Справа № 520/476/24
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2025-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий суддя І інстанції: Сліденко А.В.

29 січня 2025 р. Справа № 520/476/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,

Суддів: Русанової В.Б. , Бегунца А.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.02.2024 року по справі № 520/476/24

за позовом ОСОБА_1

до Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України

про визнання протиправним та скасування рішення суб`єкта владних повноважень, зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити конкретне управлінське волевиявлення,

В с т а н о в и в:

У січні 2024 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Тимошенко Л.В. звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 в повному обсязі, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі Постанова № 168) на період дії воєнного стану додаткової винагороди в розмірі 30 000 грн за період з 24.02.2022 року по 17.10.2022 року;

- зобов`язати Державну установу «Центр пробації» (далі - ДУ «Центр пробації») нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, встановлену Постановою № 168 за період з 24.02.2022 року по 07.07.2022 року в розмірі 30 000 грн щомісячно, а за період з 08.07.2022 року по 17.10.2022 року в розмірі 30 000 грн пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача ОСОБА_1 адвокат Тимошенко Л.В зазначає, що на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.04.2023 року по справі № 520/3519/23, відповідачем прийнято рішення, відповідно до якого підстав для видання наказу про нарахування та виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди у розмірі 30 000 грн на підставі Постанови № 168 відсутні, незважаючи на те, що в рішенні Харківського окружного адміністративного суду від 27.04.2023 року по справі № 520/3519/23 вказано, що позивач має право на отримання передбаченої Постановою № 168 додаткової винагороди у розмірі 30 000 грн, яка виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць.

Заперечуючи проти вимог позивача, у відзиві на адміністративний позов відповідач ДУ «Центр пробації» зазначає, що відповідно до п. 1 Постанови № 168 право на додаткову винагороду у розмірі 30 000 грн мають лише ті особи рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, які саме несуть (тобто, заступають у наряд чергування тощо) службу в органах та установах зазначеної Служби, а не всі працівники ДУ «Центр пробації», які навіть не мають посадових завдань та обов`язків дотичних до несення служби.

При цьому відповідач зазначає, що поняття «проходження служби» і «несення служби» не є тотожними. Так, поняття «несення служби» відповідач визначає як суспільні відносини, які виникають під час безпосереднього виконання обов`язків особами рядового і начальницького складу, в тому числі у період визначеного часу або у межах правового режиму. До таких обов`язків відповідач відносить, зокрема, несення служби у складі наряду чергової частини, блокпосту, оперативно-розшукової групи, групи швидкого реагування, несення служби у нічний час, гарнізонної та вартової служби.

Також відповідач звертає увагу суду на те, що позивачем до матеріалів адміністративної справи не надано жодного наказу директора Центру пробації щодо несення служби ОСОБА_1 , жодного графіку наряду чергування, жодної облікової форми часу несення позивачем служби в уповноваженому органі з питань пробації. Крім цього, позивачем не надано доказів його залучення до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів.

На переконання відповідача, оскільки позивач не залучався до виконання завдань, передбачених Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходів і повноважень, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, не здійснював «несення служби», а виконував свої службові обов`язки, пов`язані з реалізацією завдань та функцій пробації відповідно до посадової інструкції, Положення про Харківський районний відділ № 3 філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області та Колективного договору, тому правові підстави для виплати позивачу додаткової винагороди, визначеної Постановою № 168 у відповідача відсутні.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.02.2024 року (розгляд справи відбувся за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадження)) вимоги адміністративного позову ОСОБА_1 задоволено частково.

Так, вийшовши за межі позову, суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 наступним чином.

Визнав протиправною відмову Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України з приводу виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022 року № 168 за період 24.02.2022 року - 01.09.2022 року у розмірі - 30.000,00 грн щомісячно.

Зобов`язав Державну установу «Центр пробації» Мінстерства юстиції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду у порядку постанови КМУ від 28.02.2022 року № 168 за період 24.02.2022 року -01.09.2022 року у розмірі - 30.000,00 грн щомісячно.

Позов у решті вимог залишив без задоволення.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у межах справи № 520/3519/23 судами були установлені обставини, котрі не підлягають додатковому доказуванню у межах справи № 520/476/23, а саме: існування у заявника права на отримання додаткової винагороди у порядку Постанови № 168 в розмірі 30 000 грн щомісячно за період 24.02.2022 року - 01.09.2022 року.

