Справа № 400/5243/24
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2025-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/5243/24

Перша інстанція: суддя Біоносенко В. В.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Турецької І. О.,

суддів Градовського Ю.М., Шеметенко Л. П.

розглянувши, в порядку письмового провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області (далі ТУ ДСА в Миколаївській області), Державної судової адміністрації України (далі ДСА України), в якому просила:

- визнати протиправними дії ТУ ДСА в Миколаївській області щодо нарахування та виплати йому як судді Центрального районного суду м. Миколаєва суддівської винагороди за квітень 2024 року, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді в розмірі 2102,00 грн.;

- зобов`язати ТУ ДСА в Миколаївській області провести нарахування виплату суддівської винагороди як судді Центрального районного суду м. Миколаєва за серпень 2023 року на підставі частин 2, 3, 4 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, який на 01.01.2024 встановлений в розмірі 3028,00 грн., з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті;

- стягнути з ТУ ДСА в Миколаївській області на користь судді Центрального районного суду м. Миколаєва ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду за квітень 2024 року;

- зобов`язати ДСА України здійснити фінансування ТУ ДСА в Миколаївській області з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень суддів на користь суддів, коштів для проведення виплати судді Центрального районного суду м. Миколаєва ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду за період за квітень 2024 року;

- допустити до негайного виконання рішення суду в межах суми за один день.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 пояснює, що розмір її суддівської винагороди за квітень 2024 року визначений ТУ ДСА в Миколаївській області, виходячи із прожиткового мінімуму для працездатних осіб в сумі 2102 грн.

На переконання позивачки, такі дії ТУ ДСА в Миколаївській області не відповідають вимогам Конституції України та Закону України «Про судоустрій і статус суддів», оскільки під час нарахування суддівської винагороди слід застосувати прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлений на 1 січня 2024 року і який Законом України «Про державний бюджет України на 2024 рік» визначений у розмірі 3028,00 грн.

Також позивачка вважає, що ДСА України мала забезпечити ТУ ДСА в Миколаївській області належним асигнуванням на проведення видатків на виплату суддівської винагороди, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2024 року в розмірі 3028,00 грн, а територіальне Управління мало здійснити відповідні нарахування та виплати.

Позивачка указує, що внаслідок неналежного виконання відповідачами своїх обов`язків, сума суддівської винагороди виплачена у значно меншому розмірі, що становить втручання у її право на мирне володіння майном, закріплене статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2024 року, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, в задоволенні позову ОСОБА_1 суд відмовив.

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив із того, що в Законі України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», Верховна Рада, чітко визначила, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 1 січня - 2102 гривні.

Як указав суд, зазначена норма є прямою, чіткою, зрозумілою, такою, яка не містить плутанини чи будь-якої двозначності, більш того, законодавець її відтворював чотири роки поспіль у 2021, 2022, 2023 та 2024 роках.

Зазначене, на думку суду, вказує на те, що диференціація прожиткового мінімуму для окремих випадків, зокрема для визнання базового посадового окладу судді була не випадковістю, помилкою чи неузгодженістю законодавця, а його усвідомленим вибором.

При цьому, суд зауважив, що Закон України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» в частині визначення прожиткового мінімуму для визначення базового розміру посадового окладу судді у 2024 роках, Конституційним Судом України неконституційним не визнавався, а тому його норми мають бути застосовані як відповідачем так і судом.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , зазначає, що рішення суду першої інстанції, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржниця, посилаючись на доводи, які ідентичні доводам викладеним у позовній заяві, зазначає про помилковість висновків суду першої інстанції щодо правомірності розрахунку суддівської винагороди позивача у спірний період виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді в розмірі 2102,00 грн.

Відповідачі своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Ураховуючи, що апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи.

Відповідно до Указу Президента України від 05.08.2020 №313/2020 «Про призначення суддів» на посаду судді Центрального районного суду міста Миколаєва призначена Шолох Л.М.

