Справа № 520/19690/24
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2025-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2025 р. Справа № 520/19690/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Макаренко Я.М. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.10.2024, головуючий суддя І інстанції: Біленський О.О., м. Харків, повний текст складено 15.10.24 по справі № 520/19690/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту ОСОБА_1 , позивач) звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі по тексту ГУ ДМС в Харківській області, відповідач), в якому просила суд:

- визнати відмову Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області у прийнятті декларації про відмову від іноземного громадянства ОСОБА_1 протиправною;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства Російської Федерації;

- судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог зазначила про протиправність відмови ГУ ДМС у Харківській області у прийнятті декларації ОСОБА_1 про відмову від іноземного громадянства, оскільки з 24.02.2022 внаслідок збройної агресії рф на території України, МЗС рф повідомило про припинення діяльності закордонних дипломатичних установ рф на території України, що унеможливлює подання заяви про вихід з громадянства рф в дипломатичне представництво або консульську установу за місцем перебування заявника.

Зауважила, що у зв`язку із припиненням діяльності російських консульств в Україні, на виконання вимог Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235-III (далі по тексту Закон № 2235-III), позивач записалась до консульського відділу посольства рф в Республіці Молдова (Кишинів). Разом з цим, з причин відсутності закордонного паспорту, який не вдається за можливе отримати через відсутність у позивача громадянства України, остання не змогла перетнути кордон України.

З огляду на викладене та враховуючи приписи частини 5 статті 8 Закону № 2235-III, наполягала, що оскільки процедура оформлення припинення громадянства рф не здійснюється на території України, а припинити його в інших країнах неможливо через відсутність закордонного паспорту громадянина України, наявні підстави для задоволення позовних вимог.

Додатково зауважила, що відсутність паспорта громадянина України унеможливлює отримання нею медичних послуг та скористатись програмою трансплантації органів в Україні.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15.10.2024 по справі № 520/19690/24 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24, м. Харків, 61057, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.10.2024 та ухвалити нове рішення, в якому визнати відмову Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області, оформлену листом № 6301.7-10922/63.3-24 від 26.06.2024 протиправною, зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації; звільнити позивача від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Апеляційна скарга мотивована твердженнями про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що в силу статті 317 КАС України є підставою для скасування такого рішення.

Наполягала, що позивачем вчинялись активні дії, спрямовані на припинення іноземного громадянства, зокрема, ОСОБА_1 зверталась до консульств рф в інших країнах (Молдова, Польща), до Державної міграційної служби за роз`ясненнями щодо можливості припинення громадянства рф на території України, на що було отримано відповідь про відсутність процедури, а також подала відповідачу декларацію про відмову від іноземного громадянства, відмова у прийнятті якої зумовила звернення до суду зі спірним позовом.

Враховуючи викладене, а також відсутність процедури виходу з громадянства рф, окрім як через декларацію, стверджувала про наявність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Відповідач, у надісланому до суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу заперечував проти доводів, викладених в ній, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Вважав такими, що не відповідають дійсності твердження позивача про неможливість перетнути кордон України, оскільки в ОСОБА_1 наявний діючий паспорт громадянина рф для виїзду за кордон № НОМЕР_2 від 01.07.2015 терміном дії до 01.07.2025, а тому остання може безперешкодно виїхати до будь-якої країни та звернутись до консульської установи із заявою про вихід із громадянства.

До того ж, подана ОСОБА_1 декларація не відповідає встановленій формі, оскільки у пункті 3 позивачем зазначено : «процедура оформлення припинення громадянства (підданства) російської федерації, не здійснюється», проте, у чинній, затвердженій наказом МВС України від 16.08.2012 № 715 формі такої декларації пункт 3 викладено в іншій редакції, зокрема, «у законодавстві _ відсутня процедура припинення її громадянства (підданства) за ініціативою особи». Таким чином, позивачем самостійно і на власний розсуд змінено затверджену форму редакції декларації та подано її відповідачу.