Також суд зазначив, що в межах спірних правовідносин суб`єкт владних повноважень не наділений свободою адміністративного розсуду, позаяк повинен діяти не за правилом дискреції, а за правилом імперативного веління, а саме: вчинити управлінське волевиявлення з приводу нарахування та виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди у порядку Постанови № 168 за період 24.02.2022 року - 01.09.2022 року у розмірі 30 000 грн щомісячно, адже відповідне право позивача підтверджено рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.04.2023 року у справі № 520/3519/23, мотивувальна частина якого стосовно правової оцінки обставин фактичної дійсності та тлумачення дійсного змісту належної норми права є обов`язковою для суб`єкта владних повноважень у силу резолютивної частини рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.04.2023 року у справі №520/3519/23, де відображено власний судовий припис «з урахуванням викладених в даному рішенні висновків суду».

Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі відповідач посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог повністю.

Апеляційна скарга відповідача фактично обґрунтована відсутністю підстав для нарахування та виплати позивачу додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, оскільки характер виконуваної позивачем роботи не передбачає призначення йому додаткової винагороди в розмірі 30 000 грн.

Крім того, відповідач зазначає про пропуск позивачем встановленого ч.5 ст.122 КАС України строку звернення до суду з адміністративним позовом. Вказавши, що суд першої інстанції при постановленні ухвали про відкриття провадження у даній справі всупереч п.5 ч.1 ст.171 КАС України не з`ясував обставин чи поданий позов у встановлений законом строк.

Також відповідач вказує, що позивач вже звертався до адміністративного суду з аналогічних правовідносин та Харківським окружним адміністративним судом ухвалено рішення у справі № 520/3519/23, що набрало законної сили, про той самий предмет з тих же самих підстав. Однак, на думку відповідача, судом першої інстанції не надано належної оцінки клопотанню відповідача про закриття провадження у справі та відмовлено у його задоволенні.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

В даному випадку, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не є складними, виходячи з визначення справ незначної складності.

Письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом (п. 10 ч. 1 ст. 4 КАС України).

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

Відповідно до ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а судове рішення на підставі ст. 316 КАС України слід залишити без змін, з наступних підстав.

Судовим розглядом справи встановлено, що 24.11.2006 року позивача прийнято на службу до Державної кримінально-виконавчої служби України, що підтверджується записом № 3 у трудовій книжці ОСОБА_1 (серія) НОМЕР_1 (а.с. 7 9).

Позивач перебував на посаді старшого інспектора Харківського РВ № 3 філії ДУ «Центр пробації» в Харківській області, маючи звання майора внутрішньої служби (106 - 107).

31.10.2022 року позивач був звільнений за власним бажанням зі служби, на підставі наказу ДУ «Центр пробації» № 531/К (а.с.109).

Відповідно до довідки виданої ДУ «Центр пробації» від 17.01.2024 року № 8/2-14 про щомісячні види грошового забезпечення майора внутрішньої служби ОСОБА_1 за період з 01.02.2022 року по 31.10.2022 року додаткова винагорода у порядку п.1 Постанови №168 позивачу не виплачувалась (а.с.113).

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернуся до суду з позовом, в якому просив суд: визнати протиправною бездіяльність ДУ «Центр пробації» Міністерства юстиції України щодо ненарахування та невиплати на користь старшого інспектора Харківського РВ №3 філії ДУ «Центр пробації» у Харківській області, майора внутрішньої служби ОСОБА_1 додаткової винагороди за період з 24.02.2022 року по 01.09.2022 року, відповідно до п.1 Постанови №168 та зобов`язати ДУ «Центр пробації» Міністерства юстиції України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 додаткову винагороду за період з 24.02.2022 року по 01.09.2022 року, відповідно до п.1 Постанови № 168.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.04.2023 року у справі № 520/3519/23, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 25.10.2023 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ДУ «Центр пробації» Міністерства юстиції України щодо ненарахування та невиплати на користь старшого інспектора Харківського РВ №3 філії ДУ «Центр пробації`у Харківській області, майора внутрішньої служби ОСОБА_1 додаткової винагороди за період з 24.02.2022 року по 01.09.2022 року, відповідно до п.1 Постанови № 168. Зобов`язано ДУ «Центр пробації» Міністерства юстиції України повторно розглянути питання щодо прийняття наказу про призначення майору внутрішньої служби ОСОБА_1 з 24.02.2022 року по 01.09.2022 року додаткової винагороди у розмірі 30 000,00 грн щомісячно на підставі Постанови №168, а також розглянути питання щодо нарахування та виплати на підставі цього наказу ОСОБА_1 винагороди в розмірі 30 000,00 грн щомісячно, починаючи з 24.02.2022 року по 01.09.2022 року, з урахуванням викладених в даному рішенні висновків суду.

На виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.04.2023 року, що набрало законної сили 25.10.2023 року, відповідачем на нараді керівництва ДУ «Центр пробації» 12.12.2023 року розглянуто питання щодо видання наказу ДУ «Центр пробації» про нарахування та виплату майору внутрішньої служби ОСОБА_1 з 24.02.2022 року по 01.09.2022 року додаткової винагороди у розмірі 30 000 грн щомісячно на підставі Постанови № 168 та вирішено, що правові підстави для видання вищезазначеного наказу відсутні (а.с.12 -14).

Погоджуючись із висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає, що згідно з частиною другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 6 Закону України від 23.06.2005 року № 2713-IV «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» (далі - Закон № 2713-IV) встановлено, що Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.

Згідно з частиною першою статті 14 Закону № 2713-IV до персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу (далі - особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби), спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України (далі - працівники кримінально-виконавчої служби).

Відповідно до частин першої та другої статті 23 Закону № 2713-IV держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України. Умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.

Частиною п`ятою статті 23 Закону № 2713-IV обумовлено, що на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною першою статті 24 Закону № 2713-IV фінансування діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України та інших джерел, передбачених законом. Пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом, надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ.

Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України № 655-р від 13.09.2017 року та наказом Міністерства юстиції України № 4322/5 від 28.12.2017 року було утворено Державну установу «Центр пробації».

У частині першій статті 2 Закону України від 05.02.2015 року № 160-VIII «Про пробацію» (далі - Закон № 160-VIII) визначено, що пробація - система наглядових та соціально-виховних заходів, що застосовуються за рішенням суду та відповідно до закону до засуджених, виконання певних видів кримінальних покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, та забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого; орган пробації - центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері пробації; персонал органу пробації - працівники, які відповідно до повноважень, визначених цим Законом та іншими законами України, виконують завдання пробації.

Згідно зі ст.18 Закону №160-VIII орган пробації у межах своїх повноважень організовує: забезпечення суду досудовими доповідями про обвинувачених; здійснення нагляду за засудженими; виконання покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, громадських робіт, виправних робіт; реалізацію пробаційних програм стосовно осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням; соціально-виховну роботу із засудженими; підготовку до звільнення засуджених, які відбувають покарання у виді обмеження волі та позбавлення волі на певний строк.

Частиною першою ст. 19 Закону № 160-VIII передбачено, що права, обов`язки, відповідальність, правовий та соціальний захист персоналу органу пробації визначаються Законом України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та цим Законом.

Наказом Міністерства юстиції України від 08.12.2020 № 4242/5 затверджено Положення про Державну установу «Центр пробації» (далі - Положення), відповідно до пункту 1 якого Центр пробації є неприбутковою державною установою, створеною для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України з питань пробації і безпосереднього спрямування та координації діяльності уповноважених органів з питань пробації, що належить до сфери управління Мін`юсту.

Пунктом 6 Положення передбачено, що у структурі Центру пробації функціонують відокремлені структурні підрозділи (далі - Філії), до складу яких входять уповноважені органи з питань пробації. Філії не є юридичними особами та здійснюють частину делегованих функцій Центру пробації відповідно до мети (цілей), завдань та функцій.

Згідно з пунктом 7 Положення до складу Центру пробації входять працівники, які працюють за трудовим договором, та особи начальницького складу, що були переведені з Державної кримінально-виконавчої служби України.

Порядок виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України затверджено наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 року № 925/5 (далі - Порядок № 925/5).

