Справа № 360/1447/24
Суддя: К.Є. Петросян
Дата ухвалення: 2025-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

30 січня 2025 рокум. ДніпроСправа № 360/1447/24

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Петросян К.Є., розглянувши у спрощеному провадженні без виклику сторін справу за позовом адвоката Пупиніна Олександра Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Сумській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

25 листопада 2024 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшли матеріали адміністративного позову адвоката Пупиніна Олександра Миколайовича (далі представник позивача або Пупинін О.М.) в інтересах ОСОБА_1 (далі позивач або ОСОБА_1 ) до Головного управління Національної поліції в Сумській області (далі відповідач або ГУНП в Сумській області), в якому позивач просить суд:

визнати противоправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Сумській області щодо затримки ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні з 16.04.2024 по 31.10.2024;

зобов`язати Головне управління Національної поліції в Сумській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму середнього заробітку за шість місяців в сумі 195618,60 грн за час затримки повного розрахунку при звільненні з 16.04.2024 по 31.10.2024;

стягнути з Головного управління Національної поліції в Сумській області на користь ОСОБА_1 судові витрати за сплату судового збору у розмірі 1564,95 грн та правничу допомогу у сумі 2050,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Сумській області.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 з 30.04.1999 по 06.11.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ, а з 07.11.2015 по 15.04.2024 - в Національній поліції України. Наказом Головного управління Національної поліції в Сумській області від 11.04.2024 №149 о/с позивача звільнено зі служби відповідно до пункту 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за станом здоров`я) з 15.04.2024.

На виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 03.07.2024 по справі № 360/471/24, яке набрало законної сили 26.09.2024, за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Сумській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, 31.10.2024 відповідачем на картковий рахунок позивача була виплачена грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 рік у кількості 14 діб, за 2020 рік у кількості 14 діб, за 2022 рік у кількості 14 діб, за 2023 рік у кількості 14 діб, за 2024 рік у кількості 14 діб, загальною кількістю 70 діб, у сумі 74932,10 грн.

Отже, остаточний розрахунок при звільнені Головним управлінням Національної поліції в Сумській області було фактично проведено з позивачем лише 31.10.2024, внаслідок чого, на думку позивача, відповідач повинен виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців в сумі 195618,60 грн.

ГУНП в Сумській області позов ОСОБА_1 не визнало, про що 16.12.2024 подало відзив на позовну заяву, в якому у задоволенні позовних вимог просить відмовити з огляду на таке.

Наказом ГУНП в Сумській області від 11.04.2024 № 149 о/с ОСОБА_1 відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за станом здоров`я (через хворобу)) звільнено зі служби в Національній поліції України з виплатою грошової компенсації за 01 добу додаткової оплачуваної відпустки за 2016 рік, за 05 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2018 рік, за 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2018 рік, за 30 діб щорічної основної оплачуваної відпустки за 2019 рік, за 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2019 рік, за 30 діб щорічної основної оплачуваної відпустки за 2020 рік, за 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік, за 30 діб щорічної основної оплачуваної відпустки за 2021 рік, за 20 діб щорічної основної оплачуваної відпустки за 2022 рік, за 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2022 рік, за 20 діб щорічної основної оплачуваної відпустки за 2023 рік, за 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2023 рік, за 07 діб щорічної основної оплачуваної відпустки за 2024 рік, за 04 доби додаткової оплачуваної відпустки за 2024 рік.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 03.07.2024 у справі № 360/471/24, яке набрало законної сили 26.09.2024, ГУНП в Сумській області зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення як учаснику бойових дій за 2015 рік у кількості 14 діб, за 2020 рік у кількості 14 діб, за 2022 рік у кількості 14 діб, за 2023 рік у кількості 14 діб, за 2024 рік у кількості 14 діб, загальною кількістю 70 діб.

На виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 03.07.2024 у справі № 360/471/24, яке набрало законної сили 26.09.2024, ГУНП в Сумській області 29.10.2024 нараховано та виплачено ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення як учаснику бойових дій за 2015 рік у кількості 14 діб, за 2020 рік у кількості 14 діб, за 2022 рік у кількості 14 діб, за 2023 рік у кількості 14 діб, за 2024 рік у кількості 14 діб, загальною кількістю 70 діб, що підтверджується платіжними інструкціями від 29.10.2024 № 9440, № 9439 та № 9442.

Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII, Порядком та умовами виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженим Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260, та іншими підзаконними нормативними актами не врегульовані питання порушення роботодавцем строків проведення розрахунків при звільненні зі служби в поліції, а також наслідків такого порушення.

Станом на дату видання наказу про звільнення ОСОБА_1 зі служби положеннями статті 93 Закону України «Про Національну поліцію» не передбачено у випадку звільнення поліцейського виплату компенсації за невикористані календарні дні відпустки, як учаснику бойових дій.

На виконання рішення суду, ГУНП в Сумській області 29.10.2024 нараховано та виплачено ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення як учаснику бойових дій загальною кількістю 70 діб.

Відповідач зауважує, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Згідно довідки про доходи від 29.04.2024 №29/516 розмір середньоденного грошового забезпечення позивача складає 1086,77 грн.

В адміністративному позові представник позивач обраховує середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за 180 днів * 1086,77 грн = 195618,60 грн.

Разом з тим, при звільненні зі служби ОСОБА_1 були виплачені суми належного грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні у строки, визначені розділом VIII Порядку та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженим Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260.

Загальна сума виплат при звільненні, які з дотриманням встановленого строку, були нараховані та виплачені позивачу становить 686401,83 грн, що підтверджується довідкою ГУНП в Сумській області від 06.12.2024 № 29/1690.

Спірна сума компенсації за невикористані дні відпусток як учасника бойових днів, виплачена на виконання рішення суду у розмірі 86766,38 грн.

Тому, на думку відповідача, загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат склав 773168,21 грн (686401,83 грн + 86766,38 грн), з яких частка недоплаченої позивачу суми грошового забезпечення при звільненні 86766,38 грн, становить 11,2 % ( 86766,38 / 773168,21 * 100).

Враховуючи принцип співмірності між розміром недоплаченої суми та розміром суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, а також правові висновки Верховного Суду, відповідач вважає, що позивач може заявляти позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі в сумі 21909,00 грн (11,2% від 195618,60 грн середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні).

На думку відповідача, позовна вимога про визнання протиправною бездіяльності ГУНП в Сумській області щодо затримки ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні з 16.04.2024 по 31.10.2024 не підлягає задоволенню, з огляду на те, що у справі № 360/471/24 рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 03.07.2024, яке набрало законної сили 26.09.2024 та виконано відповідачем у повному обсязі, вже була задоволена аналогічна за змістом вимога про визнання протиправною бездіяльності ГУНП в Сумській області щодо не нарахування ОСОБА_1 компенсації не невикористані дні додаткової відпустки при звільнені.

На підставі наведеного представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Представником позивача 17.12.2024 подано відповідь на відзив відповідача, згідно якої ОСОБА_2 вважає наведені у відзиві аргументи безпідставними та такими, що не спростовують доводів позивача, викладених у позовній заяві, з огляду на таке.

25.03.2024 позивач отримав інформацію щодо можливих порушень своїх прав зі сторони Головного управління Національної поліції в Сумській області, а саме не виплати при звільненні компенсації за всі невикористані відпустки за період служби, та звернувся за правничою допомогою до адвоката.

У відповідності до вимог п.6 ч.5 ст. 160 КАС України, з метою досудового врегулювання спору, представник позивача звернувся з запитом від 18.04.2024 №14/24 до відповідача, на отримання інформації про всі невикористані відпустки позивачем з 2015 по 2024 рік, про здійснення відповідачем виплати позивачу компенсації за всі невикористані відпустки, і якщо компенсації не здійснені, виплатити їх позивачу.

Проте відповідач відмовився виплатити позивачу грошову компенсацію за 70 діб невикористаних додаткових відпусток із збереженням грошового забезпечення як учаснику бойових дій за 2015-2024 роки, у зв`язку з чим позивач був вимушений звернутися з адміністративним позовом для захисту своїх прав до Луганського окружного адміністративного суду.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 03.07.2024 по справі № 360/471/24 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Сумській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії задоволено повністю.