Крім того, стверджуючи про те, що у законодавстві рф відсутня процедура припинення громадянства, позивач намагається ввести суд в оману, оскільки федеральним законом рф «Про громадянство російської федерації», частиною 5 статті 32 якого визначено, що заяву про вихід із громадянства рф громадянин рф, який перебуває за межами країни, подає до дипломатичного представництва або консульської установи рф у будь-якій з держав.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка міста Магдебург, Федеративна Республіка Німеччина, є громадянкою російської федерації.

16.08.2019 ОСОБА_1 звернулась до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою про прийняття до громадянства України згідно зі статтею 9 Закону України "Про громадянство України".

Разом із заявою 16.08.2019 позивач надала зобов`язання припинити іноземне громадянство російської федерації (форми 10) протягом двох років з моменту набуття громадянства України.

21.05.2022 відповідно до Указу Президента України позивач прийнята до громадянства України на підставі статті 9 Закону України "Про громадянство України".

14.06.2022 позивач отримала довідку про реєстрацію особи громадянином України №16426.

22.07.2022 ОСОБА_1 оформлено тимчасове посвідчення громадянина України терміном дії до 21.05.2024, яке було отримано позивачем 22.07.2022.

ГУ ДМС України в Харківській області 03.05.2023 направлено ОСОБА_1 лист за № 6301.6.2-7947/63.3-23, а 08.09.2023 лист № 6301.6.2-15949/63.3-23 щодо надання документу про припинення громадянства російської федерації.

03.05.2024 позивач звернулась до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою, в якій просила прийняти Декларацію про відмову від іноземного громадянства - громадянства російської федерації від 03.05.2024.

Згідно з поданою позивачем Декларації про відмову від іноземного громадянства за формою, затвердженою наказом МЗС України 23.11.2022 № 389, ОСОБА_1 відмовляється від іноземного громадянства у зв`язку з тим, що існують незалежні від неї причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства російської федерації, а саме: пункт 3 - процедура оформлення припинення громадянства російської федерації не здійснюється.

Листом № 6301.7-10922/63.3-24 від 26.06.2024 ГУ ДМС України в Харківській області повідомило позивача про відсутність підстав для подання декларації про відмову від іноземного громадянства та повернення поданої декларації, оскільки у долученій до заяви декларації зазначено, що процедура оформлення припинення громадянства російської федерації для осіб, які постійно проживають на території України, не здійснюється. Але, 26.10.2023 набув чинності новий федеральний закон від 28.04.2023 "Про громадянство російської федерації", відповідно до частини 5 статті 32 якого заяву про вихід з громадянства російської федерації громадянин російської федерації, який перебуває за межами російської федерації, подає до дипломатичного представництва або консульської установи. Таким чином, заява з питання виходу з громадянства російської федерації може бути подана в дипломатичне представництво або консульську установу за місцем перебування заявника.

Не погодившись із рішенням міграційного органу, позивач звернулась до суду із даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості, оскільки вважав, що відповідачем не допущено протиправних дій чи бездіяльності по відношенню до позивача.

Суд першої інстанції, проаналізувавши положення Федерального Закону від 31.05.2002 №62-ФЗ "Про громадянство Російської Федерації", за змістом якого особа, яка проживає за межами Російської Федерації і не має місця проживання на території Російської Федерації, подає заяву з питань громадянства рф через дипломатичне представництво або консульську установу Російської Федерації, що знаходяться за межами Російської Федерації, виснувався, що зазначена позивачем у Декларації про відмову від іноземного громадянства підстава існування незалежної від неї причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства як "процедура оформлення припинення громадянства російської федерації не здійснюється", - не відповідає дійсності.

Судом відхилено доводи позивача про неможливість виїзду за кордон задля звернення до дипломатичного представництва або консульської установи російської федерації, що знаходяться за межами російської федерації, у зв`язку з відсутністю закордонного паспорту, отримання якого наразі неможливе, оскільки в матеріалах справи наявна копія діючою паспорту громадянина російської федерації для виїзду закордон № НОМЕР_2 , строк дії якого до 01.07.2025.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 4 Конституції України установлено, що в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.

