Справа № 500/5047/24
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2025-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2025 рокуЛьвівСправа № 500/5047/24 пров. № А/857/30129/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Глушко І.В.,

суддя Запотічний І.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2024 року (головуючий суддя Подлісна І.М., м. Тернопіль) у справі №500/5047/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

14.08.2024 позивач звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Позов обґрунтовує тим, що при призначені пенсії позивачу не було враховано до страхового стажу періоди роботи з 19.11.1991 по 01.10.1995 та з 30.09.1996 по 22.09.1999. Так, у зарахуванні періоду з 19.11.1991 по 01.10.1995 було відмовлено, оскільки в записі про прийом на роботу відсутнє найменування підприємства, а запис про звільнення 01.10.1995 засвідчено печаткою фірми «Арас ЛТД». Період з 30.09.1996 по 22.09.1999 - у зв`язку з тим, що у даті наказу про звільнення наявне виправлення, на записі про звільнення печатка не містить коду в ЄРДПОУ та при записі про прийом на роботу відсутнє найменування підприємства. Крім того, в реєстрі застрахованих осіб відсутні відомості про стаж роботи за 1998 та 1999 роки. Вказані обставини були підтверджені листом відповідача від 24.10.2023 № 1900-0304 8/45454. Позивач вважає вказану бездіяльність відповідача незаконною та необґрунтованою.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2024 року адміністративним позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо не зарахування ОСОБА_1 до страхового стажу періодів роботи з 19.11.1991 по 01.10.1995 та з 30.09.1996 по 22.09.1999. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з 19.11.1991 по 01.10.1995 та з 30.09.1996 по 22.09.1999, починаючи з 14.02.2024.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права зазначив, що за результатами розгляду документів, доданих до заяви, до стажу позивачки не можуть бути зараховані: період роботи з 18.11.1991 по 01.10.1995, оскільки у графі 3 розділу «Відомості про роботу» як заголовок відсутнє найменування підприємства, в яке її прийнято на роботу; період роботи з 30.09.1996 по 22.09.1999, оскільки рік видачі наказу про звільнення з роботи містить виправлення, на записі про звільнення печатка не містить коду в ЄДРПОУ та при прийнятті на роботу як заголовок відсутня назва підприємства. Також, в реєстрі застрахованих осіб відсутні відомості про стаж роботи за 1998,1999 роки. Таким чином, апелянт вважає, що у Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області відсутні правові підстави для зарахування вищевказаних періодів до страхового стажу позивачки та для перерахунку пенсії за віком. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС) суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Судом встановлені наступні обставини.

Позивач перебуває на обліку в Головному управлінню Пенсійного фонду України в Тернопільській області та з 15.05.2023 отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» 09.07.2003 № 1058-IV (Закон № 1058-IV).

Однак, при призначені пенсії позивачу не було враховано до страхового стажу періоди роботи з 19.11.1991 по 01.10.1995 та з 30.09.1996 по 22.09.1999.

Так, у зарахуванні періоду з 19.11.1991 по 01.10.1995 було відмовлено оскільки в записі про прийом на роботу відсутнє найменування підприємства, а запис про звільнення 01.10.1995 засвідчено печаткою фірми «Арас ЛТД».

Період з 30.09.1996 по 22.09.1999 - у зв`язку з тим, що у даті наказу про звільнення наявне виправлення, на записі про звільнення печатка не містить коду в ЄРДПОУ та при в записі про прийом на роботу відсутнє найменування підприємства. Крім того, в реєстрі застрахованих осіб відсутні відомості про стаж роботи за 1998 та 1999 роки.

Вказані обставини були підтверджені листом відповідача від 24.10.2023 №1900-03048/45454.

