Справа № 694/2251/24
Суддя: Смовж О. Ю.
Дата ухвалення: 2025-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 694/2251/24
Рішення

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.2025 року м. Звенигородка

Звенигородський районний суд Черкаської області

у складі: головуючого судді Смовж О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Блискавки А.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Павленка С.І.,

представника відповідача Скоромного В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

встановив:

02 вересня 2024 року до Звенигородського районного суду Черкаської області надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення від 21 серпня 2024 року за ч.3 ст.210-1 КУпАП.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до оскаржуваної постанови позивач отримав повістку №1294 від 07.08.2024 про необхідність прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_2 на 08.08.2024, але від її отримання відмовився, про що складено акт. У зв`язку з неявкою без поважних причин на визначену дату та час складено рапорт старшим офіцером відділення обліку мобілізаційної роботи лейтенантом ОСОБА_2 , на підставі якого складено протокол про адміністративне правопорушення та винесено оскаржувану постанову.

Позивач стверджує, що не з`явився за повісткою з поважних причин, оскільки у визначений день залишився один з малолітньою дитиною у будинку своїх батьків, не міг полишити дитину на одинці, про що повідомив під час вручення повістки, зазначив у протоколі. Зазначає, що не мав умислу на порушення правил військового обліку, оскільки вже 14.08.2024 повністю пройшов ВЛК, оформивши відповідні документи, які є у розпорядженні ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Окрім того зазначає, що раніше не притягувався до адміністративної відповідальності за іншими частинами статті 210-1 КУпАП, тому до нього не може бути застосовано ч.3 зазначеної статті, яка, на його думку, передбачає повторність вчинення правопорушення.

Посилаючись на такі та інші обставини, позивач вважає оскаржувану постанову протиправною та просить її скасувати.

Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 05 вересня 2024 року прийнято до розгляду адміністративний позов, визнано поважними причини пропущення строку звернення до суду, визначено розгляд провадити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом осіб.

Судове засідання 12.09.2024 відкладалося у зв`язку з необхідністю ознайомлення сторони позивача з матеріалами адміністративної справи, 14.10.2024 у зв`язку з неявкою в судове засідання представника відповідача, 11.11.2024 у зв`язку з неявкою представника позивача, 11.12.2024 у зв`язку з неявкою представника відповідача.

Від ІНФОРМАЦІЯ_2 витребувано оригінали адміністративної справи відносно ОСОБА_1 , а також матеріали щодо проходження позивачем ВЛК, які надійшли до суду 11.10.2024 та 20.01.2025 відповідно.

В судове засідання 23.01.2025 з`явився уповноважений представник позивача адвокат Павленко С.І., який підтримав свою позицію у справі, наголосив на тому, що позивач мав поважні причини неявки до ІНФОРМАЦІЯ_2 у визначену повісткою дату, у найближчу дату з`явився для проходження ВЛК, повністю його пройшов, що зафіксовано відповідними документами, наявними у розпорядженні РТЦК, проте під час розгляду адміністративної справи відповідач суттєвих обставин не врахував, не встановив відсутність умислу позивача на порушення правил військового обліку та мобілізації, розглянув справу поверхово та виніс оскаржувану постанову, яка підлягає скасуванню.

Також представник позивача звернув увагу, що оскаржувана постанова у відповідній графі не містить зазначення суми штрафу, тобто не дотримано форми та змісту постанови.

Представник відповідача також з`явився в судове засідання, підтримав позицію РТЦК, зазначивши, що причини неявки позивача за повісткою не були поважними, оскільки чинним законодавством чітко передбачено перелік таких підстав. Окрім того, позивач взагалі відмовився від отримання повістки, про що складено відповідний акт. Такі обставини були враховані під час розгляду адміністративної справи з винесенням постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу 17 000 грн.

Дослідивши матеріали справи, наявні докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов таких висновків.

Оцінюючи обставини, встановлені у даній справі, суд виходить із змісту статті 19 Конституції України, якою встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Відповідно до ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Частиною третьою статті 210-1 КУпАП України передбачена адміністративна відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період, що тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян".

