Справа № 460/1347/24
Суддя: О.В. Поліщук
Дата ухвалення: 2025-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

29 січня 2025 року м. Рівне №460/1347/24

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Поліщук О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В :

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (далі відповідач-2) про:

визнання протиправним та скасування рішення відповідача-2 від 28.11.2023 № 28 про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до норм статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування";

зобов`язання відповідача-1 зарахувати до страхового стажу позивача: періоди роботи з 11.08.1982 по 04.10.1982, з 24.01.1984 по 15.08.1984, з 15.05.1990 по 28.12.1991, з 30.12.1991 по 14.03.1995, які зазначені у трудовій книжці серії НОМЕР_1 ; періоди здійснення підприємницької діяльності з 01.01.2001 по 28.02.2003, з 01.04.2002 по 31.05.2002, з 01.07.2002 по 31.08.2002, з 01.10.2002 по 30.11.2002, з 01.01.2003 по 31.12.2003;

зобов`язання відповідача-1 здійснити призначення та виплату позивачу пенсії за віком відповідно до норм статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", починаючи з 22.11.2023.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЙ СТОРІН.

За змістом позовної заяви вимоги позивача ґрунтуються на тому, що в листопаді 2023 року він звернувся до відповідача-1 із заявою про призначення пенсії за віком, яку за принципом екстериторіальності було скеровано до відповідача-2 для розгляду по суті. Відповідач-2 оскаржуваним рішенням від 28.11.2023 № 28 відмовив позивачу в призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю 27 років страхового стажу. Так, до страхового стажу позивача не були зараховані періоди роботи з 11.08.1982 по 04.10.1982, з 24.01.1984 по 15.08.1984, з 15.05.1990 по 28.12.1991, з 30.12.1991 по 14.03.1995, оскільки записи про такі періоди у трудовій книжці позивача містять недоліки. Також до страхового стажу позивача не зараховані періоди провадження ним підприємницької діяльності з 01.01.2001 по 28.02.2003, з 01.04.2002 по 31.05.2002, з 01.07.2002 по 31.08.2002, з 01.10.2002 по 30.11.2002, з 01.01.2003 по 31.12.2003 у зв`язку з відсутністю відомостей про нарахування заробітної плати та сплату страхових внесків. Такі дії пенсійного органу позивач вважає протиправними, оскільки обов`язок щодо організації ведення та заповнення трудових книжок покладається на роботодавця і найманий працівник не може нести негативні наслідки у разі неналежного виконання роботодавцем такого обов`язку. В свою чергу, спірні періоди ведення позивачем підприємницької діяльності мають бути зараховані до його страхового стажу з огляду на наявність у нього свідоцтва про державну реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності. Таким чином, на думку позивача, відповідачі безпідставно не зарахували спірні періоди до страхового стажу та, як наслідок, протиправно відмовили йому в призначенні пенсії за віком, а тому просить суд позов задовольнити в повному обсязі.

26.02.2024 через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС відповідач-2 подав до суду клопотання про долучення доказів, яке за своїм змістом та суттю є відзивом на позовну заяву. Відповідач-2 заперечує щодо задоволення позовних вимог та зазначає, що позивачу відмовлено в призначенні пенсії відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 27 років. Відповідно до наданих документів підтверджено набуття позивачем страхового стажу 18 років 10 місяців 26 днів. Водночас, на підставі наданих документів до страхового стажу позивача не зараховані періоди: з 11.08.1982 по 04.10.1982, з 24.01.1984 по 15.08.1984, оскільки такі записи у трудовій книжці завірені нечитабельною печаткою; з 15.05.1990 по 28.12.1991, оскільки у такому записі у трудовій книжці наявні виправлення в даті наказу на зарахування; з 30.12.1991 по 14.03.1995, оскільки такий запис у трудовій книжці завірений печаткою УССР; ведення підприємницької діяльності з 01.01.2001 по 28.02.2003, з 01.04.2002 по 31.05.2002, з 01.07.2002 по 31.08.2002, з 01.10.2002 по 30.11.2002, з 01.01.2003 по 31.12.2003, оскільки відсутні дані про нарахування заробітної плати та сплату страхових внесків. З огляду на вказане, просить відмовити в задоволенні позову повністю.