Відповідачем 31.10.2024 було виплачено позивачу на виконання вказаного рішення суду від 03.07.2024 по справі № 360/471/24 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення як учаснику бойових дій за 2015 рік у кількості 14 діб, за 2020 рік у кількості 14 діб, за 2022 рік у кількості 14 діб, за 2023 рік у кількості 14 діб, за 2024 рік у кількості 14 діб, загальною кількістю 70 діб у сумі 74932,10 грн.

Представник позивача вважає, що саме протиправні дії відповідача призвели до збільшення строку вирішення спору (подача апеляційної скарги, виплата належної грошової компенсації за невикористані відпустки більше ніж через місяць після набрання рішення суду законної сили). Оскільки спір щодо виплати грошової компенсації за невикористані відпустки було вирішено на користь позивача повністю, та у відповідності до ч.1, ч. 2 ст. 117 Кодексу законів про працю України, відповідач повинен виплатити ОСОБА_1 його середній заробіток за шість місяців.

На підставі наведеного просить суд задовольнити позов ОСОБА_1 у повному обсязі.

Ухвалою суду від 02.12.2024 відкрито провадження у справі, справу визначено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-76, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), судом встановлено таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ; адреса фактичного проживання: АДРЕСА_2 ; є учасником бойових дій згідно посвідчення серії НОМЕР_2 від 06.11.2015, що підтверджується наявними в матеріалах справи документами на ім`я позивача.

Позивач з 30.04.1999 по 06.11.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ, а з 07.11.2015 по 15.04.2024 - в Національній поліції України, зокрема з 07.11.2015 по 30.06.2022 - в Головному управлінні Національної поліції в Луганській області, та в період з 01.07.2022 по 15.04.2024 - в Головному управлінні Національної поліції в Сумській області, що підтверджується трудовою книжкою НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_1 .

Наказом Головного управління Національної поліції в Сумській області від 11.04.2024 № 149 о/с, відповідно до пункту 2 (за станом здоров`я (через хворобу) за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції) ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», ОСОБА_1 було звільнено з посади старшого оперуповноваженого 2-го відділу (боротьби з торгівлею людьми) управління міграційної поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області, з 15 квітня 2024 року, встановивши щомісячну премію за квітень 2024 року в розмірі 201,043 відсотків, з виплатою грошової компенсації за 01 добу додаткової оплачуваної відпустки за 2016 рік, за 05 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2017 рік, за 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2018 рік, за 30 діб щорічної основної оплачуваної відпустки за 2019 рік, за 5 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2019 рік, за 30 діб щорічної основної оплачуваної відпустки за 2020 рік, за 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік, за 30 діб щорічної основної оплачуваної відпустки за 2021 рік, за 20 діб щорічної основної оплачуваної відпустки за 2022 рік, за 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2022 рік, за 20 діб щорічної основної оплачуваної відпустки за 2023 рік, за 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2023 рік, за 07 діб щорічної основної оплачуваної відпустки за 2024 рік, за 04 доби додаткової оплачуваної відпустки за 2024 рік.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 03.07.2024 по справі № 360/471/24, що набрало законної сили 26.09.2024, зобов`язано Головне управління Національної поліції в Сумській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення як учаснику бойових дій за 2015 рік у кількості 14 діб, за 2020 рік у кількості 14 діб, за 2022 рік у кількості 14 діб, за 2023 рік у кількості 14 діб, за 2024 рік у кількості 14 діб, загальною кількістю 70 діб.

На виконання зазначеного рішення суду, ГУНП в Сумській області 29.10.2024 нараховано та виплачено ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення як учаснику бойових дій загальною кількістю 70 діб в сумі 74932,10 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 29.10.2024 № 9440, копія якої перебуває в матеріалах справи.

31.10.2024 на картковий рахунок позивача від відповідача надійшли грошові кошти в сумі 74932,10 грн з коментарем «грош. компен. за невикор. дні додат. відпустки як учас. бойових дій за 2015-2022 заг. кільк. 70 діб, копм. подат. зг. ріш. суду від 03.07.2024 №360/471/24, Луган. окруж. адм суд».

