Справа № 185/13241/24
Суддя: Головін В. О.
Дата ухвалення: 2025-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/185/13/25
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

29 січня 2025 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Головіна В.О., за участю секретаря судового засідання Преображенської К.О., позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Антощенка В.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Павлограді адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 про накладення адміністративного стягнення, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення

В С Т А Н О В И В

Позивач 06.12.2024 року звернувся з даним позовом до суду у якому просить суд Скасувати постанову №948 начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 у справі про адміністративне правопорушення від 26 листопада 2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальної за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 210 1 КУпАП та закрити провадження у справі за відсутністю в діях складу адміністративного правопорушення. Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 605,60 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що раніше він був засуджений за скоєння злочину і тому знятий з військового обліку. Відповідачем був грубо порушений процесуальний порядок розгляду справи, а саме посадової особи (начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 ) зовсім не було при розгляді справи, розгляд справи провела особа, яка склала протокол (помічник начальника з правової роботи ОСОБА_2 ), заявлене клопотання прийнято, але не розглядалося, не оголошувалась яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, не були роз`яснені права та обов`язки.

Відповідач в постанові не врахував та не зазначив ступінь вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а безпідставно наклав адміністративне стягнення, передбачене санкцією ч.3 ст. 210 1 КУпАП, у вигляді штрафу в розмірі 17000 грн.

Не оспорюючи сам факт відмови від проходження військово-лікарської експертизи, позивач вважає, що його дії не вірно кваліфіковані за порушення вимог абзацу 4 частини 1 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» за що передбачена відповідальність частиною 3 статті 210 1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, оскільки мною були виконані всі дії передбачені законодавством.

Відповідач звернувся до суду з відзивом на позов у якому просив суд в задоволенні позову відмовити. Зазначив, що виходячи з положень п.2 ч.1 ст. 37 Закону № 2232-XII, взяттю на військовий облік військовозобов`язаних підлягають громадяни України, які в тому числі: зняті з військового обліку Збройних Сил України, Служби безпеки України, розвідувальних органів України відповідно за рішенням Міністерства оборони України, Служби безпеки України, розвідувальних органів України; які прибули після відбування покарання з установ виконання покарань.

В судовому засіданні позивач позов підтримав, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Представник відповідача позов не визнав, обґрунтовуючи свої заперечення підставами зазначеними у відзиві на позов.

Вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку що позов задоволенню не підлягає.

В судовому засіданні встановлено наступне. 26 листопада 2024 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі ІНФОРМАЦІЯ_4 ) було розглянуто справу про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 210-1 КУпАП.

За результатами розгляду справи, начальником ІНФОРМАЦІЯ_4 було винесено постанову № 948 за справою про адміністративне правопорушення за частиною 3 ст. 210-1 КУпАП від 26 листопада 2024 року, якою на позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави в розмірі 17000,00 грн.

За змістом вказаної постанови, позивач, в особливий період, під час проведення мобілізації, 18 листопада 2024 року о 09:45 год. в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_4 за адресою АДРЕСА_1 , відмовився від отримання направлення на військово-лікарську експертизу, чим порушив вимоги абзацу 4 частини 1 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», за що передбачено відповідальність ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

Оскаржувана позивачем постанова була винесена відповідно до вимог ст. 279 КУпАП, на підставі складеного протоколу б/н про адміністративне правопорушення від 18 листопада 2024 року та доданих до нього документів, а саме: облікової картки на 1 арк.; витягу з АІТС «Оберіг» на 1 арк.; письмової заяви позивача на 1 арк.

Фіксація розгляду справи про адміністративне правопорушення, чинним законодавством не передбачена. Як видно з протоколу б/н про адміністративне правопорушення від 18 листопада 2024 року (далі Протоколу), при його складенні, позивачеві було доведено зміст ст. 63 Конституції України (про те, що особа не несе відповідальність за відмову давати показання або пояснення щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом), а також права та обов`язки, передбачені статтею 268 КУпАП (знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; під час розгляду справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця в галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи; виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову у справі). Про ознайомлення зі своїми процесуальними правами, свідчить особистий підпис позивача в Протоколі.

Позивачем, при розгляді справи про адміністративне правопорушення не було зазначено жодних пом`якшуючих обставин, не надано доказів, які б свідчили про його майновий стан тощо. В свою чергу начальником ІНФОРМАЦІЯ_4 на позивача було накладено мінімальне стягнення, передбачене санкцією ч.3 ст. 210-1 КУпАП. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, доводи позивача про порушення відповідачем процесуального порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення не відповідають дійсним обставинам та не знаходять свого підтвердження серед наявних в матеріалах справи доказів.

Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону. Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-ХІІ) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни. Відповідно до частини другої статті 1 вказаного Закону військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Визначення військової служби міститься в частині першій статті 2 Закону №2232-ХІІ та означає державну службу особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни, одним із видів якої є військова служба за призовом під час мобілізації на особливий період. Згідно положень частини дев`ятої статті 1 Закону № 2232-XII щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають взяттю на військовий облік; призовники - особи, які взяті на військовий облік; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період. Персонально-якісний облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів передбачає облік відомостей (персональних та службових даних) стосовно призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які узагальнюються в облікових документах та вносяться до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Ведення персонально-якісного обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів покладається на відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки (ч.1 ст. 34 Закону № 2232-XII).