Пунктом 3 розділу І Порядку № 925/5 визначено, що грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Абзацом першим пункту 4 розділу І Порядку № 925/5 передбачено, що грошове забезпечення виплачується особам рядового і начальницького складу, які займають штатні посади в Департаменті з питань виконання кримінальних покарань, міжрегіональних управліннях з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, органах пробації, установах виконання покарань, слідчих ізоляторах, воєнізованих формуваннях, навчальних закладах та закладах охорони здоров`я, таборах для тримання військовополонених, на підприємствах установ виконання покарань, інших підприємствах, в установах і організаціях, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

У подальшому відповідними Указами Президента України строк дії воєнного стану в Україні було продовжено, який діє і на даний час.

На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 року №64 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію», Кабінетом Міністрів України 28.02.2022 року прийнята Постанова №168 , пунктом 1 якої (в первинній редакції) було установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000,00 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Пунктом 5 зазначеної постанови №168 передбачено, що вона набирає чинності з моменту опублікування та застосовується з 24.02.2022 року.

З наведеного убачається, що особи начальницького та рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України не були включені законодавцем до п.1 первісної редакції Постанови № 168.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22.03.2022 року № 350 «Про внесення зміни до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. № 168» (далі - Постанова № 350) внесено зміни шляхом доповнення абзацу першого після слів «та поліцейським» доповнено словами «а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми «єПідтримка».

Пунктом 2 Постанови № 350 від 22.03.2022 року передбачено, що вона набрала чинності з дня її опублікування та застосовується з 24.02.2022 року.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 06.03.2022 року № 204-р затверджено Перелік адміністративно-територіальних одиниць, на території яких платникам єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, які перебувають на обліку на відповідній території, може надаватися допомога в рамках Програми «єПідтримка», згідно з додатком, у якому значиться Харківська область.

Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 року №75 затверджено Перелік територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), до якого (у спірний період) включено, зокрема, Харківську міську територіальну громаду.

Постановою Кабінету Міністрів України від 01.07.2022 року № 754 «Про внесення змін до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. № 168» (далі - Пстанова № 754), яка набрала чинності 08.07.2022, внесено зміни до абзацу першого Постанови № 168, зокрема: слова «які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми «єПідтримка» замінено словами «які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні)»; після слова «щомісячно» доповнено словами «(крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць)».

Згідно з п.2 Постанови № 754 від 01.07.2022 року ця постанова набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 01.06.2022 року.

У подальшому з урахуванням Постанови Кабінету Міністрів України № 793 від 07.07.2022 року «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 р. № 168» (далі Постанова № 793), яка набрала чинності 19.07.2022 року пункт 1 Постанови №168 був викладений у такій редакції:

«Установити, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах»

Також Постановою № 793 доповнено Постанову №168 пунктом 21 такого змісту:

« 21. Установити, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів» .

Згідно з п.2 Постанови №793 від 07.07.2022 року ця постанова набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 24.02.2022 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.2022 № 1146 «Про внесення змін до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 р. № 168» (далі - Постанова № 1146), яка набрала чинності 18.10.2022, внесено зміни до абзацу першого Постанови № 168, а саме: виключено слова «а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні)» та «(крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць)»; доповнено абзац реченням такого змісту: «Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах».

Згідно п. 2 Постанови № 1146, ця постанова набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 01.09.2022 року.

З аналізу вищевикладених норм, колегія суддів дійшла висновку, що з 24.02.2022 року позивач набув право на отримання додаткової щомісячної винагороди, у розмірі 30 000 грн, встановленої Постановою № 168. Водночас, з огляду на вищевказані редакції Постанови № 168 у період до 08.07.2022 року Постанова № 168 передбачала виплату додаткової винагороди у фіксованому розмірі 30 000 грн щомісяця. У період з 08.07.2022 року (день набрання чинності Постановою № 754) по 18.07.2022 року розмір такої винагороди становив 30 000 грн та мав виплачуватись пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць. З 19.07.2022 року (день набрання чинності Постановою № 793) додаткова винагорода має вплачувалась у розмірі до 30 000 грн пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць, а порядок і умови її виплати мають визначатися керівником відповідного органу. З 18.10.2022 року (день набрання чинності Постановою № 1146) припинено право позивача, як співробітника Державної кримінально-виконавчої служби України на отримання додаткової винагороди у порядку Постанови № 168 як у фіксованому розмірі 30 000 грн так і у розмірі до 30 000 грн пропорційно реальному часу служби.