29.02.2024 через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС відповідач-1 подав до суду відзив на позовну заяву, у якому заперечує щодо задоволення позовних вимог. В обґрунтування заперечень проти позову відповідач-1 наводить твердження, тотожні вказаним відповідачем-2 у відзиві на позовну, щодо відсутності у позивача необхідного страхового стажу 27 років та відсутності підстав зарахування до стажу спірних періодів трудової діяльності у зв`язку з недоліками в оформлені трудової книжки та несплатою страхових внесків під час провадження підприємницької діяльності. Додатково зазначив, що період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування до 01.01.2004 має бути підтверджений спеціальним торговим патентом, або свідоцтвом про сплату єдиного податку, або патентом про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідкою про сплату страхових внесків, чого позивачем зроблено не було. Таким чином, відповідач стверджує, що у спірних правовідносинах діяв у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, у зв`язку з чим просить суд відмовити в задоволенні позову повністю.

07.03.2024 через відділ документального забезпечення (канцелярію) суду позивач подав відповідь на відзив відповідача-1, однак з даного приводу суд зауважуєу, що в силу вимог частини третьої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), у цій категорії справ заявами по суті справи є позов та відзив.

ЗАЯВИ, КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ.

Інших заяв та клопотань, які мають значення для вирішення спору до суду не надходило.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ.

Ухвалою суду від 08.02.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідно до вимог частини четвертої статті 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ ТА ЗМІСТ ПРАВОВІДНОСИН.

Розглянувши матеріали, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, судом встановлено наступне.

22.11.2023 ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою про призначення пенсії за віком.

На підставі пункту 4.2 розділу IV Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, за принципом екстериторіальності заяву позивача про призначення пенсії від 22.11.2023 направлено для розгляду до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області.

28.11.2023 відповідачем-2 прийнято рішення № 28, яким позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (за текстом рішення - Закон). У спірному рішенні відповідачем-2 зазначені наступні мотиви його прийняття: пенсійний вік, визначений статтею 26 Закону, - 60 років; вік заявника на дату звернення - 62 роки 11 місяців 02 дні; необхідний страховий стаж, визначений статтею 26 Закону, - 27 років; відповідно до наданих документів страховий стаж особи - 18 років 10 місяців 26 днів; відповідно до наданих документів до страхового стажу не зараховані періоди: з 11.08.1982 по 04.10.1982, з 24.01.1984 по 15.08.1984, оскільки такі записи у трудовій книжці завірені нечитабельною печаткою; з 15.05.1990 по 28.12.1991, оскільки у такому записі у трудовій книжці наявні виправлення в даті наказу на зарахування; з 30.12.1991 по 14.03.1995, оскільки такий запис у трудовій книжці завірений печаткою УССР; ведення підприємницької діяльності з 01.01.2001 по 28.02.2003, з 01.04.2002 по 31.05.2002, з 01.07.2002 по 31.08.2002, з 01.10.2002 по 30.11.2002, з 01.01.2003 по 31.12.2003, оскільки відсутні дані про нарахування заробітної плати та сплату страхових внесків.

Позивач, не погоджуючись з рішенням про відмову в призначенні пенсії, діями щодо незарахування спірних періодів трудової діяльності до страхового стажу та, відповідно, вважаючи такі рішення і дії протиправними, звернувся до суду з цим позовом.

ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН ТА ВИСНОВКИ СУДУ.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Суд зауважує, що з огляду на предмет спору та зміст спірних правовідносин, ключовим питанням у цій справі є набуття позивачем на момент звернення до пенсійного органу віку та страхового стажу достатніх для призначення пенсії за віком за нормами статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"

Вирішуючи вказане питання, суд виходить з такого.

З 01.04.1992 введено в дію в повному обсязі Закон України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII (далі Закон № 1788-XII). Згідно з Преамбулою, цей Закон відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій; Закон спрямований на те, щоб повніше враховувалася суспільно корисна праця як джерело зростання добробуту народу і кожної людини, встановлює єдність умов і норм пенсійного забезпечення робітників, членів колгоспів та інших категорій трудящих; Закон гарантує соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки.

З 01.01.2004 набрав чинності Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV). Згідно з Преамбулою, цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 Закону № 1058-IV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 9 Закону № 1058-IV, відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

За правилами частини першої статті 26 Закону № 1058-IV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин;) особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років.

Водночас, частиною другою статті 26 Закону № 1058-IV передбачено, що у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу, зокрема з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 20 до 30 років.

Відтак, приписи статті 26 Закону № 1058-IV пов`язують набуття особою права на призначення пенсії за віком з досягненням такою особою відповідного пенсійного віку та наявністю у неї необхідного страхового стажу.