Згідно з наказом Центрального районного суду міста Миколаєва від 12.08.2020 №53-ос позивачка зарахована до штату Центрального районного суду міста Миколаєва на посаду судді Центрального районного суду міста Миколаєва з 12.08.2020.

Згідно з даними розрахункового листа за квітень 2024 року розмір посадового окладу позивачки становив 69366,00 грн..

На переконання позивачки, це свідчить про те, що її посадовий оклад визначався з прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2102,00 грн.: 30 х 1,1 х 2102,00 грн. = 69366,00 грн., де 30 кількість прожиткових мінімумів для працездатних осіб, яка відповідно до пункту 1 частини 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» становить базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду; 1,1 регіональний коефіцієнт за здійснення правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2102,00 грн. розмір прожиткового мінімуму, який був застосований при нарахування посадового окладу позивачки.

Вважаючи, що відповідач зобов`язаний застосовувати у квітні 2024 році базовий розмір її посадового окладу судді виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який установлений абзацом 4 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» (з 01.01.2024 3028,00 грн.), а не в розмірі 2102,00 грн., позивачка звернулася до суду з даним позовом.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що наявні підстави для часткового задоволення апеляції, з огляду на таке.

Так, спір у цій справі виник з приводу нарахування і виплати позивачці суддівської винагороди на підставі положень статті 7 Закону № 2710-ІХ, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у сумі 2102 грн.

Вирішуючи чи є обґрунтованими доводи скаржниці про наявність правових підстав для розрахунку суддівської винагороди позивачки у спірний період, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законодавством з 01.01.2024 у сумі 3028,00 грн., колегія суддів керується наступним.

Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Однією з гарантій належного здійснення правосуддя є створення необхідних умов для діяльності суддів, їх правового, соціального захисту та побутового забезпечення.

Визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом, Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII (далі Закон № 1402-VIII), гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Окреслену правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів було висловлено у низці рішень Конституційного Суду України, зокрема рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 01 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013, а також від 04 грудня 2018 року № 11 -р/2018.

Система правового захисту суддів, зокрема їх матеріального забезпечення, встановлена Законом № 1402-VIII, положення якого узгоджуються з вимогами міжнародно-правових актів щодо незалежності суддів і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, а також є гарантією поваги до гідності людини, її прав та основоположних свобод.

Згідно преамбули Закону № 1402-VIII, цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Частина 1 статті 4 Закону № 1402-VIII встановлює, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.

Згідно з частиною 2 статті 4 Закону № 1402-VIII зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до частини 1 статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Пункт 1 частини 3 статті 135 Закону №1402-VIII передбачає, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року.

З 30.09.2016 набрали чинності зміни, внесені до Конституції України, згідно із Законом України від 02.06.2016 № 1401-VIII «Про несення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (далі - Закон № 1401-VIII).

Законом №1401-VIII, серед іншого, стаття 130 Конституції України викладена в новій редакції, текст якої зазначений вище, і вперше закріплений спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій.

З цією конституційною нормою співвідносяться норми частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII, які дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди, є закон про судоустрій.

Розмір суддівської винагороди визначений у статті 135 Закону № 1402-VIII, який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання (означену в преамбулі), є законом про судоустрій в значенні частини другої статті 130 Конституції України.

Пункт 1 частини 3 та пунктом 1 частини 4 статті 135 Закону № 1402-VIII визначають, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, із застосуванням регіонального коефіцієнту 1,1, якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб.

Отже, розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, на пряму залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення та врахування при реалізації державою конституційної гарантії громадян урегульовано Законом № 966-XIV, відповідно до статті 1 якого прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність. До працездатних осіб відносяться особи, які не досягли встановленого законом пенсійного віку.

У змісті наведеної норми Закону № 966-XIV закріплений вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення, стосовно яких визначається прожитковий мінімум. Судді до соціальної демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо, не віднесені.