Ураховуючи, що в період спірних правовідносин Харківська область (без визначення окремих територіальних громад та населених пунктів) віднесена до адміністративно-територіальних одиниць, на території яких платникам єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, які перебувають на обліку на відповідній території, може надаватися допомога в рамках Програми «є Підтримка», а також належність Харківської територіальної громади до територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні). Беручи до уваги те, що ОСОБА_1 будучи майором внутрішньої служби проходив службу на посаді старшого інспектора Харківського районного відділу №3 філії ДУ «Центр пробації» в Харківській області, колегія суддів дійшла до висновку про те, що в період з 24.02.2022 року по 17.10.2022 року, позивач мав право на отримання щомісячної додаткової винагороди в розмірі 30 000 грн, розрахованої пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання протиправною відмову ДУ «Центр пробації» Мінстерства юстиції у виплаті ОСОБА_1 додаткової винагороди у порядку Постанови № 168 за період 24.02.2022 року - 01.09.2022 року у розмірі - 30.000 грн щомісячно.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивач не має права на виплату додаткової винагороди, передбаченої п. 1 Постанови № 168, оскільки право на додаткову винагороду у розмірі 30 000 грн мають лише ті особи рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, які саме несуть (тобто заступають у наряд, чергування тощо) службу в органах та установах зазначеної Служби, а не всі працівники ДУ «Центр пробації», які навіть не мають посадових звань та обов`язків дотичних до несення служби, з огляду на наступне.

Верховним Судом у постанові від 02.11.2023 року по справі № 160/11851/22 сформовано висновок щодо застосування пункту 1 Постанови № 168 в аспекті доводів апеляційної скарги відповідача, яку надалі підтримано Верховним Судом й в інших справах за подібних обставин, зокрема у постановах Верховного Суду від 18.01.2024 року по справі № 200/297/23, від 25.01.2024 року по справі № 520/8343/22, від 21.03.2024 року по справі № 160/12980/22, від 28.03.2024 року по справі № 480/1364/23, від 25.04.2024 року по справі № 160/10532/22, від 25.07.2024 року по справі № 400/1895/23, від 24.10.2024 року по справі № 200/5154/22, від 29.10.2024 року по справі № 160/4039/23 та від 31.10.2024 року по справі № 200/4975/22.

Так, у постанові від 02.11.2023 року по справі № 160/11851/22, де позивач - підполковник внутрішньої служби, який обіймав посаду начальника Чечелівського районного відділу філії ДУ «Центр пробації» у Дніпропетровській області - оскаржував бездіяльність ДУ «Центр пробації» щодо ненарахування і невиплати йому винагороди, передбаченої пунктом 1 Постанови № 168, Верховний Суд вже надав оцінку схожим доводам ДУ «Центр пробації», який уважав, що право на отримання додаткової винагороди, відповідно до Постанови № 168, мають лише ті особи рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України (зокрема і ДУ «Центр пробації»), які саме «несуть службу» в органах та установах зазначеної Служби.

Відповідаючи на такі аргументи, Верховний Суд у пунктах 41-43 постанови від 02.11.2023 року у справі № 160/11851/22 зазначив, що у цьому випадку поняття «несення служби», яке зазначено у пункті 1 Постанови № 168, тотожні поняттю «проходження служби». Оскільки, законодавством визначено, що особи рядового і начальницького складу, які мають спеціальні звання, проходять службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України, немає ніяких підстав вважати, що вони службу не несуть. При цьому, Суд зауважив, що положення пункту 1 Постанови № 168 не містять застережень щодо призначення додаткової допомоги виключно особам, які беруть участь в оперативних заходах, несуть варту, в тому числі в нічний час, несуть службу у наряді, тощо. Тобто, Постанова № 168 (у редакції від 22.03.2022 року) не ставить у залежність отримання додаткової винагороди від залучення осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби від виконання завдань та заходів, спрямованих на забезпечення безпеки в умовах воєнного стану, як про це вказує відповідач.

У справі № 160/12980/22 Верховний Суд відхилив аргументи ДУ «Центр пробації» щодо відмінності терміну «несення служби» від «проходження служби», які були обґрунтовані посиланням на пункт 5 глави 13 розділу ІІІ Порядку № 925/5, оскільки розділ ІІІ під назвою «Компенсаційні виплати» містить лише 2 глави, в яких відсутнє поняття «несення служби».