01.11.2024 за № 50/24 представник позивача звернувся до відповідача із адвокатським запитом, в якому просив нарахувати та виплатити ОСОБА_1 згідно вимог ст.117 КЗпП України, суму середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 16.04.2024 по 31.10.2024 за шість місяців.

Листом від 12.11.2024 за № 2186/29/П-24аз відповідачем у виплаті позивачу суми середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні відмовлено через відсутність підстав.

Не погоджуючись із бездіяльністю відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 , середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 16.04.2024 по 31.10.2024 за шість місяців в сумі 195618,60 грн, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовані вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України від 02.07.2015 № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VIII).

Згідно із частинами другою та третьою статті 77 Закону № 580-VIII днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.

День звільнення вважається останнім днем служби.

Відповідно до частин першої та другої статті 94 Закону № 580-VIII поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі - Порядок № 260).

Згідно з пунктом 3 розділу І Порядку № 260 грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання.

До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Абзацом першим пункту 7 розділу І Порядку № 260 визначено, що грошове забезпечення поліцейським виплачується за місцем проходження служби виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисом органу поліції на грошове забезпечення.

Відповідно до пункту 11 розділу І Порядку № 260 грошове забезпечення, виплачене поліцейському несвоєчасно або в меншому розмірі, ніж належало, виплачується за весь період, протягом якого поліцейський мав на нього право, але не більше ніж за три роки, що передували зверненню за одержанням грошового забезпечення.

Виплата одноразових додаткових видів грошового забезпечення здійснюється, якщо звернення про їх отримання надійшли до закінчення трьох років з дня виникнення права на їх отримання.

Згідно із пунктом 13 розділу І Порядку № 260 виплата грошового забезпечення поліцейським та здобувачам ЗВО здійснюється щомісяця з 25 числа по останній день місяця за поточний місяць. Виплата грошового забезпечення поліцейським поліції охорони здійснюється щомісяця до 07 числа за минулий місяць.

Пунктом 15 розділу І Порядку № 260 визначено, що при прийнятті на службу до Національної поліції грошове забезпечення поліцейським нараховується з дня призначення на посаду. У разі звільнення зі служби грошове забезпечення поліцейським виплачується по день їх звільнення зі служби в поліції включно.

Абзацами сьомим та восьмим пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260 визначено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Суд зазначає, що вказані вище правові норми є нормами спеціального законодавства і підлягають застосуванню при визначенні структури, порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейських та у випадку виникнення спорів з цього приводу.

Непоширення на поліцейських норм Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) стосується тільки норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.

Однак, питання щодо дати проведення остаточного розрахунку з поліцейськими при звільненні із служби в поліції, відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських із служби в поліції, зокрема, за затримку виплати грошової компенсації за невикористані дні відпустки, - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. В той же час такі питання врегульовані КЗпП України.

За правилами частини шостої статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

За таких обставин суд відхиляє як безпідставні твердження представника відповідача про непоширення на спірні правовідносини норм КЗпП України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01 липня 1949 року № 95 «Про захист заробітної плати», ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Враховуючи, що перебування особи на публічній службі є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю (постанова Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 21-389а13), суд вважає за необхідне застосувати до даних правовідносин норми КЗпП України.

Згідно із частиною першою статті 47 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача із служби в поліції) роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Аналіз вищевказаних норм дає підстави для висновку, що обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

При цьому, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата з надбавками, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Разом з цим, починаючи з 19 липня 2022 року відбулися зміни у трудовому законодавстві України, відповідно до яких у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Суд враховує правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року в справі № 821/1083/17, відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). У цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Оскільки рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 03.07.2024 по справі № 360/471/24, що набрало законної сили 26.09.2024, встановлено право позивача на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення як учаснику бойових дій за 2015 рік у кількості 14 діб, за 2020 рік у кількості 14 діб, за 2022 рік у кількості 14 діб, за 2023 рік у кількості 14 діб, за 2024 рік у кількості 14 діб, загальною кількістю 70 діб, суд погоджується з твердженнями представника позивача, що відповідач мав виплатити ОСОБА_1 таку компенсацію при звільненні зі служби в поліції у строк, визначений у статті 116 КЗпП України.