За умовами пункту 2 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються громадянство, правосуб`єктність громадян, статус іноземців та осіб без громадянства.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначає Закон № 2235-III.

За визначеннями, наведеними у статті 1 Закону № 2235-III громадянство України правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України;

іноземець особа, яка не перебуває в громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; реєстрація громадянства України внесення запису про набуття особою громадянства України спеціально уповноваженим на те органом у відповідні облікові документи;

зобов`язання припинити іноземне громадянство письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України;

декларація про відмову від іноземного громадянства документ, у якому іноземець, який узяв зобов`язання припинити іноземне громадянство і в якого існують незалежні від нього причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) або іноземних громадянств (підданств), засвідчує свою відмову від громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав (абзац 16).

Статтею 6 Закону № 2235-III встановлено підстави набуття громадянства України, зокрема, внаслідок прийняття до громадянства.

Умовами прийняття до громадянства України є:

1) визнання і дотримання Конституції України та законів України, що засвідчується особою у поданій в установленому порядку заяві про прийняття до громадянства України;

1-1) знання основ Конституції України, історії України.

Складання іспитів з основ Конституції України, історії України здійснюються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;

2) подання: особою без громадянства - декларації про відсутність іноземного громадянства;

іноземцем - зобов`язання припинити іноземне громадянство.

Іноземці, які перебувають у громадянстві (підданстві) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство (підданство) усіх цих держав.

Подання зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство) не вимагається від іноземців, які є громадянами (підданими) держав, законодавство яких передбачає автоматичне припинення особами громадянства (підданства) цих держав одночасно з набуттям громадянства іншої держави.

Іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту прийняття їх до громадянства України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Відповідно до абзацу 13 статті 1 Закону № 2235-ІІІ незалежна від особи причина неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) - невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), уповноваженим органом такої держави документа про припинення громадянства (підданства) особи у встановлений законодавством іноземної держави строк (крім випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства (підданства) чи протягом двох років з дня подання клопотання, якщо строк не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства (підданства) за ініціативою особи чи нездійснення такої процедури.

Перелік документів, які подаються для встановлення, порядок оформлення та перевірка належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедура подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України визначено Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006) (далі по тексту Порядок № 215).

Відповідно до пунктів 117, 119 Порядку № 215 у разі прийняття щодо особи рішення про встановлення належності до громадянства України, прийняття до громадянства України або оформлення набуття громадянства України територіальний орган Державної міграційної служби України, дипломатичне представництво чи консульська установа України за місцем її проживання реєструють особу громадянином України. Такій особі видається довідка про реєстрацію особи громадянином України, яка подається нею для одержання документів, що підтверджують громадянство України.

Особам, які набули громадянство України та взяли зобов`язання припинити іноземне громадянство, видаються тимчасові посвідчення громадянина України. Після подання цими особами в установленому Законом порядку документа про припинення іноземного громадянства або декларації про відмову від іноземного громадянства їм замість тимчасових посвідчень громадянина України залежно від місця проживання видаються паспорти громадянина України або паспорти громадянина України для виїзду за кордон.

Порядок розгляду питань громадянства Російської Федерації регламентується Положенням про порядок розгляду питань громадянства Російської Федерації, затвердженим 14 листопада 2002 року за № 1325.

Цим Положенням, прийнятим відповідно до Закону, встановлюються порядок розгляду заяв з питань громадянства Російської Федерації, прийняття, виконання та скасування рішень із зазначених питань, а також форми заяв та перелік необхідних документів, відповідних конкретним підставам набуття чи припинення громадянства Російської Федерації.

Положення визначає певні особливості, за умови дотримання яких може бути прийнята заява про вихід з (припинення) громадянства РФ.

Вихід з громадянства Російської Федерації особи, яка проживає на території Російської Федерації або за її межами, здійснюється на підставі добровільного волевиявлення цієї особи. У випадках, передбачених статтею 20 Федерального закону, вихід із громадянства Російської Федерації не допускається.

Колегія суддів констатує, що межі дії зазначених вище приписів у спірних правовідносинах необхідно оцінювати виходячи із активних дій іноземця, які ним вчинялися з дати набуття ним громадянства України, щодо отримання документа про припинення іноземного громадянства.

