії суддів, положення частини третьої статті 152 Конституції України, мають застосовуватися безпосередньо у системному зв`язку із положеннями статей 3 та 8 Конституції України.

Варто також враховувати приписи частини 4 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України стосовно неприпустимості відмови у судовому захисті конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України.

Враховуючи, що відповідно до статті 152 Конституції України спричинена шкода відшкодовується державою, вимоги щодо стягнення шкоди повинні бути спрямовані на конкретний державний орган, уповноважений виступати у цих відносинах від імені та в інтересах держави.

З`ясовуючи питання, хто являється належним відповідачем в даній категорії справ, колегією суддів враховано висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц, в якій визначено, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди є саме Держава, яка бере участь у справі, через відповідні органи державної влади, зазвичай, через органи, діями якого завдано шкоду.

Також в цій справі Велика Палата Верховного суду зазначила, що хоча відшкодування шкоди здійснюється коштом Державного бюджету України, разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

За таких правових висновків суду найвищої інстанції, колегія суддів констатує, що позовні вимоги заявлені до належних відповідачів.

Поряд з цим, слід зазначити, що предмет доказування у справах про відшкодування шкоди, завданої неконституційними актами, має свої особливості, тобто не вимагається встановлення протиправних дій з боку суб`єкта владних повноважень, причинного зв`язку між неправомірними діями та заподіяною шкодою, а також вини посадових чи службових осіб органів публічної влади.

Отже, за такого правового регулювання, колегія суддів вважає, що в цій справі належить вирішити питання, чи можна розцінювати таку недоотриману заробітну плату як шкоду в розумінні частини третьої статті 152 Конституції України.

Розв`язуючи це питання, колегія суддів зазначає, що підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначає Цивільний кодекс України.

Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди урегульовано статтею 22 Цивільного кодексу України, за змістом якої, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Зазначена норма встановлює порядок та підстави для відшкодування шкоди, завданої саме внаслідок порушення цивільних прав.

Натомість спір, який виник між сторонами у цій справі, стосується проходження позивачем публічної служби, що включає також нарахування і виплату заробітної плати.

Таким чином, позовні вимоги позивача спрямовані на поновлення прав саме у сфері публічно-правових відносин, у зв`язку з чим положення статті 22 Цивільного кодексу України не можуть бути застосовані під час розгляду і вирішення цього спору.

Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу, що у провадженні Другого сенату Конституційного Суду України перебувала справа № 3-58/2019(1264/19) щодо конституційності положень статті 22 Цивільного кодексу України. Суб`єкт права на конституційну скаргу стверджував, що оспорювані положення Цивільного кодексу України не відповідають положенням частини другої статті 3, статті 8, частини першої статті 64, частини третьої статті 152 Конституції України, оскільки обмежують право фізичних або юридичних осіб на відшкодування шкоди, заподіяної законами, що визнані неконституційними, та порушують конституційний принцип верховенства права, зокрема, такий його елемент, як правова визначеність.

01 квітня 2020 року Другий сенат Конституційного Суду України ухвалив рішення про закриття конституційного провадження у справі № 3-58/2019(1264/19) щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 22 Цивільного кодексу України.

Під час розгляду справи Другий сенат Конституційного Суду України дійшов висновку, що конституційне провадження у справі підлягає закриттю з огляду на наступне.

Верховний Суд у постанові від 21 листопада 2018 року, що є остаточним судовим рішенням у справі ОСОБА_2 , застосувавши положення частини третьої статті 152 Конституції України та статті 22 Цивільного кодексу, дійшов висновку, «що недоотриманий позивачем розмір заробітної плати та компенсація за несвоєчасну виплату заробітної плати, не може вважатися збитками у розумінні статті 22 Цивільного кодексу України», на підставі чого залишив у силі рішення суду першої інстанції, яким було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Узагальнюючи викладене, Конституційний Суд України дійшов висновку про неналежність до його повноважень питань, порушених у конституційній скарзі, що є підставою для закриття конституційного провадження у справі згідно з пунктом 2 статті 62 Закону України «Про Конституційний Суд України».

Суд апеляційної інстанції, проаналізувавши рішення Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 686/1746/17, що згадувалося Конституційним Судом, установив, що мотивацією позову фізичної особи до Держави Україна, в особі Управління Державної казначейської служби України в м. Хмельницькому про відшкодування шкоди, являлося те, що з 05.01.1993 по 30.01.2009 позивач працював на посаді судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області і відповідно до частини 4 статті 44 Закону України «Про статус суддів», виплаті підлягала надбавка за вислугу років від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас.