Згідно з абзацом 1 частини першої статті 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Також частиною четвертою статті 24 Закону № 1058-IV встановлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Таким чином, суд констатує, що до страхового стажу зараховується період трудової діяльності особи, протягом якого вона підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески.

При цьому, оскільки спірні періоди трудової діяльності, які позивач просить зарахувати до страхового стажу існували до набрання чинності Законом № 1058-IV, то такі мають зараховуватись до страхового стажу в порядку та на умовах, визначених Законом № 1788-XII, що був чинним на той момент.

Відповідно до частини першої статті 56 Закону № 1788-XII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Згідно зі статтею 62 Закону №1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі Порядок № 637) передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Також пунктом 2 Порядку № 637 встановлено, що у разі коли документи про стаж роботи не збереглися, підтвердження стажу роботи здійснюється органами Пенсійного фонду України на підставі показань свідків.

Аналіз вказаних вище норм права дає суду підстави для висновку про те, що основним документом, який підтверджує трудовий стаж, набутий до 01.01.2004, є трудова книжка особи. При цьому, лише у разі відсутності в особи трудової книжки або записів в ній органи пенсійного фонду мають право встановлювати трудовий стаж на підставі інших первинних документів чи показань свідків.

Зі змісту оскаржуваного рішення від 28.11.2023 № 28 слідує, що відповідач-2 на підставі трудової книжки позивача не зарахував до страхового стажу такі періоди трудової діяльності, зокрема:

з 11.08.1982 по 04.10.1982, оскільки відповідний запис завірений нечитабельною печаткою;

з 24.01.1984 по 15.08.1984, оскільки відповідний запис завірений нечитабельною печаткою;

з 15.05.1990 по 28.12.1991, оскільки у відповідному записі наявне виправлення в даті наказу на зарахування;

з 30.12.1991 по 14.03.1995, оскільки відповідний запис завірений печаткою УССР.

Відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 (дата заповнення 14.03.1978), позивач працював:

у період з 11.08.1982 по 04.10.1982 (00 років 01 місяць 24 дні) на посаді робочого у Радгосп-заводі "Лиманський" (записи №№ 11, 12);

у період з 24.01.1984 по 15.08.1984 (00 років 06 місяців 23 дні) на посаді вантажника у Винному заводі ім. Нізамі міста Кіровобад (записи №№ 21, 22);

у період з 15.05.1990 по 28.12.1991 (01 рік 07 місяців 14 днів) на посаді слюсаря по ремонту автомобілів у Кооперативі по ремонту легкових автомобілів "ЕРА" (записи №№ 34, 35);

у період з 30.12.1991 по 14.03.1995 (03 роки 02 місяці 15 днів) на посаді столяра у Кооперативі "Технікор" (записи №№ 36, 37).

При цьому, суд погоджується з доводами відповідача-2 про те, що записи у трудовій книжці позивача про періоди роботи з 11.08.1982 по 04.10.1982, з 24.01.1984 по 15.08.1984, з 15.05.1990 по 28.12.1991, з 30.12.1991 по 14.03.1995 містять недоліки.

Однак, з даного приводу суд зазначає, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії (відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 27.03.2018 у справі № 208/6680/16-а (2а/208/245/16) та від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а).

Так, у період з 11.08.1982 по 14.03.1995 порядок ведення трудових книжок визначали Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджена Постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 № 162 (далі - Інструкція № 162), та Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 (далі - Інструкція № 58).

Пунктом 1.1 Інструкції № 162 було встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників та службовців.

Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних та громадських підприємств, установ та організацій, які пропрацювали понад 5 днів, у тому числі на сезонних та тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Пунктом 2.2. Інструкції № 162 було передбачено, що заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства у присутності працівника пізніше тижневого терміну від часу прийому на роботу.

У трудову книжку вносяться, зокрема:

відомості про працівника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність;

відомості про роботу: прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення.

Відповідно до пункту 2.3. Інструкції № 162, всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу чи звільнення, а також про нагородження та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільненні - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виробляються арабськими цифрами (число та місяць двозначними).

Записи виконуються акуратно, пір`яною або кульковою ручкою, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольору.

Згідно з пунктом 4.1. Інструкції № 162, при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та заохочення, внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Також пунктом 1.4. Інструкції № 162 було передбачено, що питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання та обліку, регулюються постановою Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 6 вересня 1973 р. № 656 "Про трудові книжки робітників і службовців" (СП СРСР, 1973 № 21, ст. 115) та цією Інструкцією.