Так, запроваджуючи інститут подання декларації про відмову від іноземного громадянства, законодавець в імперативному порядку, насамперед, зобов`язав іноземця, який звернувся із відповідною заявою до органу ДМС протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подати документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України.

Такі дії передбачають активну поведінку іноземця, спрямовану на безпосереднє самостійне вирішення питання щодо отримання ним документу про припинення громадянства (підданства) іншої держави.

Колегією суддів встановлено, що 21.05.2022 відповідно до Указу Президента України позивач прийнята до громадянства України на підставі статті 9 Закону № 2235-ІІІ, а вже 14.06.2022 отримала довідку про реєстрацію особи громадянином України №16426.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 звернулась до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою, в якій просила прийняти Декларацію про відмову від іноземного громадянства - громадянства російської федерації від 03.05.2024 з мотивів того, що процедура оформлення припинення громадянства (підданства) російської федерації не здійснюється.

Однак, листом ГУ ДМС в Харківській області № 6301.7-10922/63.3-24 від 26.06.2024 позивачу відмовлено у прийнятті декларації з мотивів того, що 26.10.2023 набув чинності федеральний закон від 28.04.2023 «Про громадянство російської федерації» відповідно до частини 5 статті 32 якого заяву про вихід з громадянства рф громадянин рф, який перебуває за межами рф, подає до дипломатичного представництва або консульської установи.

Колегія суддів враховує, що у розумінні абзацу 13 частини першої Закону № 2235-ІІІ існують чотири причини неотримання особою документа про припинення іноземного громадянства, які не залежать від особи, зокрема, це «або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства (підданства) за ініціативою особи», або «нездійснення такої процедури».

Колегія суддів зауважує, що ОСОБА_1 при зверненні до міграційного органу зі спірною декларацією в якості причину її подання вказала - нездійснення процедури припинення громадянства.

Разом з цим, міграційний орган, мотивуючи спірну відмову набуттям чинності федеральним законом від 28.04.2023 «Про громадянство російської федерації» відповідно до частини 5 статті 32 якого заяву про вихід з громадянства рф громадянин рф, який перебуває за межами рф, подає до дипломатичного представництва або консульської установи, помилково ототожнив нездійснення процедури із її відсутністю, що є різним за правовою природою та способом реалізації.

Слід зауважити, що з 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 на території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який діє по теперішній час.

Листом Міністерства закордонних справ України № 72/11-612/1-81401 від 13.10.2022 повідомлено про те, що після письмового повідомлення російській стороні про рішення української сторони розірвати дипломатичні відносини, встановлені Протоколом про встановлення дипломатичних відносин між Україною і Російською Федерацією, здійсненим у м. Мінську 14 лютого 1992 року, зазначений міжнародний договір припинив свою дію 24 лютого 2022 року.

Таким чином, починаючи із 24.02.2022 всі дипломатичні відносини з Російською Федерацією розірвано, що унеможливлює з цієї дати направлення різних запитів і листів до посольства або консульств рф в Україні з огляду на припинення його відділів на території України.

Вказані обставини також визнає Державна міграційна служба України у своєму листі від 18.04.2023, в якому зазначає, що у зв`язку із загальновідомими обставинами дипломатичні стосунки України з Російською Федерацією розірвані, дипломатичні установи Російської Федерації припинили свою діяльність на території України, а громадяни Російської Федерації, які набули громадянство України, та взяли зобов`язання припинити протягом двох років з моменту набуття громадянства України російське громадянство, фактично позбавлені можливості виконати таке зобов`язання та завершити процедуру набуття громадянства України.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 19.12.2024 по справі № 280/1155/23, особи, що мають бажання відмовитись від громадянства рф не позбавлені права звернутися до дипломатичних представництв рф, що продовжують працювати поза межами України, в інших територіально наближених країнах, обравши будь-який зручний для них спосіб звернення. Тим більш, що питання нотаріального завіряння документів для оформлення таких заяв в Україні наразі урегульоване, про що 08 серпня 2022 року Нотаріальною палатою видано інформаційний лист під назвою «Щодо засвідчення справжності підпису громадян держави-агресора рф на заявах про вихід з такого громадянства» відповідно до підпункту 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 червня 2022 року № 719).