Виходячи з положень п.2 ч.1 ст. 37 Закону № 2232-XII, взяттю на військовий облік військовозобов`язаних підлягають громадяни України, які в тому числі: зняті з військового обліку Збройних Сил України, Служби безпеки України, розвідувальних органів України відповідно за рішенням Міністерства оборони України, Служби безпеки України, розвідувальних органів України; які прибули після відбування покарання з установ виконання покарань.

Як видно з копії військово-облікового документа та облікової картки, позивача дійсно було виключено з військового обліку 15 березня 2007 року за п. 5.2.3 Наказу МОУ №342 від 09 червня 2006 року.

У Рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа №1-7/99 про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України дійшов висновку про те, що дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Тобто, дія нормативно-правового акту в часі пов`язується із вступом його в силу і з моментом втрати ним юридичної сили. За колом осіб дія нормативно-правового акту поділяється на такі види: загальні (розраховані на все населення), спеціальні (розраховані на певне коло осіб) та виняткові (роблять винятки із загальних і спеціальних). На порядок дії нормативно-правового акту за колом осіб поширюється загальне правило: нормативно-правовий акт діє стосовно всіх осіб, які перебувають на території його дії і є суб`єктами відносин, на яких він розрахований. Коло осіб, на яких поширює свою дію той чи інший нормативно-правовий акт, може визначатися також за ознакою статі, віком, професійної приналежності (наприклад, військовослужбовці), станом здоров`я.

Так, у зв`язку із внесенням змін до Закону №2232-XII було розширено коло осіб, щодо яких діє військовий обов`язок і які можуть бути використані для доукомплектування Збройних Сил України, тобто збільшення мобілізаційного ресурсу держави. З часу набрання чинності змін до вказаного Закону він поширює свою дію на всій території України і розповсюджується на всіх осіб, які були раніше зняті за наказом МОУ.

Відтак, вирішуючи спір, суд повинен керуватися приписами законодавства, чинними на час виникнення спірних правовідносин. На момент винесення оскаржуваної постанови, за чинними нормами п.2 ч.1 ст. 37 Закону №2232-XII позивач, якого було раніше знято з військового обліку за наказом МОУ та засуджено до позбавлення волі за вчинення тяжкого злочину, повинен перебувати на військовому обліку військовозобов`язаних, а отже може бути суб`єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 210-1 КУпАП.

Як видно з копії облікової картки, на військовий облік військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_4 позивача було взято 16 листопада 2024 року. Щодо направлення позивача на медичний огляд військово-лікарської комісії, то варто враховувати обставини, зазначені нижче. У зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, на території останньої було введено воєнний стан та оголошено загальну мобілізацію.

На момент виникнення спірних правовідносин, строк проведення мобілізації продовжено. Це є загальновідомими обставинами, які в силу ч.3 ст. 78 КАС України, доказуванню не підлягають. Відповідно до ч.1 ст. 39 Закону №2232-XII, призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (далі Законом № 3543-XII). Громадяни України, які перебувають на військовому обліку, направляються для підготовки до військової служби, особи, які призиваються, направляються або приймаються на військову службу, приймаються на службу у військовому резерві, та військовозобов`язані, призначені для комплектування посад за відповідними військово-обліковими спеціальностями та іншими спеціальностями в Службі безпеки України під час проведення мобілізації, проходять обов`язковий медичний огляд (ч.13 ст. 2 Закону №2232-XII).

Згідно абз. 4 ч.1 ст. 22 Закону №3543-XII, громадяни зобов`язані проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військоволікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Відповідно до абз. 2 ч.5 ст.22 Закону № 3543-XII, порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період визначається Кабінетом Міністрів України. Організацію медичного огляду військовозобов`язаних та резервістів для визначення придатності до військової служби визначено Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. № 560 (далі Порядком №560).

Відповідно до положень п. 74 Порядку №560, резервістам та військовозобов`язаним, які підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, за рішенням керівника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки видається направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду за формою згідно з додатком 11. Направлення реєструється в журналі реєстрації направлень на військово-лікарську комісію за формою згідно з додатком 12 та видається резервісту та військовозобов`язаному під особистий підпис.

16 листопада 2024 року позивач прибув до ІНФОРМАЦІЯ_4 , де йому було видано направлення на проходження медичного огляду військово-лікарської комісії (далі ВЛК). Про отримання направлення ВЛК та ознайомлення з адміністративною та кримінальною відповідальністю за ухилення від проходження призову на військову службу за мобілізацією, шляхом ухилення від медогляду та симуляції хвороби, свідчать підписи позивача в журналі реєстрації направлень на військово-лікарську комісію за формою згідно з додатком 12. В той же день, після уточнення персональних даних позивача, останньому було вручено повістку про явку на 18 листопада 2024 року о 09:30 год. з поміткою «ВЛК».

Тобто, відповідачем було виконано вимоги абз.3 п.69 Порядку №560, відповідно до яких, на медичний огляд громадяни, які уточнили свої облікові дані, викликаються повісткою.

Після прибуття 18 листопада 2024 року о 09:45 год. за повісткою до ІНФОРМАЦІЯ_4 , позивач відмовився від проходження медичного огляду військоволікарської комісії, що є порушенням законодавства про мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Факт відмови від проходження медичного огляду ВЛК позивачем не заперечується, а отже не підлягає доказуванню відповідно до ч.1 ст. 78 КАС України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За вказаних обставин суд дійшов до висновку, що відповідачем доведено правомірність свого рішення тому позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.139, 242, 244,245, 246, 255, 371 КАС України, суд

У Х В А Л И В

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 про накладення адміністративного стягнення, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення суду складено 30 січня 2025 року.

Суддя: В. О. Головін