Відповідно до пункту 1 Постанови Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 06.09.1973 № 656 "Про трудові книжки робітників і службовців" (далі - Постанова № 656), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників та службовців. Трудові книжки ведуться усім робітників і службовців державних, кооперативних та громадських підприємств, установ та організацій, які пропрацювали понад 5 днів, у тому числі на сезонних та тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державного соціального страхування.

На осіб, які працюють за сумісництвом, трудові книжки ведуться лише за місцем основної роботи.

Також, пункт 13 Постанови № 656 визначав, що при звільненні робітника чи службовця всі записи про роботу, нагородження та заохочення, внесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, організації, засвідчуються підписом керівника підприємства, установи, організації або спеціально уповноваженої ним особи та печаткою.

При цьому, пункт 18 Постанови № 656 встановлював, що відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберіганні та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, яка призначається наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а у передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Тотожні за змістом вимоги щодо ведення трудових книжок встановлювала Інструкція № 58.

Відтак, за загальним правилом відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій ця трудова книжка належить, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Водночас, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, а тому вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення такого працівника конституційного права на соціальний захист в частині призначення пенсії за віком.

Саме такий правовий висновок був сформований Верховним Судом у постанові від 30.09.2021 у справі № 300/860/17, який в силу вимог частини п`ятої статті 242 КАС України підлягає до застосування судом при вирішенні цієї справи.

Суд звертає увагу, що записи №№ 11, 12, 21 та 22 у трудовій книжці позивача, хоч і засвідчені нечітким відтиском печатки підприємства, однак виконані акуратно (не містять виправлень), містять відомості про розпорядчі документи, на підставі яких зроблені такі записи, засвідчені підписом керівника (уповноваженої особи) підприємства та на основі їх можна чітко встановити межі періодів трудової діяльності позивача, посаду яку він займав та назву місця роботи (підприємства).

З огляду на вказане, суд приходить до висновку про те, що періоди роботи позивача з 11.08.1982 по 04.10.1982 та з 24.01.1984 по 15.08.1984 мають бути зараховані до страхового стажу на підставі записів №№ 11, 12, 21 та 22 у його трудовій книжці серії НОМЕР_1 (дата заповнення 14.03.1978).

Щодо записів №№ 34, 35 у трудовій книжці позивача про період роботи на посаді слюсаря по ремонту автомобілів у Кооперативі по ремонту легкових автомобілів "ЕРА" з 15.05.1990 по 28.12.1991, то такий на переконання суду не містить виправлення у відомостях про дату наказу про прийняття на роботу (графа 4). Дійсно, остання цифра порядкового номера місяця винесення наказу виглядає так наче виконана іншою ручкою. Водночас, такий напис не виглядає так наче він був виконаний поверх іншого неправильного запису. Крім того, зазначена дата винесення відповідного наказу (графа 4) відповідає даті прийняття позивача на роботу (графа 2).

Таким чином, на переконання суду, описаний вище недолік в заповненні трудової книжки позивача не є критичним та таким, що унеможливлює зарахування періоду роботи з 15.05.1990 по 28.12.1991 до страхового стажу позивача на підставі відповідних записів.

Також, суд відхиляє як безпідставні та такі, що не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, доводи відповідачів про відсутність підстав для зарахування до страхового стажу позивача періоду трудової діяльності з 30.12.1991 по 14.03.1995 у зв`язку з тим, що відповідні записи у його трудовій книжці засвідчені печаткою УРСР.

Так, положення Постанови Верховної Ради України від 11.05.1992 № 2318-XII "Про заходи щодо забезпечення виконання вимог дозвільної системи" та Інструкції про порядок видачі дозволів на виготовлення печаток і штампів, затвердженої наказом МВС України від 18.10.1993 № 643, не містили жодних положень про заборону використання раніше виготовлених печаток та штампів (маються на увазі ті, що були виготовлені до припинення існування УРСР) та про обов`язок їх заміни.

Не впливає на права та законні інтереси позивача й факт припинення статусу СРСР (в т.ч. республік, що входили до його складу) як суб`єкта міжнародного права, а також факт створення Співдружності Незалежних Держав.

А тому та обставина, що Кооператив "Технікор" не замінив свою печатку новою після припинення УРСР, не робить засвідчені такою печаткою документи нечинними (неправдивими) тощо.

Інших недоліків, окрім як засвідчення печаткою УРСР, записи №№ 36, 37 у трудовій книжці позивача про період роботи з 30.12.1991 по 14.03.1995 не містять, у зв`язку з чим відповідач-2 безпідставно не зарахував такий період до страхового стажу позивача.