За таких обставин, з 24 лютого 2022 року органи ДМС можуть прийняти декларацію про відмову від іноземного громадянства від колишніх громадян російської федерації, які набули громадянство України на загальних підставах до 24 лютого 2022 року за двох умов:

якщо такі особи як до, так і після 24 лютого 2022 року вже безпосередньо зверталися до уповноваженого органу рф, з відповідною заявою, у якій виявили бажання припинити попереднє громадянство, проте не отримали інформації щодо вирішення їхньої заяви протягом строків її розгляду, що підтверджується доказами;

якщо такі особи як до, так і після 24 лютого 2022 року вже безпосередньо зверталися до уповноваженого органу рф з відповідною заявою, отримали негативну відповідь та надали докази, що підтверджують ці обставини.

В інших випадках відсутні правові підстави для прийняття такої декларації у межах процедури, визначеної Законом України «Про громадянство України», установленої для оформлення громадянства.

Матеріалами справи підтверджено, що починаючи із 2022 року ОСОБА_1 неодноразово зверталась до уповноваженого органу рф із заявою про припинення російського громадянства.

Так, зокрема, позивач записувалась на особистий прийом до консульського відділу посольства рф в Республіці Молдова (Кишинів), номер заявки 78653, що підтверджується долученим до матеріалів справи скрін-шотом, однак, з огляду на відсутність у позивача можливості перетнути кордон через стан здоров`я не змогла прибути особисто до консульської установи, як того потребує законодавство рф.

Також, позивач зверталась до консульського відділу посольства рф у Республіці Польща, на що було отримано відповідь, що для звернення до консульства рф у Республіці Польща ОСОБА_1 повинна мати карту побуту.

Таким чином, позивачем вживались активні дії щодо отримання документа про припинення іноземного громадянства, однак було отримано негативну відповідь та надано відповідні докази, що підтверджують такі обставини.

Суд апеляційної інстанції враховує, що постановою Кабінету Міністрів України від 30.01.2015 № 23 «Про зупинення дії окремих положень Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про безвізові поїздки громадян України і Російської Федерації», у відповідності до статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про безвізові поїздки громадян України і Російської Федерації (далі Угода), вчиненої 16 січня 1997 року у м. Москві, зупинено з 01.03.2015 дію пунктів 1 і 5 переліку документів громадян Російської Федерації для в`їзду, виїзду, перебування і пересування територією України, визначеного додатком 1 до Угоди, у частині можливості громадян Російської Федерації в`їжджати, прямувати транзитом, перебувати і пересуватися територією України на підставі паспорта громадянина Російської Федерації або свідоцтва про народження (для дітей віком до 14 років) із зазначенням належності до громадянства Російської Федерації.

Крім того, листом Міністерства закордонних справ Російської Федерації від 21.12.2022 роз`яснено, що при виході особи з російського громадянства заявнику необхідно надати документ, який підтверджує дозвіл уповноваженого органу іноземної держави, на території якої така особа звертається до консульства рф, на проживання на його території.

З наведеного слідує, що позивач, як особа, яка проживає в Україні, та не має документа (дозволу) щодо проживання на території іншої держави окрім України, на території якої з 24.02.2022 не здійснюють діяльність консульські установи рф, фактично не має можливості подати документи про вихід з російського громадянства до консульської установи на території іншої держави, що свідчить про неможливість здійснення процедури оформлення припинення громаднства (підданства) рф та позбавляє ОСОБА_1 права на відмову від громадянства рф, в установленому законодавством порядку.

