Справа № 200/8308/24
Суддя: Блохін Анатолій Андрійович
Дата ухвалення: 2025-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2025 року справа №200/8308/24

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Гаврищук Т.Г., Сіваченко І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача Дяченка Олексія Володимировича на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 17 грудня 2024 року (повне судове рішення складено 17 грудня 2024 ) у справі № 200/8308/24 (головуючий І інстанції Волгіна Н.П.) за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльність противоправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

УСТАНОВИВ:

28 листопада 2024 року ОСОБА_1 через свого представника, Дяченка Олексія Володимировича, через підсистему Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС) «Електронний суд» звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо невиплати позивачу компенсації втрати частини грошових доходів за період з 1 грудня 2015 року по 10 листопада 2021 року у зв`язку із порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період з 1 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року, виплаченої 10 листопада 2021 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 травня 2021 року у справі № 200/203/21-а;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити на користь позивача компенсацію втрати частини грошових доходів за період з 1 грудня 2015 року по 10 листопада 2021 року у зв`язку із порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період з 1 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року виплаченої 10 листопада 2021 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 травня 2021 року у справі № 200/203/21-а;

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо невиплати позивачу компенсації втрати частини грошових доходів за період з 1 березня 2018 року по 9 травня 2024 року у зв`язку із порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період з 1 березня 2018 року по 3 грудня 2018 року виплаченої 9 травня 2024 року на виконання постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 1 лютого 2024 року у справі № 200/3094/23;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити на користь позивача компенсацію втрати частини грошових доходів за період з 1 березня 2018 року по 9 травня 2024 року у зв`язку із порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період з 1 березня 2018 року по 3 грудня 2018 року виплаченої 9 травня 2024 року на виконання постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 1 лютого 2024 року у справі № 200/3094/23.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 17 грудня 2024 позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині позовних вимог про:

- визнання протиправною бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо невиплати позивачу компенсації втрати частини грошових доходів за період з 1 березня 2018 року по 9 травня 2024 року у зв`язку із порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період з 1 березня 2018 року по 3 грудня 2018 року, виплаченої 9 травня 2024 року на виконання постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 1 лютого 2024 року у справі № 200/3094/23;

- зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати та виплатити на користь позивача компенсацію втрати частини грошових доходів за період з 1 березня 2018 року по 9 травня 2024 року у зв`язку із порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період з 1 березня 2018 року по 3 грудня 2018 року, виплаченої 9 травня 2024 року на виконання постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 1 лютого 2024 року у справі № 200/3094/23, - повернуто позивачу без розгляду.

Ухвала місцевого суду постановлена з підстав, передбачених частиною другою статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Не погодившись з таким судовим рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу місцевого суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги фактично наведено доводи, аналогічні висловленим у заяві про поновлення строків на звернення до суду.

Апелянт звертає увагу, що строк звернення до суду у спорах щодо компенсації втрати частини доходу за період, що передує 19.07.2022 у розумінні Верховного Суду є необмеженим законодавством, оскільки застосуванню підлягає стаття 233 КЗпП України у редакції до 19.07.2022.

Враховуючи, що предметом спору у даній справі є компенсація втрати частини доходу за період з 01.12.2015 року по 03.12.2018 року, що передує 19.07.2022 року, то строк звернення до суду у розумінні Верховного Суду є необмеженим законом, а отже, судом першої інстанції не враховано висновки Верховного Суду, щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Відтак ухвала суду першої інстанції є такою, що прийнята із порушенням норм процесуального права та підлягає скасуванню.

На переконання апелянта, суд першої інстанції усунувся від повного, всебічного розгляду справи, не взяв до уваги доводи, викладені в заяві про поновлення строку звернення, та виніс незаконну та необґрунтовану ухвалу, яка суперечить як законодавству України, вимогам КАС України, в зв`язку із чим ухвала не може вважатися законною.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити частково, з таких підстав.

З матеріалів справи встановлено, що ухвалою місцевого суду від 04 грудня 2024 року позовну заяву про визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання вчинити певні дії залишено без руху.

Надано десятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали для усунення виявлених недоліків шляхом подання до Донецького окружного адміністративного суду: заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду із обґрунтуванням поважності підстав його пропуску і доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду..

До суду надійшла заява про поновлення строку звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом.

Обґрунтовуючи вказану заяву представник позивача посилався на те, що у цій справі спір щодо невиплаченої компенсації втрати частини доходу стосується заробітної плати за період, що передує 19.07.2022.