Водночас, стаття 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлює з 01.01.2024 прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 3028,00 грн, а для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема:

-працездатних осіб - 3028 грн;

-працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - 2102 грн;

-працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів - 2102 грн.

Колегія суддів враховує, що зміни до Закону № 1402-VIII у частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у спірний період, про який йдеться у позовній заяві, а також до Закону № 966-XIV щодо визначення прожиткового мінімуму не вносилися, тож законних підстав для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 01 січня календарного року для цілей визначення суддівської винагороди, немає.

Закон України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» фактично змінив складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена частиною другою статті 130 Конституції України і частиною третьою статті 135 Закону № 1402-VIII.

Однак, означені Закони не повинні містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.

На такі аспекти законодавчого регулювання звернув увагу Конституційний Суд України у Рішеннях від 09.07.2007 № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22.05.2008 № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України).

Колегія суддів наголошує, що виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону № 1402-VIII й норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть.

Таким чином, заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди - прожиткового мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлений на з 01.01.2024 у розмірі 3028 грн. на іншу розрахункову величину, яка Законом № 1402-VIII не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102 грн), на підставі абзацу 5 статті 7 Закону № 2710-IX, є неправомірною.

Колегія суддів враховує, що Верховний Суд у постановах від 10.11.2021 у справі № 400/2031/21, від 30.11.2021 у справі № 360/503/21 вже сформував правовий висновок у подібних правовідносинах щодо застосування положень статті 135 Закону № 1402-VIII та статті 7 Закону № 1082-IX при обчисленні суддівської винагороди, які у подальшому були підтримані Верховним Судом у постановах від 02 .06.2023 у справі № 400/4904/21, від 13.07.2023 у справі № 280/1233/22, від 24.07.2023 у справі № 280/9563/21, від 25.07.2023 у справі № 120/2006/22-а, від 26.07.2023 у справі № 240/2978/22, від 27.07.2023 у справі №240/3795/22, від 20.11.2023 у справі № 120/709/22-а.

Практика Верховного Суду щодо застосування вказаних норм права у подібних правовідносинах є сталою та послідовною, а висновки, наведені у вищевказаних справах, є релевантними до обставин цієї справи.

Отже, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги щодо протиправності нарахування і виплати суддівської винагороди на підставі положень статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у сумі 2102 грн. знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду.

За таких підстав, позовні вимоги щодо визнання таких дій протиправними та зобов`язання ТУ ДСА в Миколаївській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за квітень 2024 року, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого на 01.01.202 складає 3028 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити суддівську винагороду, що на думку колегії суддів є їх належним захистом.

Стосовно заявлених вимог щодо стягнення з ТУ ДСА в Миколаївській області на користь судді Центрального районного суду м. Миколаєва ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду за квітень 2024 року, колегія суддів зазначає, що відповідач не нарахував позивачці недоплачену суму суддівської винагороди за квітень 2024 року і такі повноваження відносяться до компетенції ТУ ДСА в Миколаївській області, а тому позовні вимоги про стягнення з територіального управління ДСА України на користь позивачки недоплаченої суми суддівської винагороди, а також про допуск до негайного виконання рішення суду в межах суми за один місяць, задоволенню не підлягають.

Водночас колегія суддів зазначає, що покладення на відповідача обов`язку щодо нарахування та виплати позивачці недоплаченої суддівської винагороди за квітень 2024 року матиме наслідком отримання відповідних сум недоплаченої суддівської винагороди, тобто охоплює поновлення порушених прав.

При цьому, колегія суддів зауважує, що відповідно до підпункту 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України - далі ПК України) ТУ ДСА в Миколаївській області є податковим агентом щодо податку на доходи фізичних осіб, зокрема, на суддівську винагороду відповідних суддів.

Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Таким чином, в силу наведених положень ПК України нарахування та виплата позивачці недоплаченої суддівської винагороди має бути здійснена із одночасною сплатою передбачених законодавством податків, зборів та інших обов`язкових платежів, у зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог шляхом зобов`язання відповідача проведення нарахування та виплату суддівської винагороди з утриманням передбачених законом податків і обов`язкових платежів.