Крім того, підлягає врахуванню наявний в матеріалах справи консультаційний висновок спеціаліста-нефролога Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласний медичний клінічний центр урології і нефрології ім. В.І. Шаповала» від 24.10.2024 № 04-02/601 за змістом якого, ОСОБА_1 інвалід 1 групи, знаходиться під диспансерним наглядом фахівців з приводу злоякісного новоутворення правої нирки з наступним оперативним втручанням: видалення правої нирки, що призвело до розвитку паранеопластиної нефропатії єдиної лівої нирки та початком замісної ниркової терапії методом гемодіалізу, який виконується протягом 4,5 годин 3 рази на тиждень. У 2024 році пацієнтка була внесена в лист очікування на трансплантацію трупної нирки та до Єдиної державної інформаційної системи трансплантації. З урахування важкості захворювання хвора потребує постійного стороннього догляду. Протипоказані фізичні навантаження, поїздки за межі м. Харкова.

З огляду на вказане, доводи відповідача, які підтримані судом першої інстанції, про можливість позивача безперешкодно звернутись до будь-якої консульської установи рф в іноземній державі є такими, що не відповідають дійсності.

Висновок суду першої інстанції про можливість звернутись із відповідною заявою в електронному вигляді у повному обсязі спростовується положеннями частини 6 статті 34 Федерального закону від 28.04.2023 № 138-Ф3 «Про громадянство російської федерації» за змістом якої заява з питань громадянства російської федерації подається особисто.

Надаючи оцінку доводам відзиву на апеляційну скаргу щодо подання ОСОБА_1 декларації не встановленої форми, колегія суддів враховує, що вказані доводи не були покладені в основу спірного рішення, та не слугували підставою для спірної відмови у прийнятті декларації, а тому, на етапі апеляційного перегляду справи відповідач безпідставно намагається розширити предмет доказування, що є неприпустимим у розумінні КАС України.

Водночас, колегія суддів зазначає, що станом на серпень 2023 року і до сьогодні чинний зразок документа під назвою «Декларація про відмову від іноземного громадянства» (форма 45) затверджений Наказом МВС України № 715.

Зміст цього документа викладено наступним чином: «Я, _(прізвище, ім`я, по батькові)_ ,___ __________ _____ (року народження), громадянин(ка) _(назва держави)_ відмовляюся від іноземного громадянства (підданства) _(назва держави)_, у зв`язку з тим, що існують незалежні від мене причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства)_(назва держави),а саме:

1) у мене уповноваженими органами _ (назва держави)_(зазначити дату) було прийнято клопотання про припинення мого громадянства (підданства) __ (назва держави)_, проте в установлений її законодавством строк протягом _(назва держави)_ я не отримав (не отримала) документа про припинення громадянства (підданства) цієї держави. Повідомлень від уповноважених органів__ (назва держави)_ про відмову в задоволенні мого клопотання я не отримував (не отримувала);

2) у мене уповноваженими органами _( назва держави)_ було прийнято клопотання про припинення мого громадянства (підданства) (зазначити дату) , проте протягом двох років я не отримав (зазначити дату) _ (назва держави)_(не отримала) документа про припинення громадянства (підданства) цієї держави. Повідомлень від уповноважених органів _( назва держави)_про відмову в задоволенні мого клопотання я не отримував (не отримувала). Строк розгляду клопотань про припинення громадянства цієї держави не встановлено;

3) у законодавстві _(назва держави)_ відсутня процедура припинення її громадянства (підданства) за ініціативою особи;

4) процедура оформлення припинення громадянства (підданства) _( назва держави)_ не здійснюється;

5) вартість оформлення виходу з громадянства (підданства) _ (назва держави)_ становить, що перевищує половину розміру _(зазначити вартість у гривневому еквіваленті)_мінімальної заробітної плати, установленого законом в Україні на момент, коли особа набула громадянства України.

Станом на _(дата набуття особою громадянства України) розмір мінімальної заробітної плати в Україні становив_____.

У зв`язку з викладеним вище я зобов`язуюся повернути паспорт громадянина _ (назва держави)_ до уповноважених органів цієї держави, не користуватися правами громадянина (підданого) _ (назва держави)_і не виконувати обов`язків, передбачених її законодавством для громадян (підданих) цієї держави.