З урахуванням рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013, суд погоджується з доводами позивача (його представника) про те, що спір у цій справі є спором про оплату праці.

Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи ст. 233 Кодексу законів про працю України.

12 вересня 2024 року з метою отримання компенсації втрати частини доходу позивач звернувся із відповідною заявою до відповідача, але відповіді не отримав.

У шестимісячний строк з дати закінчення строку, визначеного законом на надання відповіді на заяву, позивач звернувся до суду із даним позовом

Спір щодо невиплаченої компенсації втрати частини доходу стосується заробітної плати за період, що передує 19 липню 2022 року.

Розглядаючи клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду із даним позовом, суддя першої інстанції виходить з наступного.

Відповідно до абз. 1 ст. 3 Кодексу законів України про працю (далі - КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Частиною 2 ст. 233 КЗпП України в редакції, чинній до 19 липня 2022 року, було встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 1 липня 2022 року № 2352-IX Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин, який набрав чинності 19 липня 2022 року, внесені зміни, зокрема до КЗпП України.

Так, частини 1 і 2 ст. 233 КЗпП України викладені в новій редакції:

Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Отже, після 19 липня 2022 року строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі № 460/17052/21, від 6 квітня 2023року у справі № 260/3564/22, від25квітня 2023 року у справі № 380/15245/22, від 3 серпня 2023 року у справі № 280/6779/22 та інших справах за подібних правовідносин.

Як вбачається з позовної заяви та доданих до неї матеріалів позивач оскаржує (в тому числі) бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не виплати йому компенсації втрати частини грошових доходів за період з 1 березня 2018 року по 9 травня 2024 року (у зв`язку із порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення, виплаченої відповідачем 9 травня 2024 року на виконання постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 1 лютого 2024 року у справі № 200/3094/23).

Згідно зі ст. 4 Закону № 2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Отже, компенсація позивачу втрати частини грошових доходів за період з 1 березня 2018 року по 9 травня 2024 року мала бути нарахована та виплачена йому при виплати заборгованості з індексації грошового забезпечення за період з 1 грудня 2015 року по 10 листопада 2021 року, а саме - 9 травня 2024 року.

Враховуючи приписи ст. 233 КЗпП України, тримісячний строк для звернення до суду із позовними вимогами щодо не виплати позивачу компенсації втрати частини доходів за період з 1 березня 2018 року по 9 травня 2024 року тривав до 9 серпня 2024 року.

Позовну заяву подано позивачем до суду 28 листопада 2024 року.

Отже, позовну заяву в частині позовних вимог щодо компенсації втрати частини доходів за період за період з 1 березня 2018 року по 9 травня 2024 року у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 1 грудня 2015 року по 10 листопада 2021 року подано до Донецького окружного адміністративного суду із пропуском встановленого для цього строку.

Суд зазначив, що жодних інших причин пропуску строку звернення до суду із даними позовом в частині позовних вимог щодо компенсації втрати частини доходів (у зв`язку із несвоєчасною виплатою індексації грошового забезпечення) за період з 1 березня 2018 року по 9 травня 2024 року у клопотанні про поновлення строку не наведено.

На підстави викладеного суддя висновує, що вказані позивачем підстави для поновлення строку звернення до суду із позовними вимогами щодо компенсації втрати частини доходів за період з 1 березня 2018 року по 9 травня 2024 року є неповажними.

Колегія суддів частково погоджується з таким висновком, виходячи з такого.

Частинами 2 і 3 ст. 122 КАС України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Позивач звернувся з цим позовом до суду через в систему «Електронний суд» 28 листопада 2024, тобто з пропуском тримісячного строку звернення до адміністративного суду в частині позовних вимог за періоди з 19.07.2022 по 09.05.2024.

У Рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» від 25 січня 2000 року Європейський суд зазначив про те, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними.

Суд ураховує практику Європейського суду з прав людини, який у пункті 53 рішення від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), пункт 57, Series A, № 93).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

При цьому, Європейський суд з прав людини раніше визначив позовну давність в якості законного права правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після спливу певного періоду з того часу, як правопорушення було скоєне (справа «OAO Neftyanaya kompaniya YUKOS проти Росії», № 14902/04, § 570, рішення від 20 вересня 2011 року).