Щодо позовних вимог в частині покладення на ДСА України обов`язку забезпечити ТУ ДСА України у Миколаївській області бюджетними асигнуваннями для виплати суддівської винагороди, колегія суддів враховує правову позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 15.08.2023 у справі № 120/19262/21.

У цьому рішенні Верховний Суд, вирішуючи спір у справі за аналогічним позовом, здійснив аналіз положень статей 148, 149 Закону № 1402-VIII у системному взаємозв`язку із положеннями частин першої, другої, п`ятої статті 22, частини першої статті 23 Бюджетного кодексу України (далі БК України).

Так, згідно частини третьої, четвертої статті 148 Закону №1402-VIII ДСА України здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення усіх інших судів, окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів; функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління ДСА України.

Повноваження та види розпорядників бюджетних коштів визначені статтею 22 БК України, відповідно до частини першої якої, за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Пункт 1 частини другої статті 22 БК України визначає, що головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути виключно: за бюджетними призначеннями, визначеними законом про Державний бюджет України, Державна судова адміністрація України, інші установи, уповноважені законом або Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у відповідній сфері, в особі їх керівників.

Відповідно до частини п`ятої статті 22 БК України головний розпорядник бюджетних коштів, зокрема, отримує бюджетні призначення шляхом їх затвердження у законі про Державний бюджет України (рішенні про місцевий бюджет); приймає рішення щодо делегування повноважень на виконання бюджетної програми розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та/або одержувачами бюджетних коштів, розподіляє та доводить до них у встановленому порядку обсяги бюджетних асигнувань (пункт 3); затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів), якщо інше не передбачено законодавством (пункт 4).

Частина 1 статті 23 БК України встановлює, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Отже, аналізом положень статей 148, 149 Закону № 1402-VIII та частин 1, 2, 5 статті 22, частини 1 статті 23 БК України, Верховний Суд дійшов висновку, що виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є Державна судова адміністрація України.

Відтак, слід дійти висновку, що ДСА України, як розпорядник коштів, має забезпечити ТУ ДСА у Миколаївській області бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди позивачці у розмірі, встановленому законодавством, а тому колегія суддів вважає, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги до ДСА України підлягають задоволенню.

Тобто для ефективного захисту прав позивачки, слід зобов`язати ДСА України, як головного розпорядника коштів, забезпечити ТУ ДСА України у Миколаївській області бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди.

Колегія суддів вважає, що такий спосіб захисту є належним, оскільки без зобов`язання ДСА України виділити бюджетні кошти для виплати позивачу суддівської винагороди, виконання рішення по даній справі неможливо буде здійснити.

Суд першої інстанції на наведені обставини уваги не звернув, неповно з`ясував зміст позовних вимог та актуальну судову практику, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення допустив наведені вище порушення, що призвело до неправильного вирішення справи.

Отож, як вважає суд апеляційної інстанції, наявні підстави для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення, з прийняттям нового про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.

Розподіл судових витрат, відповідно до вимог статті 139 КАС України не передбачений.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2024 року скасувати.

Ухвалити постанову про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області щодо нарахування та виплати судді Центрального районного суду міста ОСОБА_2 суддівської винагороди за квітень 2024 року, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2102 грн.

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області провести нарахування та виплату суддівської винагороди за квітень 2024 року судді Центрального районного суду міста Миколаєва ОСОБА_1 , відповідно до положень частин 2, 3 та 4 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлений на 01.01.2024, а саме: в сумі 3028 грн., з урахуванням раніше виплачених сум.

Зобов`язати Державну судову адміністрацію України забезпечити Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області в асигнуваннях на проведення видатків з виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за квітень 2024 року, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який встановлений на 01.01.2024 в розмірі 3028 грн.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя І. О. Турецька

суддя Ю. М. Градовський

суддя Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 29.01.2025.