Відповідно до частини першої цієї ж статті передбачена відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Статтею 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Згідно зі ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Положеннями ч.2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, 21.08.2024 відносно ОСОБА_1 начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 полковником ОСОБА_3 складено протокол №183, відповідно до якого позивачу направлено повістку №1294 від 07.08.2024 про прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_2 на 08.08.2024. Згідно акту від 07.08.2024, складеного водієм та оператором відділу документального забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 від отримання повістки відмовився у зв`язку з небажанням проходити військову службу під час мобілізації. Відповідно до рапорту старшого офіцера відділення обліку мобілізаційної роботи ІНФОРМАЦІЯ_2 лейтенанта ОСОБА_2 07.08.2024 здійснено оповіщення військовозобов`язаного ОСОБА_1 про прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 ) на 09.00 08.08.2024 для уточнення облікових даних та проходження медичного огляду. Від отримання повістки ОСОБА_1 відмовився, подію зафіксовано на бодікамеру. У вказану дату ОСОБА_1 не прибув без поважних причин, чим порушив законодавство про військовий обов`язок і військову службу, тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст. 210-1 КУпАП.

Надалі, 12.08.2024 направлено звернення до Звенигородського РВП ГУ НП в Черкаській області про доставлення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до ІНФОРМАЦІЯ_2 для складання протоколу про адміністративне правопорушення.

Надалі оскаржуваною постановою №183 від 21.08.2024 ОСОБА_1 визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210-1 КУпАП з накладенням штрафу в сумі 17 000,00 грн за неприбуття за повісткою 08.08.2024 без поважних причин, неповідомлення причин неявки до органу військового управління.

Також судом встановлено в судовому засіданні з пояснень позивача та його уповноваженого представника, що причиною неявки за повісткою у визначену дату та час стали обставини знаходження ОСОБА_1 з 07.08.2024 та упродовж кількох наступних днів не за місцем свого проживання, а за місцем проживання його батьків, які були відсутні в цей час у місті, та у помешканні яких знаходилася неповнолітня дитина ОСОБА_1 син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Оскільки з матір`ю дитини позивач знаходився у напружених відносинах, розпочався судовий процес розірвання шлюбу, малолітню дитину неможливо було залишити без постійного нагляду 08.08.2024 для явки до РТЦК, про що ОСОБА_1 повідомив осіб, які з`явилися для вручення йому повістки. Під час складення акту про відмову від отримання повістки уповноважені особи вказали іншу причину відмови від її отримання небажання проходити військову службу під час мобілізації, що не відповідало дійсним обставинам.

Позивач, розуміючи, що склалася неоднозначна ситуація, яка може вказувати на його недобросовісну поведінку по відношенню до військового обов`язку, звернувся до старости Вербовецького старостинського округу Кожушко Н.Ф., якою 12.08.2024 у присутності свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 складено Акт перебування ОСОБА_1 з неповнолітнім сином за місцем проживання батьків, які були у від`їзді. Зазначений Акт направлений до ІНФОРМАЦІЯ_2 та міститься в матеріалах адміністративної справи.

Окрім того, встановлено, що під час складання протоколу від 12.08.2024 ОСОБА_1 власноруч зазначив причину неявки за повісткою «перебування в стадії розлучення разом з неповнолітньою дитиною, яку не було з ким залишити».

До справи позивачем також надано копію позовної заяви про розірвання шлюбу з ОСОБА_7 , а також ухвалу Ватутінського міського суду Черкаської області від 13.08.2024 про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, що підтверджує наявність обставин, на які вказує позивач.

Окрім того, судом для встановлення обставин добросовісного ставлення позивача до виконання військового обов`язку в період мобілізації витребувано від ІНФОРМАЦІЯ_2 документи, а саме: копію довідки військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 від 27.08.2024 №2712 стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також копію картки обстеження та медичного огляду від 27.08.2024 щодо ОСОБА_1 , які вказують на те, що починаючи з 14.08.2024 (тобто через 6 днів після дати, вказаної у повістці, одразу, як з`явилася можливість залишити дитину на батьків) і до 27.08.2024 позивач повністю пройшов військово-лікарську комісію, відповідно до висновків якої визнаний придатним до військової служби.

Виходячи з таких обставин, а також наявних у справі доказів, суд дійшов переконання, що ОСОБА_1 після 08.08.2024 продемонстрував добросовісну та свідому поведінку по відношенню до військового обов`язку, з`явився та пройшов ВЛК повністю одразу, як у нього з`явилася можливість залишити на цей час неповнолітню дитину під опікою батьків, у зв`язку з чим не мав умислу на порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Водночас, ІНФОРМАЦІЯ_5 , маючи у своєму розпорядженні відомості про те, що ОСОБА_1 станом на час розгляду адміністративної справи (21.08.2024) вже проходить ВЛК на стан придатності до військової служби та мобілізації, зазначених обставин не врахував, та дійшов передчасного висновку про наявність усіх ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 210-1 КУпАП.