З огляду на вказане вище, суд констатує, що відповідач-2 безпідставно не зарахував до страхового стажу позивача періоди його трудової діяльності з 11.08.1982 по 04.10.1982, з 24.01.1984 по 15.08.1984, з 15.05.1990 по 28.12.1991, з 30.12.1991 по 14.03.1995 на підставі записів №№ 11, 12, 21, 22, 34-37 відповідно у його трудовій книжці серії НОМЕР_1 (дата заповнення 14.03.1978).

В свою чергу, вирішуючи питання правомірності незарахування до страхового стажу позивача періодів провадження ним підприємницької діяльності з 01.01.2001 по 28.02.2003, з 01.04.2002 по 31.05.2002, з 01.07.2002 по 31.08.2002, з 01.10.2002 по 30.11.2002 та з 01.01.2003 по 31.12.2003, суд виходить з такого.

Згідно з вимогами пункту 4 Порядку № 637, час роботи осіб, які займаються підприємницькою діяльністю, заснованою на приватній власності та на виключно їхній праці, за період до 1 травня 1993 р., а також час роботи осіб, які займаються веденням особистого селянського господарства зараховується до трудового стажу за наявності довідки Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків. При цьому, форма довідки встановлена додатком № 1 до Порядку № 637.

Періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, з 1 січня 1998 р. по 31 грудня 2003 р. зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності, а з 1 січня 2004 р. по 31 грудня 2017 р. за бажанням особи - за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів.

Водночас, відповідно до підпункту 2 пункту 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі Порядок № 22-1), період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу. Для підтвердження періоду здійснення підприємницької діяльності до 01 січня 2004 року можуть прийматись інші документи про сплату страхових внесків. Періоди підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування до 01 січня 2004 року, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, можуть зараховуватись до страхового стажу також на підставі свідоцтва про сплату єдиного податку або спеціального торгового патента, або патента про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування.

Згідно з підпунктом 3 пункту 2.1 Порядку № 22-1, для підтвердження заробітної плати за період страхового стажу з 01 липня 2000 року орган, що призначає пенсію, додає індивідуальні відомості про застраховану особу (додатки 3, 4 до Положення).

Також, підпункту 1 пункту 3-1 розділу XV "Перехідні положення" Закону № 1058-IV встановлено, що до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із статтею 26 цього Закону включаються періоди:

1) ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку:

з 1 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно, що підтверджуються довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності;

з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску);

2) проходження військової служби по 31 грудня 2017 року включно;

3) перебування у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами з 1 січня 2004 року по 30 червня 2013 року включно;

4) перебування у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку з 1 січня 2004 року до часу запровадження сплати страхових внесків (єдиного внеску) за жінок, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку;

5) перебування у довготерміновому відрядженні працівників дипломатичної служби у період з 1 січня 2004 року по 30 квітня 2016 року, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру.

Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дає суду підстави для висновку, що у період з 1993 по 01.07.2000 років на законодавчому рівні було передбачено зарахування до страхового (трудового) стажу для обчислення пенсій період здійснення підприємницької діяльності за умови сплати підприємцями страхових внесків до Пенсійного фонду України, які підлягали обов`язковій реєстрації як платники внесків в органах пенсійного фонду.

При цьому, період здійснення підприємницької діяльності з 1 січня 1998 року по 30 червня 2000 року враховується до страхового стажу на підставі довідки про реєстрацію суб`єктом підприємницької діяльності за умови наявності інформації про перебування особи, що звертається за призначенням пенсії, на спрощеній системі оподаткування або із застосуванням фіксованого податку.

Судом встановлено, що в період з 17.04.1995 по 02.12.2015 позивач був зареєстрований фізичною особою-підприємцем, у зв`язку з чим до заяви про призначення пенсії від 22.11.2023 ним були долучені копії:

свідоцтва від 17.04.1995 про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи;

свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В03 № 819915 від 23.03.2011;

виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії ААВ від № 624102 від 30.01.2012;

витягу з ЄРС для ФОП від 22.11.2023.

Разом з тим, ні пенсійному органу, ні суду позивачем не було надано доказів на підтвердження обставин щодо перебування на спрощеній системі оподаткування або із застосуванням фіксованого податку в періоди провадження підприємницької діяльності з 01.01.2001 по 28.02.2003, з 01.04.2002 по 31.05.2002, з 01.07.2002 по 31.08.2002, з 01.10.2002 по 30.11.2002 та з 01.01.2003 по 31.12.2003, у зв`язку з чим зарахування таких періодів до страхового стажу виключно на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності є неможливим.