Верховний Суд зазначив, що таке визначення наведене лише в підпункті 5 пункту 13 «Порядок преміювання осіб рядового і начальницького складу» розділу ІІ «Грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу» Порядку № 925/5 і стосується саме преміювання. Аналіз змісту указаної норми свідчить про вузьке використання цього поняття лише в аспекті виконання службових обов`язків особами рядового і начальницького складу в нічний час, що жодним чином не стосується предмету спору у справі, що розглядається.

Крім того, у справі № 200/297/23 Верховний Суд констатував безпідставність доводів ДУ «Центр пробації» про те, що за відсутності відповідних наказів командирів (начальників), на підставі яких здійснюється виплата додаткової винагороди, передбаченої пунктом 1 Постанови № 168, відсутні і підстави для нарахування та виплати такої винагороди, позаяк, вказане свідчить лише про допущення протиправної бездіяльності, а не про відсутність права у позивача на таку винагороду.

Згідно із частиною п`ятою статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про недотримання позивачем строків позовної давності, визначених ч. 5 ст. 122 КАС України, а також того, що суд першої інстанції при постановленні ухвали про відкриття провадження у даній справі всупереч п.5 ч.1 ст.171 КАС України не з`ясував обставин чи поданий позов у встановлений законом строк, колегія суддів зазначає наступне.

Як убачається з матеріалів справи, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні від 26.02.2024 року розглянув клопотання відповідача щодо недотримання позивачем встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України строку звернення до суду та дійшов висновку про залишення клопотання без задоволення. Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч. 5 ст. 122 КАС України).

Колегія суддів зазначає, що в даній справі позивач оскаржує відмову відповідача, оформлену протоколом наради керівництва ДУ «Центр пробації» від 12.12.2023 року, у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 в повному обсязі додаткової винагороди в розмірі 30 000 грн, відповідно до Постанови № 168 право на нарахування та виплату якої підтверджено рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 24.04.2023 по справі № 520/3519/23.

При цьому, як убачається з матеріалів справи представник позивача ОСОБА_1 Тимошенко Л.В. звернувся до суду з позовом через підсистему «Електронний суд» - 07.01.2024.

Враховуючи наведете, колегія суддів дійшла висновку, що позивач не допустив пропуску встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України строку звернення до суду, звернувшись з позовом у цій справі 07.01.2024 року, оскаржуючи відмову ДУ «Центр пробації» від 12.12.2023 року у нарахуванні та виплаті йому додаткової винагороди передбаченої п.1 Постанови № 168 в розмірі 30 000 грн в період з 24.02.2022 року по 17.10.2022 року.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволення клопотання відповідача про залишення позову без розгляду, у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Стосовно доводів апеляційної скарги відповідача про те, судом першої інстанції не надано належної оцінки клопотанню відповідача про закриття провадження у справі, оскільки позивач вже звертався до адміністративного суду з аналогічних правовідносин та Харківським окружним адміністративним судом ухвалено рішення у справі № 520/3519/23, що набрало законної сили, колегія суддів зазначає наступне.

Як убачається з матеріалів справи, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні від 26.02.2024 року розглянув клопотання відповідача про закриття провадження у справі та дійшов висновку про відмову у його задоволенні. Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду з огляду на наступне.

За змістом п. 4 ч. 1 статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Зазначена підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом спорів, які вже розглянуті і остаточно вирішені по суті. Перешкодою для звернення до суду є наявність у тотожному спорі рішення або постанови суду, що набрали законної сили, або ухвали про закриття провадження у справі.

Відповідно до наведеної норми тотожними визнаються позови, у яких збігаються сторони, предмет і підстава, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників адміністративного процесу, вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Визначаючи підстави позову, як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

У постанові від 09.10.2018 року у справі № 809/487/18 Верховний Суд зазначив, що підстави адміністративного позову - це фактичні та юридичні обставини публічно-правового спору, які обґрунтовують можливість подання такого позову; це факти, які відповідно до норм матеріального права вказують на наявність (відсутність) між позивачем і відповідачем спірних правовідносин. Отже, для встановлення тотожності підстав позову визначальне значення має коло обставин і фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Не є зміною підстав адміністративного позову викладення одних і тих же обставин, але в іншій стилістичній формі або із зазначенням обставин, які були відомі заявникові під час подання ним первісної заяви, але були названі ним інакше.

