Справа № 340/3683/24
Суддя: Малиш Н.І.
Дата ухвалення: 2025-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

29 січня 2025 року м. Дніпросправа № 340/3683/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Малиш Н.І. (доповідач), суддів: Баранник Н.П., Щербака А.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2024 року (суддя 1-ї інстанції Кравчук О.В.) в адміністративній справі №340/3683/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

03.06.2024 ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , в якій просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень щодо непроведення повного розрахунку при звільненні з ОСОБА_1 ;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 лютого 2023 року по 28 травня 2024 року в розмірі 1 098 880,86 грн (один мільйон дев`яносто вісім тисяч вісімсот вісімдесят гривень 86 коп).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на виконання постанови Третього апеляційного адміністративного суду № 340/3683/23 від 01 квітня 2024 року йому було виплачено грошову допомогу на оздоровлення за 2023 рік в розмірі 19 608,69 грн. Тобто фактичний розрахунок відповідачем був здійснений 28.05.2024. Таким чином, позивач вважає, що відповідачем порушено законодавство про працю, що зумовило звернення до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 54146,04 грн (п`ятдесят чотири тисячі сто сорок шість гривень, чотири копійки).

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Розподіл судових витрат у справі не здійснювався.

Позивачем на вказане рішення суду подана апеляційна скарга, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нове, яким у позов задовольнити у повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції, застосовавши ст. 117 КЗПП України в новій редакції щодо обмеження терміну стягнення середнього заробітку - не більш як за шість місяців, застосував ще й істотність частки. Позивач вважає, що застосування саме такого алгоритму зменшення вішкодування розміру середнього заробітку, саме в даній справі є необґрунтованим.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому просить відмовити у її задоволенні.

В силу пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходив військову службу за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується записами у військовому квитку.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 21.02.2023 №52 позивача звільнено з військової служби в запас відповідно до пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключено за списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

Вважаючи, що під час звільнення з ним не проведено повного розрахунку, позивач звернувся з позовною заявою до суду.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 30.11.2023 по справі 340/8593/23 в задоволенні позову було відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду № 340/3683/23 від 01.04.2024 апеляційну скаргу було задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2023 рік та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення за 2023 рік. В іншій частині рішення залишено без змін..

28.05.2024 на картковий рахунок позивача зараховано 19608,69 грн -грошову допомогу на оздоровлення за 2023 рік.

Таким чином, позивач вказує, що остаточний розрахунок відповідачем з ним було здійснено 28.05.2024.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку протиправною та такою, що порушує його законні права та інтереси, позивач звернувся до суду за захистом порушеного на його думку права.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги дійшов висновку про їх обґрунтованість та необхідність стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 54146,04 грн (з урахуванням істотності частки).

Колегія суддів суду апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Предметом спору в цій справі є стягнення середнього заробітку за час затримки виплати позивачу належних сум при звільненні.

Спеціальним законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20.12.1991 (далі - Закон №2011-XII ).

З матеріалів справи слідує, що позивач звільнений зі служби 21.02.2023 та виключений зі списків особового складу (а.с.4).

При звільненні позивача з військової служби з ним не в повному обсязі проведено розрахунок, а саме не було нараховано та виплачено грошову допомогу на оздоровлення за 2023 рік. Кошти на виконання судового рішення у загальній сумі 19608,69 грн перераховані відповідачем на картковий рахунок позивача 28.05.2024 (а.с13).

Вищевказаним нормативно-правовим актом не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку з особою, звільненою з військової служби, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), оскільки загальні норми підлягають застосуванню лише за умови неврегульованості правовідносин нормами спеціального законодавства.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року №2352-ІХ текст статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.».

Вказана редакція статті 117 КЗпП України набрала законної сили з 19 липня 2022 року.

Варто зауважити, що Верховний Суд сформував усталену практику у правозастосуванні приписів статті 117 КЗпП України, яка діяла до внесених змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, Верховний Суд неодноразово зауважував, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, але у редакції чинній до 19 липня 2022 року, неодноразово досліджувалося Великою Палатою Верховного Суду, зокрема і у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

За висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц з огляду на мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зменшення судом розміру означеного середнього заробітку, передбаченого статтею 117 КЗпП України, має залежати від розміру недоплаченої суми, належної працівникові при звільненні.

На підтримку наведеної позиції Великої Палати Верховного Суду 30 листопада 2020 року Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі №806/2473/18. У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Проте, колегія суддів зауважує, що вказаний підхід Верховного Суду до застосування статті 117 КЗпП України в окресленому контексті не відповідає правовому регулюванню, яке належить застосовувати до спірних правовідносин.

Означений підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

Як вже зазначалось, з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України діє у редакції, викладеній згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року № 2352-ІХ, тому і підхід до правозастосування вказаної норми змінився.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі охоплюється періодом з 22.02.2023 по 28.05.2024, який регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. Тобто вказаний період буде обмежений періодом у межах шести місяців, визначених у новій редакції статті 117 КЗпП України та становить 183 календарні дні.

Відповідно до довідки про нарахування та виплати грошового забезпечення від 20.02.2023 заробітна плата за останні повні два місяці перед звільненням позивача (грудень 2022 року січень 2023 року) становила 44937,68 + 102531,43 = 147469,11 грн. (а.с. 12).

Отже, середньоденний розмір грошового забезпечення складає 2378,53 грн (147469,11 грн/62 календарних дні).

З огляду на наведене, колегія суддів враховуючи редакцію статті 117 КЗпП України, викладену відповідно до Закону №2352-ІХ, доходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (у межах шести місяців) у розмірі 435270,99 грн. (2378,53грн х 183 дні).

Суд першої інстанції при вирішенні даної справи помилково застосовував практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі №806/2473/18, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин та передбачала встановлення: розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загального розміру належних позивачеві при звільненні виплат; частку коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частку коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.

Колегія суддів наголошує, що приписами чинної редакції статті 117 КЗпП України законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Такий правовий підхід узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у справі, викладеною у постанові від 6 грудня 2024 року у справі №440/6856/22 і колегія суддів вважає його застосовним до спірних правовідносин у відповідності до ч. 5 ст. 242 КАС України.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції відповідно до приписів ст. 77 КАС України відхиляє доводи позивача, на підтвердження доводів скарги, щодо необхідності задоволення позовних вимог в повному обсязі, оскільки як вже зазначалось вище, стаття 117 КЗпП України в редакції на час виникнення спірних правовідносин передбачає, що час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що внаслідок неповного з`ясування обставин, суд першої інстанції при ухваленні судового рішення про часткове задоволення позову помилково застосував істотність частки складових заробітної плати позивача в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні, а отже апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Розподіл судових витрат не здійснюється у відповідності до норм ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 315, 317, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2024 року в адміністративній справі №340/3683/24 скасувати та прийняти у справі нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 435270,99 грн (чотириста тридцять п`ять тисяч двісті сімдесят гривень 99 копійок).

У задоволені решти позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки визначені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Головуючий - суддя Н.І. Малиш

суддя Н.П. Баранник

суддя А.А. Щербак