Мені_____(прізвище, ім`я, по батькові)_ повідомлено, що в разі невиконання мною цього зобов`язання я втрачу громадянство України на підставі статті 19 Закону України Про громадянство України або його буде скасовано на підставі статті 21 цього Закону. Дата: ___ ________________ 20___ року (підпис)».

Дослідивши подану позивачем до міграційного органу декларацію судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 у графі «Існують незалежні від мене причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) російської федерації» зазначила : «3) процедура оформлення припинення громадянства (підданства) російської федерації не здійснюється».

Тобто фактично, позивачем допущено помилку в частині зазначення у формі декларації невірного пункту «3» замість вірного пункту «4».

Разом з цим, на переконання колегії суддів така описка є виключно формальною та жодним не впливає на зміст викладеної у декларації інформації.

В той же час, відмова у прийнятті поданої декларації з таких підстав може розцінюватись, як надмірний формалізм, оскільки зміст поданого позивачем документу містить всю необхідну інформацію, яка дає змогу оцінити намір заявника.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (частина перша статті 9 КАС України).

Європейський суд з прав людини, рішення якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ як джерело права, притримується позиції, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (до прикладу, рішення у справі «Шишков проти Росії» (Shishkov v. Russia), № 26746/05, параграф 110, від 20.02.2014).

У справі Рисовський проти України (п.70-71) Європейський Суд зазначив про особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП], заява N 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП], заява N 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", заява N 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі", заява N 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). У справі "Рисовський проти України" також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу "належного урядування". ЄСПЛ вказав на те, що принцип "належного урядування", зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі "Москаль проти Польщі". Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки"). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії".

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії", заява N 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії", заява N 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції діяв не у спосіб, визначений процесуальним законом, оскільки приймаючи оскаржуване рішення відповідач не навів вмотивованих висновків, які б унеможливлювали прийняття від ОСОБА_1 декларації про відмову від іноземного громадянства, а обмежився лише загальними роз`ясненнями норм законодавства щодо загальної процедури припинення іноземного громадянства, що зумовлює прийняття рішення про задоволення вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Водночас відповідач, як суб`єкт владних повноважень на якого покладено обов`язок щодо доказування правомірності власних дій, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час її апеляційного перегляду не довів належними та допустимими доказами правомірність власних дій (бездіяльності), які є предметом оскарження позивачем.

Щодо позовних вимог позивача про зобов`язання відповідача прийняти у позивача декларацію про відмову від громадянства Російської Федерації колегія суддів виходить із такого.

Адміністративний суд, перевіряючи правомірність рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Під дискреційним повноваженням розуміють такі повноваження, які надають певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

При цьому, згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

За приписами вказаної норми у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Таким чином, зобов`язання судовим рішенням суб`єкта владних повноважень до вчинення конкретних дій (прийняття конкретних рішень) можливе, за загальним правилом, лише за умови почергового встановлення судом двох обставин: позивач на момент звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень забезпечив виконання всіх без винятку вимог закону для отримання конкретного рішення; зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути повторно звернення позивача з урахуванням висновків суду є недоцільним (об`єктивно встановлено безальтернативність рішення суб`єкта владних повноважень, яке може бути прийняте за встановлених судом обставин у конкретній справі).

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Враховуючи висновки суду апеляційної інстанції про те, що позивачем було вжито всіх залежних від неї заходів для отримання документа про припинення іноземного громадянства, однак такі дії не призвели до бажаного результату, колегія суддів дійшла висновку, що з метою ефективного захисту порушеного права позивача та уникнення необхідного повторного звернення до суду, слід зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства Російської Федерації, що зумовлює прийняття рішення про задоволення вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Згідно з пунктами 1, 4 частини 1статті 317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення.

З огляду на викладене, враховуючи неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, в результаті чого суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.10.2024 по справі № 520/19690/24 підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

З огляду на звільнення позивача від сплати судового збору, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.10.2024 по справі № 520/19690/24 - скасувати.

Прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною відмову Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області у прийнятті декларації про відмову від іноземного громадянства ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, 24, м. Харків, 61057, ) прийняти у ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді Я.М. Макаренко С.П. Жигилій