Суд касаційної інстанції встановив, що згідно із Законом України «Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», були внесені зміни до частини четвертої статті 44 Закону України «Про статус суддів» щодо визначення розміру надбавки від посадового окладу і у 2008 році виплата надбавки проводилася від розміру посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас.

Проте, рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, внесені зміни до статті 44 Закону України «Про статус суддів» визнано неконституційними.

Проводячи юридичну кваліфікацію встановлених фактичних обставин справи, Верховний Суд відзначив, що недоотриманий позивачем розмір заробітної плати та компенсація за несвоєчасну виплату заробітної плати, не може вважатися збитками у розумінні статті 22 Цивільного кодексу України.

У розвиток наведеної правової позиції щодо застосування у справах за подібними правовідносинами, частини 3 статті 152 Конституції, після ухвалення Конституційним Судом України рішення від 26 березня 2020 року № 6-р/2020, висловилася Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 11 липня 2024 року у справі №160/11921/20.

Ухвалення такого рішення було пов`язано з передачею 28 травня 2024 року Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду згаданої справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, на підставі частини п`ятої статті 346 Кодексу адміністративного судочинства України.

Обґрунтовуючи підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Касаційний адміністративний суд зазначив, що спірні правовідносини виникли у зв`язку зі здійсненням відповідачем оплати праці позивача відповідно до правових норм, які в подальшому Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Основному Закону України.

Позивач це розцінює як невиплату йому частини заробітної плати - посадового окладу, визначеного частиною третьою статті 81 Закону № 1697-VII, за період з липня 2015 року по серпень 2020 року, з чим він пов`язує завдання йому матеріальної шкоди, суму якої розраховує як різницю між отриманим відповідно до Постанови № 505 та визначеним частиною третьою статті 81 Закону №1697-VII посадовим окладом.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду посилається на те, що спори з таким предметом позову набули значного поширення.

До того ж, суд касаційної інстанції зазначив, що наразі існує стала позиція Верховного Суду щодо застосування судами попередніх інстанцій Закону № 1697-VII з урахуванням положень Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014 №79-VIII (далі - Закон №79-VIII) та Закону України Про Державний бюджет України на 2015 рік від 28.12.2014 №80-VIII (далі - Закон №80-VIII) та висновків Конституційного Суду України, викладених у Рішенні № 6-р/2020.

На підтвердження сталої позиції, яку підтримує Касаційний адміністративний суд наводиться певний перелік справ.

Зокрема, у постановах від 09 вересня 2020 року, 27 жовтня 2020 року в справах № 807/1171/16, № 826/18228/16, від 14 вересня 2021 року в справі № 320/1874/19, від 26 травня, 30 червня, 18 серпня, 20 жовтня 2022 року у справах № 440/5383/20, № 120/1674/21-а, № 200/2499/21-а, № 320/13773/20 Верховний Суд вказав, що Закон №80-VIII і Закон № 79-VIII прийняті пізніше, ніж Закон №1697-VII, а тому у 2015 році норми і положення Закону №1697-VII щодо заробітної плати прокурора застосовувалися в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, а не статтею 81 цього Закону.

При цьому відповідний орган прокуратури (як роботодавець) не наділений правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України здійснювати перерахунок посадового окладу прокурора та виплату заробітної плати в іншому розмірі, ніж це передбачено Постановою № 505, зокрема в розмірі, встановленому Законом №1697-VІІ.

Також, у цих судових рішеннях зазначено і про те, що зміни до Постанови № 505, зокрема, щодо розмірів окладів працівників органів прокуратури не вносилися, законами про Державний бюджет України на відповідні періоди, не були передбачені видатки на реалізацію положень статті 81 Закону № 1697-VII, а тому відповідний орган прокуратури не має правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати, поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

У постановах Верховного Суду від 28 листопада 2022 року в справах № 160/6785/20, №380/8155/21, № 460/1156/21 викладено правову позицію, згідно з якою, якщо прокурор не оскаржував розмір отриманої ним у спірному періоді заробітної плати, нарахованої та виплаченої йому відповідно до чинного, на той час законодавства (до ухвалення Рішення № 6-р/2020), правові підстави для застосування положень частини третьої статті 152 Конституції України відсутні через не доведення наявності майнової шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між нею та протиправною бездіяльністю відповідача.