Також, зважаючи на вище наведені положення КЗпП України та правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, суд дійшов висновку, що стаття 117 КЗпП України розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати належних працівникові при звільненні сум, у тому числі й компенсації за невикористані дні відпустки.

Оскільки суду не надано доказів, що позивач був відсутній на службі в день його звільнення, то суд дійшов висновку, що компенсація за невикористані дні відпустки мала бути виплачена позивачу в день звільнення із служби в поліції 15.04.2024.

Однак за матеріалами справи така компенсація виплачена позивачу тільки 31.10.2024, тобто вже після його звільнення зі служби в поліції та на виконання рішення суду.

Відповідно за цей період затримки, але не більш як за шість місяців, до відповідача має бути застосована відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100 у редакції, яка діє на час вирішення спору).

Згідно з підпунктом «л» пункту 1 Порядку № 100 цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Відповідно до абзаців першого-третього пункту 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Пунктом 4 Порядку № 100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, зокрема:

виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками) (підпункт «а»);

одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо) (підпункт «б»);

компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових) (підпункт «в»);

пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати (підпункт «е»);

компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати (підпункт «л»).

Відповідно до пункту 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абзац перший пункту 8 Порядку № 100).

При цьому, спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює обчислення середньоденного розміру грошового забезпечення є Порядок № 260, абзацом восьмим пункту 8 розділу ІІІ якого, серед іншого, визначено, що одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів.

З системного аналізу вищенаведених норм Порядку № 100 та Порядку № 260 можна дійти висновку, що згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, поліцейським проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період. Нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, поліцейським здійснюється з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); премії.

Згідно розрахункових листів ОСОБА_1 , наданих ГУНП в Сумській області, позивачу у лютому 2024 року нараховано грошове забезпечення в сумі 43248,10 грн із розрахунку: посадовий оклад 2600,00 грн, спеціальне звання 2200,00 грн, вислуга років 2400,00 грн, таємність 390,00 грн, спеціальні умови проходження служби 3240,00 грн, премія щомісячна 21772,96 грн, додаткова винагорода за постановою КМУ 168 10 000 9677,40 грн, додаткова винагорода за постановою КМУ 168 30 000 967,74 грн.

У березні 2024 року позивачу нараховано грошове забезпечення в сумі 35361,52 грн із розрахунку: посадовий оклад 2600,00 грн, спеціальне звання 2200,00 грн, вислуга років 2400,00 грн, таємність 390,00 грн, спеціальні умови проходження служби 3240,00 грн, премія щомісячна 21772,96 грн, додаткова винагорода за постановою КМУ 168 10 000 2758,56.

Наказом МВС України від 28.11.2022 № 775 затверджено Порядок та умови виплати поліцейським додаткової винагороди на період воєнного стану та особливості виплати винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду), пунктом 15 якого визначено, що додаткова винагорода, одноразова винагорода та винагорода за навчання є одноразовими додатковими видами грошового забезпечення.

Отже додаткова винагорода, передбачена постановою КМУ від 28.02.2022 № 168, відповідно до вимог підпункту «б» пункту 4 розділу ІІІ Порядку № 100 та пункту 15 наказу МВС України від 28.11.2022 № 775 «Про обчислення Порядку та умов виплати поліцейським додаткової винагороди на період воєнного стану та особливості виплати винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду)» до розрахунку розміру середньої зарплати не включається.

Таким чином, розмір нарахованого ОСОБА_1 грошового забезпечення у лютому 2024 року становить 32602,96 грн за 29 днів; у березні 2024 року 32602,96 грн за 31 день; середньоденна заробітна плата 1086,76 грн; середньомісячна заробітна плата 32602,80 грн, що також підтверджується довідкою ГУНП в Сумській області від 14 січня 2025 року.