Отже, достатньою та необхідною правовою підставою для закриття провадження у справі на підставі п.4 ч.1 ст.238 КАС України є одночасна сукупність таких умов: тотожність спору (підстави, предмет позову та сторони співпадають); наявність в іншій справі постанови чи ухвали, якими завершено розгляд справи і які набрали законної сили.

Такий правовий підхід викладений Верховним Судом, зокрема у постановах від 31.03.2021 року у справі № 240/6357/20, від 27.08.2021 року у справі № 580/3966/20, від 15.12. 2020 року у справі № 804/5759/17, від 17.08.2022 року у справі № 520/9008/2020.

Судовим розглядом встановлено, що у межах розгляду справи № 520/3519/23 судом вирішувалось питання щодо наявності у ОСОБА_1 права на отримання додаткової винагороди у порядку Постанови № 168 за період 24.02.2022 року - 01.09.2022 року у розмірі - 30.000 грн щомісячно, за наслідком розгляду якого судом прийнято рішення про зобов`язання ДУ «Центр пробації» Міністерства юстиції України повторно розглянути питання щодо прийняття наказу про призначення майору внутрішньої служби ОСОБА_1 з 24.02.2022 року по 01.09.2022 року додаткової винагороди у розмірі 30.000,00 грн щомісячно на підставі Постанови № 168, а також розглянути питання щодо нарахування та виплати на підставі цього наказу ОСОБА_1 винагороди в розмірі 30 000 грн щомісячно, починаючи з 24.02.2022 року по 01.09.2022 року, з урахуванням викладених в даному рішенні висновків суду.

Таким чином, за наслідками судового розгляду справи № 520/3519/23 судом було вирішено питання про право позивача на отримання додаткової винагороди у порядку Постанови №168 за період 24.02.2022 року - 01.09.2022 року у розмірі - 30.000 грн щомісячно. Проте, судом у справі № 520/3519/23 не вирішувалося питання щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду у порядку постанови КМУ від 28.02.2022 року № 168 за період 24.02.2022 року - 01.09.2022 року у розмірі - 30.000,00 грн щомісячно.

На виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.04.2023 року по справі № 520/3519/23 відповідачем 12.12.2023 року розглянуто питання щодо видання наказу ДУ «Центр пробації» про нарахування та виплату позивачу з 24.02.2022 року по 01.09.2022 року додаткової винагороди у розмірі 30 000 грн щомісячно на підставі Постанови № 168 та вирішено, що правові підстави для видання вищезазначеного наказу відсутні, тобто відповідачем прийнято рішення без урахування висновків суду викладених в рішенні Харківського окружного адміністративного суду від 27.04.2023 року по справі № 520/3519/23, що і зумовило позивача звернутись до суду з даним позовом.

За таких обставин, проаналізувавши підстави, предмет позову та суб`єктний склад сторін у даній справі та справі № 520/3519/23, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для закриття провадження у справі № 520/476/24.

Колегія суддів зазначає, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ст. 2 КАС України). Відтак, обираючи спосіб захисту прав позивача, суди мали б зважати на ефективність такого захисту.

Ця мета перегукується зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути ефективним як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством.

Засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 року у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), п. 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 року у справі "Джорджевич проти Хорватії", п. 101; рішення від 06.11.1980 року у справі "Ван Остервійк проти Бельгії", п.п. 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року № 3-рп/2003).

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 року у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово посилався на те, що "ефективний засіб правового захисту", у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції. (Постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 року у справі № 826/14016/16, від 11.02.2019 року у справі № 2а-204/12).

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з метою повного та ефективного захисту прав позивача необхідно зобов`язати ДУ «Центр пробації» Мінстерства юстиції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду у порядку Постанови № 168 за період 24.02.2022 року - 01.09.2022 року у розмірі - 30.000 грн щомісячно.

Інші доводи та заперечення сторін на висновки колегії суддів не впливають.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (№ 65518/01; пункт 89), Проніна проти України (№ 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ч. 1 ст. 316 КАС України).

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 292, 293, 308, 310, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2024 року по справі № 520/476/24, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л.В. Мельнікова
Судді В.Б. Русанова А.О. Бегунц