Відповідно до ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Так, статтею 235 КУпАП передбачено, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).

Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Статтею 210-1 КУпАП встановлено адміністративну відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Вказана норма права є бланкетною, тобто закріплює лише загальні ознаки правила поведінки, а для встановлення цих ознак необхідно звертатися до норм іншого нормативного акту.

Відповідно до вимог ст. 293 КУпАП і роз`яснень, викладених в п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 24.06.1988 року «Про практику розгляду судами скарг на постанови у справах про адміністративні правопорушення» зі змінами та доповненнями, орган (посадова особа) при розгляді скарги або протесту на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови. Суд повинен перевірити: чи накладено адміністративне стягнення правомочним органом; чи є в діях даної особи ознаки проступку, за який законом передбачена адміністративна відповідальність, і вина у його вчиненні; чи не сплив строк давності для притягнення до адміністративної відповідальності; чи правильні висновки органу (посадової особи), який виніс постанову, про тяжкість вчиненого проступку і обтяжуючі обставини; чи враховані пом`якшуючі обставини, майновий стан винного, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, суд у сукупності встановленого та викладеного дійшов висновку, що у даному випадку відсутній склад адміністративного правопорушення (відсутній умисел на вчинення правопорушення), за яке ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності відповідно до оскаржуваної постанови, у зв`язку з чим адміністративне стягнення накладено на позивача необґрунтовано, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

У даному випадку ІНФОРМАЦІЯ_5 не вжив заходів для повного з`ясування обставин справи та виніс постанову, яка не відповідає вимогам закону, тому наявні правові підстави для скасування постанови про накладення на позивача адміністративного стягнення і закриття провадження у справі.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Разом з тим, суд відхиляє аргументи та доводи представника позивача про те, що в оскаржуваній постанові не зазначена сума штрафу (сума штрафу зазначена в іншій графі постанови і пояснена технічною помилкою), а також того, що положення ч.3 ст. 210-1 КУпАП передбачають повторність вчинення правопорушення, що є власним тлумаченням зазначеної норми закону з боку представника позивача.

Зазначені аргументи є частково помилковими та частково малозначними, суттєво не впливають на загальний зміст встановлених обставин у справі та результат її розгляду.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України підлягають відшкодуванню судові витрати зі сплати судового збору, які необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, посадова особа якого виступала відповідачем у справі, на користь позивача.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За приписами статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною дев`ятою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Суд зазначає, що на підтвердження розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано до суду копії наступних документів:

- договір про представництво в адміністративному процесі від 21.08.2024 року б/н;

- додаткова угода до договору від 21.08.2024;

- ордер на надання правничої допомоги від 30.08.2024 №1081482 серія СА;

- розрахунок затраченого часу адвоката по підготовці та веденню адміністративної справи на суму 5 200,00 грн;

- квитанція №70541688 від 29.08.2024 на суму 5 000,00 грн, сплачено ОСОБА_1 , отримувач адвокат Павленко С.І. згідно з договором від 21.08.2024.

Відтак, позивач надав суду належні та достатні докази фактично понесених витрат на правову допомогу.

Згідно з постановою Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, у разі недотримання вимог про співмірність суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Тобто, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення розміру витрат на адвоката, що підлягають розподілу між сторонами. Відсутність клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, від іншої сторони виключає можливість суду самостійно (без указаного клопотання) зменшувати розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Жодних письмових заяв та заперечень щодо заявленої позивачем суми судових витрат на правничу допомогу не надходило.

Виходячи з обставин розгляду цієї справи, її складності та виконаної роботи, критерію необхідності вчинення відповідних дій адвокатом та значимості таких дій у справі, зважаючи на критерій розумності розміру витрат, суд дійшов висновку, що заявлений позивачем до відшкодування розмір правової допомоги є адекватним.

На підставі викладеного, керуючись статтями 9, 19, 77, 241-246, 255, 295 КАС України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - задовольнити.

Скасувати постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 полковника ОСОБА_3 №183 від 21 серпня 2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210-1 КУпАП.

Справу про адміністративне правопорушення №183 відносно ОСОБА_1 закрити на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок та витрати за надання правничої допомоги в розмірі 5000 (п`ять) тисяч гривень.

Рішення може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_1 );

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_6 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ).

Повний текст рішення складено та проголошено 28.01.2025 о 16:40 год.

Суддя О.Ю. Смовж