Слід зазначити, що для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. У той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

У рішенні від 06.04.2023 у справі № 260/3564/22 предметом дослідження Верховним Судом було, зокрема, питання строку звернення до суду з таким позовом, по суті якого сформовані наступні висновки:

«Перевіряючи дотримання позивачем строку звернення до суду з цим позовом, суд виходить з того, що спір щодо стягнення належного позивачу грошового забезпечення (належної працівникові заробітної плати) є спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці.

Відповідно до частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, частини першу і другу статті 233 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до 19.07.2022 Кодекс законів про працю України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

При цьому, з огляду на згадані правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд дійшов висновку про поширення дії частини першої статті 233 Кодекс законів про працю України в редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності».

Отже, у рішенні від 06.04.2023 у зразковій справі № 260/3564/22 Верховний Суд виклав правову позицію щодо поширення дії частини першої статті 233 Кодекс законів про працю України в редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-IX лише на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

Аналогічний підхід щодо застосування приписів статті 233 Кодексу законів про працю України застосовано Верховним Судом у постановах від 19.01.2023 у справі № 460/17052/21, від 27.04.2023 у справі № 300/4201/22, від 28.09.2023 у справі № 140/2168/23, від 20.11.2023 у справі № 160/5468/23.

Суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до пункту першого глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, діяв з 12 березня 2020 року (постанова Уряду від 11 березня 2020 року № 211) та закінчився 30 червня 2023 року (постанова Уряду від 27 червня 2023 року № 651).

Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

У справі, що розглядається, на момент звернення позивача до суду в Україні не діяв карантин, установлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, що вказує на необхідність застосування до спірних правовідносин строків, установлених статтею 233 КЗпП України.

Наведене відповідає висновкам Верховного Суду, які викладені в постанові від 28 серпня 2024 року у справі № 580/9690/23.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в частині позовних вимог за періоди з 19.07.2022 по 09.05.2024 (включно) позивач мав подати цей позов, враховуючи приписи ст. 233 КЗпП України, тримісячний строк для звернення до суду із позовними вимогами щодо не виплати позивачу компенсації втрати частини доходів до 9 серпня 2024 року.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що в заяві про поновлення строків звернення до суду не зазначено певних обставин, які перешкоджали або ускладнювали позивачу звернення до адміністративного суду в частині позовних вимог за періоди з 19.07.2022 по 09.05.2024 (включно).

З огляду на викладене, окружний суд дійшов правильного висновку про неповажність підстав для поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, що зазначені позивачем у відповідній заяві.

Частинами 1 і 2 ст. 123 КАС України передбачено, що в разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Пунктом 9 ч. 4 ст. 169 КАС України встановлено, що позовна заява повертається позивачеві, якщо: у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Частиною 8 ст. 169 КАС України передбачено, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

На підставі наведеного, окружний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви в частині позовних вимог за період з 19.07.2022 по 09.05.2024 (включно).

При викладених обставинах вимоги апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню, а ухвалу суду першої інстанції слід змінити.

При викладених обставинах апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвалу суду першої інстанції слід змінити.

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення місцевого суду зміні.

Керуючись статтями 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача Дяченка Олексія Володимировича на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 17 грудня 2024 року у справі № 200/8308/24 задовольнити частково.

Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 17 грудня 2024 р. у справі № 200/8308/24 змінити. Ухвалу суду першої інстанції в частині визнання неповажними підстави для поновлення ОСОБА_1 строку звернення до суду із позовними вимогами щодо виплати компенсації втрати частини доходів за період з 1 березня 2018 року по 18 липня 2022 року, повернення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині позовних вимог про: - визнання протиправною бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо невиплати позивачу компенсації втрати частини грошових доходів за період з 1 березня 2018 року по 18 липня 2022 року у зв`язку із порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період з 1 березня 2018 року по 3 грудня 2018 року, виплаченої 9 травня 2024 року на виконання постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 1 лютого 2024 року у справі № 200/3094/23; - зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати та виплатити на користь позивача компенсацію втрати частини грошових доходів за період з 1 березня 2018 року по 18 липня 2022 року у зв`язку із порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період з 1 березня 2018 року по 3 грудня 2018 року, виплаченої 9 травня 2024 року на виконання постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 1 лютого 2024 року у справі № 200/3094/23 скасувати. В цій частині направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В іншій частині ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 17 грудня 2024 р. у справі № 200/8308/24 - залишити без змін.

Повне судове рішення 30 січня 2025 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів А.А. Блохін

Т.Г. Гаврищук

І.В. Сіваченко