День звільнення позивача зі служби в поліції відповідно до частини третьої статті 77 Закону № 580-VIII вважається останнім днем служби.

Отже період нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, з урахуванням положень статті 117 КЗпП України в редакції, яка діє з 19 липня 2022 року (6 місяців), складає з 16.04.2024 по 16.10.2024 включно та становить 184 календарний день.

Середньоденне грошове забезпечення позивача складає 1086,76 грн ((32602,96 грн + 32602,96 грн) : 60 календарних дні = 1086,76 грн).

Відповідно середнє грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, в арифметичному обчисленні складає 199963,84 грн (середньоденне грошове забезпечення 1086,76 грн х 184 календарний день).

Суд не приймає до уваги здійснений представником позивача у позовній заяві розрахунок розміру середнього грошового забезпечення в сумі 195618,60 грн та визначений період з 16.04.2024 по 31.10.2024, оскільки це не відповідає обставинам справи.

Щодо доводів відповідача про необхідність застосування до спірних правовідносин принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, що міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 та від 26.02.2020 у справах № 761/9584/15-ц та № 821/1083/17, та застосовано Верховним Судом у постанові від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17, суд зазначає таке.

У постанові від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22 Верховний Суд дійшов висновку, що правовідносини, які виникли з 19 липня 2022, регулюються вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин. З 19 липня 2022 року суди мають враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням вказаного, під час вирішення цієї справи суд відхиляє доводи відповідача щодо застосування принципу співмірності в межах шестимісячного строку відшкодування середнього заробітку.

Отже, суд вважає, що середнє грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, має бути виплачено позивачу у розмірі 199963,84 грн.

Що стосується обраного представником позивача способу захисту порушених прав позивача, суд зазначає таке.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

Пунктом 10 частини другої статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Зважаючи на обставини справи, суд встановив, що відповідачем порушено право позивача на отримання всіх належних йому при звільненні із служби в поліції сум, законодавчо визначеною гарантією від такого порушення є стягнення середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Відповідно, ефективним способом захисту порушених прав позивача є стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.04.2024 по 16.10.2024 включно в сумі 199963,84 грн.

У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити через неналежність обраного представником позивача способу судового захисту та його невідповідність об`єкту порушеного права.

Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до пункту 171.1 статті 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (підпункт 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України).

Оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є відповідно обов`язком роботодавця, а не працівника, то сума середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні визначена судом без утримання такого податку та інших обов`язкових платежів, які повинен утримати та сплатити за працівника роботодавець.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Щодо стягнення на користь позивача понесених судових витрат на правничу допомогу адвоката суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з пунктом першим частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини третьої статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 КАС України).

Частиною п`ятою статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини шостої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (пункти перший, другий частини сьомої статті 139 КАС України).

На підтвердження розміру витрат на правничу допомогу адвоката, які позивач сплатив у зв`язку з розглядом справи, суду надано: договір про надання юридичних послуг від 25.93.2024 № 71, додаток № 1 до договору про надання юриличних послуг № 71 від 25.03.2024, акт здачі-приймання наданої правничої допомоги від 24.11.2024 № 44, а також квитанцію від 24.11.2024 № 44.

Дослідженням договору про надання юридичних послуг від 25.03.2024 № 71 встановлено, що адвокат Пупинін О.М. (далі - Юрист) та ОСОБА_1 (далі - Клієнт) уклали цей договір про таке:

за цим договором Юрист зобов`язується: представляти інтереси ОСОБА_1 в усіх судах України; робити запити до підприємств, установ, організацій для збору доказів по справі; надавати усні та письмові консультації з питань, що стосується даної справи; готувати позови, заяви, скарги, відзиви, заперечення, клопотання для досягнення позитивного результату по даній справі (пункт 2.1 Договору);

за роботу, виконану Юристом, Клієнт здійснює оплату згідно умов викладених у Додатку № 1 до цього Договору, але це не позбавляє Клієнта права здійснювати оплату шляхом внесення авансових платежів в розмірі узгодженому Сторонами (пункт 3.1 Договору);

факт наданих послуг підтверджується актом наданих послуг (пункт 3.2 Договору);

гонорар сплачується готівкою або здійснюється у безготівковому порядку на рахунок Юриста (пункт 3.3 договору);

цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє невизначений час до моменту повного виконання сторонами своїх зобов`язань або його розірвання за ініціативою любої з Сторін (пункт 4.1 Договору);

моментом виконання зобов`язань Юристом є винесення рішення судом касаційної інстанції (пункт 4.2 Договору).