У постановах від 18 серпня, 28 листопада 2022 року у справах № 200/2499/21-а, №160/6785/20 та від 18 серпня 2023 року у справі № 420/24821/21 Верховний Суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом стягнення коштів на відшкодування майнової шкоди у вигляді недоотриманої заробітної плати та обґрунтовування позовних вимог частково у спосіб, притаманний спорам про відшкодування шкоди, не змінює суті спірних правовідносин, які виникли між сторонами у цій справі щодо оплати праці, та підстав їх виникнення, а отже, не робить цей спір спором про відшкодування шкоди.

Колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду звертаючись до Великої Палати наголосила, що мотиви, які викладаються позивачами, зумовлюють потребу ширше поглянути на спірні правовідносини, тобто не з позиції участі в них прокурора як працівника і держави в особі органу прокуратури як роботодавця, а як спір, що виник між фізичною особою і державою, коли внаслідок визнання неконституційним самого встановленого державою правила, яким керувався роботодавець, нараховуючи заробітну плату, ця особа ставить перед судом питання про компенсацію матеріальної шкоди, розуміючи під нею суму недоотриманої внаслідок застосування такого акта заробітної плати.

Наведені обставини, на думку касаційного суду, вказують на наявність виключної правової проблеми, що полягає в тому, чи можна розцінювати таку недоотриману заробітну плату як шкоду в розумінні частини третьої статті 152 Конституції України, і якщо так, то яким є механізм її розрахунку (яким розміром посадового окладу варто керуватися, які складові заробітної плати мають враховуватися тощо), а також порядок її стягнення (з кого і за якою класифікацією належить стягувати відповідні кошти), адже наразі не існує нормативно-правового акта, яким би держава встановила такий порядок.

Повертаючи вказану справу для розгляду до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, однією з підстав для цього Велика Палата зазначила, відсутність правових висновків суду касаційної інстанції, які суперечать один одному, а навпаки, про усталеність позиції Верховного Суду у справах зазначеної категорії.

За таких умов наголошено, що не має підстав стверджувати про наявність глибоких та довгострокових розходжень у судовій практиці у справах з аналогічними підставами позову та подібними позовними вимогами.

Отже, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що існують усталені позиції Верховного Суду у справах зазначеної категорії про відмову у задоволенні позову, а відтак відсутні підстави вважати, що існує наявність виключної правової проблеми, що полягає в тому, чи можна розцінювати таку недоотриману заробітну плату як шкоду в розумінні частини третьої статті 152 Конституції України.

Окрім того, аналізуючи рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020, колегія суддів установила, що підставою для визнання неконституційним пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України стало визнання таким, що не узгоджується з вимогами Конституції України не самого факту зменшення розміру заробітної плати працівникам органів прокуратури у порівнянні з тим, що передбачений статтею 81 Закону України «Про прокуратуру», а виключно способу, в який були реалізовані відповідні зміни у питанні оплати праці прокурорів.

За наведених обставин у сукупності, апеляційний суд висновує, що визнання неконституційною даної норми не дає підстав для висновку про завдання ОСОБА_1 матеріальної шкоди на суму, що дорівнює розміру ненарахованої та невиплаченої, згідно зі статтею 81 Закону №1697-VІІ заробітної плати.

З огляду на викладене, суд акцентує увагу, що майнова шкода не може полягати саме у виплаті заробітної плати в меншому розмірі, ніж передбачений статтею 81 Закону №1697-VІІ, а її розмір не може дорівнювати сумі коштів, що не були виплачені позивачу внаслідок застосування розміру посадового окладу, визначеного Кабінетом Міністрів України.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення у відповідності до норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, та не підлягає скасуванню.

При розгляді даної справи колегією суддів враховано правові позиції, що містяться у постановах Верховного Суду від 25.07.2024 у справі №420/7717/21, від 27.07.2023 у справі №540/1780/21, від 13.04.2023 у справі № 340/870/21 і від 21.03.2024 у справі №420/18759/21.

Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За правилами статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 січня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, визначені статтями 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя доповідач: В.Ю. Ключкович

Судді: І.О. Грибан

О.М. Оксененко