Не погодившись із незаконною бездіяльністю відповідача, позивач звернулася в суд першої інстанції з позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно з частиною першою статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-ХІІ від 05.11.1991 (Закон № 1788-ХІІ) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до статті 62 Закону № 1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків. Лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Колегія суддів зазначає, що підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Крім того, не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Так. пунктом 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників» закріплено, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Відповідно до вищевказаного, є наявність недотримання роботодавцем правил ведення трудової книжки, однак такі помилки, в оформлення трудової книжки, може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій вона належить. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, а також неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства.

Аналогічний висновок викладений і в постановах Верховного Суду, зокрема від 06.02.2018 у справі № 677/277/17 та від 30.09.2021 у справі № 300/860/17.

Апеляційний суд зауважує, що навіть виправлення у наказі про звільнення та відсутність печатки про перейменування підприємства не може бути підставою для відмови у зарахуванні періодів роботи до страхового стажу позивача, оскільки особа не може нести відповідальність за заповнення трудової книжки. Крім того, наявність сумнівів у відповідача відповідно до зазначеного законодавства, може бути підставою для перевірки, в ході якої має бути встановлено обставини, які перешкоджають зарахуванню періоду роботи до стажу, однак не можуть нівелювати відомості трудової книжки та позбавляти особу права на належне пенсійне забезпечення з урахуванням набутого нею трудового стажу. Також, відсутність коду підприємства на печатці в трудовій книжці не може бути підставою для виключення певного періоду роботи з трудового стажу позивача, що дає їй право на призначення пенсії. Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Згідно з пунктом 16 Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.96 №118 (Положення № 118) використання ідентифікаційного коду з Державного реєстру є обов`язковим для всіх видів звітних та облікових документів, які використовуються за межами суб`єктів господарської діяльності. Звітні та облікові документи, в яких відсутній ідентифікаційний код з Державного реєстру, вважаються недійсними, їх використання тягне за собою відповідальність згідно з законодавством.

Пунктом 7 Положення № 118 визначено, що Державним податковим інспекціям з 1 квітня 1996 р. вважати недійсними і не приймати звіти, декларації, розрахунки і платіжні доручення підприємств та організацій, а Державному митному комітетові не проводити декларування та митне оформлення суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності - резидентів України без ідентифікаційних кодів з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України та довідки про включення до нього.

Зазначене в сукупності дає підстави для висновку, що недійсними вважаються лише звітні та облікові документи, які після 22.01.1996 року скріплені печатками, на яких відсутній ідентифікаційний код підприємства. При цьому, такі документи вважатимуться недійсними виключно для Державної податкової інспекції в процесі здійснення нею владних управлінських функцій. Зазначені положення не містять підстав вважати такі документи недійсними для органів Пенсійного фонду.

Пункт 7 Положення № 118 в редакції, застосованій відповідачем станом на дату виникнення спірних правовідносин, набув чинності лише із внесенням змін постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2005 № 499 «Про внесення змін до Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України».

Так, зазначений пункт Положення № 118 (в редакції з 22.06.2005) передбачав, що ідентифікаційний код є обов`язковим для використання в усіх видах звітних та облікових документів суб`єкта і зазначається на його печатках та штампах.

Відтак, пенсійний орган, відмовляючи у зарахуванні до страхового стажу позивача спірного періоду роботи, застосував норму законодавства, яка станом на дату прийняття та звільнення позивача з роботи та скріплення відповідних записів печаткою підприємства, ще не існувала, а тому відмова відповідача у зарахуванні стажу роботи з цих підстав є протиправною.

Щодо твердження апелянта про не зарахування періоди роботи позивача за 1998 та 1999 роки, у зв`язку з відсутністю даних в Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування, колегія суддів зазначає наступне.

Страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника. Внаслідок невиконання підприємством обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним засадам у сфері соціального захисту. Тому особа повинна відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страхових внесках не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу періоду роботи позивача.

Таким чином, апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції, що відмова зарахувати позивачу стаж у належному розмірі, свідчить про незаконне втручання у його право на мирне володіння майном і є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2024 року у справі № 500/5047/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. В. Глушко
І. І. Запотічний