У додатку № 1 до договору про надання юридичних послуг від 25.03.2024 № 71 визначено такі тарифні ставки винагороди (гонорару): попереднє опрацювання матеріалів, опрацювання законодавчої бази, що регулюють спірні відносини, консультація 300 грн; складання і направлення адвокатського запиту, збір інформації та документів, аналіз отриманих по запиту матеріалів - 250 грн; підготовка процесуальних документів по справі (позовна заява, апеляційна скарга, касаційна скарга) 1800,00 грн; підготовка процесуальних документів по справі (відповідь на відзив, клопотання, заява, відповідь на апеляційну скаргу, тощо) 300 грн; представництво в судах усіх інстанцій - за 1 годину представництва 300 грн.

Згідно з актом здачі-приймання наданої правничої допомоги від 24.11.2024 № 44 Юрист та Клієнт склали цей акт про те, що на підставі договору про надання юридичних послуг від 25.03.2024 № 71 Юристом надана наступна правнича допомога при підготовці адміністративного позову Клієнта до ГУНП в Сумській області, а саме: складання і направлення адвокатського запиту від 01.11.2024 вих. №50/24 до Головного управління Національної поліції в Сумській області, збір інформації та документів - 250,00 грн; підготовка процесуального документу по справі (позовна заява) - 1800,00 грн, всього 2050,00 грн.

Також в акті зазначено, що підписанням цього Акта Клієнт підтверджує факт належного отримання послуг відповідно до положень Договору про надання юридичних послуг від 25.03.2024 № 71, а також не має претензій до Юриста стосовно отриманих від нього послуг, вказаних у цьому Акті.

Квитанцією від 24.11.2024 № 44 підтверджено отримання Юристом від Клієнта 2050,00 грн за надану послугу відповідно до акта здачі-приймання наданої правничої допомоги від 24.11.2024 № 44.

Таким чином, витрати позивача на професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 2050,00 грн підтверджені належними та допустимими доказами, стосуються справи, що розглядається, у них наявні необхідні дані, які підтверджують обсяг та перелік наданих послуг і виконаних робіт, здійснених адвокатом.

Суд вважає такі витрати співмірними із складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), витраченим на їх виконання часом, обсягом наданих послуг тощо.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно із частиною третьою статті 4 Закону Україні «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

За наслідками розгляду справи суд дійшов висновку про необхідність стягнення на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.04.2024 по 16.10.2024 включно в сумі 199963,84 грн.

Відповідно за подання зазначеного адміністративного позову майнового характеру в електронній формі розмір судового збору становить 1599,71 грн, тоді як позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1564,95 грн.

Оскільки позовні вимоги підлягають фактичному задоволенню лише з корегуванням способу захисту порушеного права, суд вважає за необхідне судовий збір у розмірі 1564,95 грн стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. Також підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2050,00 грн.

Судовий збір у розмірі 34,76 грн підлягає стягненню на користь Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 72-77, 90, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов адвоката Пупиніна Олександра Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Національної поліції в Сумській області (місцезнаходження: 40000, Сумська область, місто Суми, вулиця Герасима Кондратьєва, будинок 23, код за ) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Сумській області на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.04.2024 по 16.10.2024 включно в сумі 199963,84 грн (сто дев`яносто дев`ять тисяч дев`ятсот шістдесят три гривні 84 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Сумській області на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 2050,00 грн (дві тисячі п`ятдесят гривень), а також судовий збір у розмірі 1564,95 грн (одна тисяча п`ятсот шістдесят чотири гривні 95 коп).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Сумській області на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 34,76 грн (тридцять чотири гривні 76 коп) за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя К.Є. Петросян