Також не було надано позивачем і доказів сплати страхових внесків протягом спірних періодів ведення підприємницької діяльності.

За наведених обставин, суд приходить до висновку про те, що не зараховуючи до страхового стажу позивача періодів провадження ним підприємницької діяльності 01.01.2001 по 28.02.2003, з 01.04.2002 по 31.05.2002, з 01.07.2002 по 31.08.2002, з 01.10.2002 по 30.11.2002 та з 01.01.2003 по 31.12.2003, відповідач-2 діяв у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а відтак не допустив порушення прав позивача.

Підсумовуючи вищенаведене в його сукупності, суд приходить до наступних висновків.

На момент звернення за призначенням пенсії позивач досягнув віку 62 роки 11 місяців 02 дні. Тобто, заява подана позивачем у відповідності до пункту 1.7 Порядку № 22-1, - не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку, визначеного частиною другою статті 26 Закону № 1058-IV, а саме 63 років.

Крім того, частиною другою статті 26 Закону № 1058-IV передбачено, що на момент досягнення віку 63 роки страховий стаж особи має становити від 20 до 30 років.

За змістом оскаржуваного рішення від 28.11.2023 № 28, відповідачем-2 визнаються обставини щодо наявності у позивача страхового стражу 18 років 10 місяців 26 днів без урахування спірних періодів трудової діяльності.

В ході судового розгляду суд встановив, що відповідач-2 безпідставно не зарахував до страхового стажу позивача періоди роботи з 11.08.1982 по 04.10.1982, з 24.01.1984 по 15.08.1984, з 15.05.1990 по 28.12.1991, з 30.12.1991 по 14.03.1995, що в сукупності складає 05 років 06 місяців 16 днів.

Відтак, наданими позивачем для призначення пенсії документами підтверджується набуття останнім страхового стажу 24 роки 05 місяців 12 днів.

Таким чином, суд констатує, що позивач звернувся за призначення пенсії менш ніж за місяць до досягнення 63 років та мав страховий стаж понад 20 років, а тому у відповідності до частини другої статті 26 Закону № 1058-IV у відповідача-2 не було підстав для відмови у призначенні пенсії, у зв`язку з чим рішення від 28.11.2023 № 28 є протиправним та підлягає скасуванню.

За правилами пункту 1 частини першої статті 45 № 1058-IV, пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Пенсійного віку - 63 років, позивач досягнув ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому саме з 21.12.2023 йому має бути призначено пенсію за віком.

Крім того, в ході розгляду справи суд встановив, що саме відповідач-2 безпідставно не зарахував спірні періоди до страхового стажу позивача та, як наслідок, прийняв рішення про відмову у призначенні пенсії.

З огляду на вказане, саме відповідача-2 необхідно зобов`язати зарахувати спірні періоди роботи до страхового стажу позивача та прийняти рішення про призначення пенсії останньому.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 08.02.2024 у справі № 500/1216/23, у якій колегія суддів дійшла висновку про те, що дії зобов`язального характеру має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про призначення позивачу пенсії.

За наведених обставин, підстави для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання саме відповідача-1 вчинити такі (зарахувати стаж та призначити пенсію) відсутні.

Частинами першою, другою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

За приписами частини першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своєї бездіяльності та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що встановлені у справі обставини частково підтверджують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог, а тому позовну заяву належить задовольнити частково.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ.

Підстави для вирішення судом питання про розподіл судових витрат між сторонами у відповідності до статті 139 КАС України відсутні, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору за подання цього позову до суду на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір", а доказів понесення інших судових витрат учасниками справи суду не надано.

Керуючись статтями 241-246, 255, 263, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про відмову у призначенні пенсії від 28.11.2023 № 28.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди трудової діяльності з 11.08.1982 по 04.10.1982, з 24.01.1984 по 15.08.1984, з 15.05.1990 по 28.12.1991 та з 30.12.1991 по 14.03.1995 на підставі записів у його трудовій книжці серії НОМЕР_1 (дата заповнення 14.03.1978).

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області здійснити призначення та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 відповідно до частини другої статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", починаючи з 21.12.2023.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 29.01.2025.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_2 );

відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Олександра Борисенка, буд. 7, м. Рівне, Рівненська обл., 33028, ЄДРПОУ/РНОКПП 21084076);

відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області (вул. Степана Бандери, буд. 43, м. Суми, Сумська обл., 40009, ЄДРПОУ/РНОКПП 21108013).

Суддя Ольга ПОЛІЩУК