Справа № 308/10809/24
Суддя: Данко В. Й.
Дата ухвалення: 2025-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про залишення позову без розгляду

31.01.2025 місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді - Данко В.Й.,

за участю:

секретаря судових засідань Павлюх Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ужгороді в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення

в с т а н о в и в:

до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі позивач) надійшла позовна заява до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України , місцезнаходження: м. Київ, вул. Богомольця, 10 (далі відповідач або ДВП НПУ), у якій позивач просить суд:

-визнати незаконною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ББА №111509 від 17.05.2024 про накладення на позивача адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 8 500 грн., а справу про адміністративне правопорушення закрити.

Ухвалою від 19.09.2024 суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Лемак О.В. прийняла позовну заяву до розгляду та відкрила провадження у справі.

Ухвалою від 14.11.2024 суддя Данко В.Й. після повторного автоматизованого розподілу прийняв справу до свого провадження.

Ухвалою від 14.01.2025 суд визнав неповажними підстави пропуску строку звернення до суду, вказані у заяві про поновлення строку звернення до суду.

Постановляючи ухвалу, суд вказав на необхідність подання позивачем заяви про поновлення строку звернення до суду із зазначенням інших підстав для поновлення такого строку.

На виконання згаданої ухвали від позивача надійшла заява про поновлення строку звернення до суду з наведенням додаткових підстав поважності його пропуску.

Заява обґрунтована таким:

-позивач у встановлений законодавством строк скористався правом подати скаргу в порядку відомчого контролю, а після отримання відмови у розгляді вказаної скарги в межах передбаченого статтею 289 КУпАП десятиденного строку звернувся з позовом до суду;

-подання скарги до вищого органу та очікування відповіді можуть вважатися поважними причинами пропуску строку на оскарження. Такий висновок зробив Верховний Суд у справі №210/3915/17;

-отримана позивачем копія спірної постанови була нечитабельною, тому він оскаржив її у вищестоящий орган з тим, щоб встановити хто саме склав відносно нього постанову і дії якого саме відомства треба буде оскаржувати в суді;

-працівники поліції ввели позивача в оману, що постанова буде скасована;

-про те, що його права порушені, позивач дізнався лише 21.06.2024, тобто після отримання спірної постанови;

-не звернення до суду не залежало від волі позивача;

-первісне оскарження до вищестоящого органу відбулося у межах передбаченого законом строку;

-звернення до суду відбулося упродовж розумного строку після отримання рішення вищестоящого органу, без невиправданих затримок і зволікань;

-позивачем продемонстровано намір реалізації права на звернення до суду;

-позивач став жертвою свавілля, оскільки він не являється суб`єктом адміністративного правопорушення, внаслідок неправомірних дій працівників поліції заблоковано банківські картки, позивач позбавлений можливості нормально проживати та утримувати свою сім`ю.

У судове засіданні позивач та його представник не з`явилися, належним чином повідомлені про час, дату і місце його проведення, від представника позивача надійшла заява без участі.

У судове засідання відповідач явку уповноваженого представника не забезпечив, належним чином повідомлений про час, дату і місце його проведення, від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, які мають юридичне значення для вирішення клопотання про поновлення процесуального строку, суд встановив таке.

Оскаржувана постанова датується 17.05.2024. Зі змісту спірної постанови вбачається, що позивач отримав примірник постанови наручно. Суд встановив, що, як визнається позивачем та підтверджується змістом позовної заяви, днем отримання постанови позивачем є 17.05.2024.

Позивач звертався до Департаменту патрульної поліції 17.05.2024 із заявою та 20.05.2024 із доповненням до заяви з приводу скасування спірної постанови.

Листами Департаменту патрульної поліції №Т-4286/41/1/03-2024 від 21.05.2024 та №Т-4391/41/1/03-2024 від 24.05.2024 заяву позивача від 17.05.2024 із доповненнями від 20.05.2024 було переадресовано до ДВБ НПУ за належністю для розгляду в межах компетенції.

Листом відповідача №7973-2024 від 07.06.2024 позивача повідомлено про відсутність підстав для скасування постанови №111509 від 17.05.2024.

З матеріалів справи вбачається, що вказаний лист відповідача направлявся позивачу шляхом його поштового надсилання 16.06.2024, що підтверджується відтиском поштового штемпеля на поштовому конверті.

Як визнається позивачем, відповідь ДВБ НПУ щодо відмови у скасуванні спірної постанови він отримав 21.06.2024.

25.06.2024 позивач звернувся до суду, що підтверджується відміткою канцелярії суду про отримання матеріалів позовної заяви.

Надаючи правову оцінку обґрунтованості означеному клопотанню, суд виходив із такого.

Згідно з частиною 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Суд зауважує про те, що строк звернення до адміністративного суду за своєю суттю являється періодом часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою про вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Абзацом першим частини 2 статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина 3 статті 122 КАС України).

Отже, строк звернення до суду може встановлюватися приписами КАС України та інших законів. При цьому за загальним правилом обчислення строку здійснюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності унормовано статтею 286 КАС України.

Так, за правилами частини 2 статті 286 КАС України позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).

Згідно з пунктом третім частини першої статті 288 КУпАП постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено: постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення, постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі - у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.

За правилами статті 289 КУпАП скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови, а щодо постанов по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті, зафіксовані за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, постанов у справі про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 132-2 цього Кодексу, та/або про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), - протягом десяти днів з дня набрання постановою законної сили. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.

Системний аналіз цитованого правового регулювання дає підстави для висновку про те, що за обставин цієї справи строк звернення до суду є скороченим, що обумовлено специфікою спорів, що розглядаються в порядку адміністративного судочинства, та необхідністю досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

Адміністративний суд зобов`язаний в кожному випадку з`ясувати чи дотримано особою (позивачем) строк звернення до адміністративного суду із відповідним позовом, чи є поважними підстави пропуску цього строку.

Відповідно до частини 1 статті 118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Таким чином, вихід за визначені часові межі робить для відповідного учасника процесу вчинення певних процесуальних дій неможливим.

Згідно з частинами 1, 5 та 6 статті 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Останнім днем строку, який закінчується вказівкою на певний день, вважається цей день. Якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Суд встановив, що оскаржувана постанова винесена та вручена позивачу 17.05.2024.

Тобто першим днем 10-денного строку для оскарження спірної постанови є 18.05.2024, а останнім 27.05.2024.

Між тим, до суду позивач звернувся лише 25.06.2023, тобто з пропуском 10-денного строку.

Постановляючи ухвалу від 14.01.2025, суд відхилив твердження позивача про те, що про порушення своїх прав він дізнався лише 21.06.2024, оскільки отримання позивачем листа від відповідача про відмову у скасуванні спірної постанови не може змінювати точку відліку, з якої розпочинається перебіг процесуального строку для звернення до адміністративного суду з відповідним позовом, так як такий цей імперативно визначається приписами процесуального закону.

Із урахуванням наведеного суд критично оцінює повторне посилання позивача на те, що про порушення своїх прав він дізнався лише 21.06.2024.

Суд, надаючи правову оцінку поважності причин пропуску строку звернення із цим позовом, виходив із такого.

Процесуальна природа та призначення строків звернення до суду зумовлюють необхідність звертати увагу не лише на визначені в нормативних приписах відповідних статей загальні темпоральні характеристики умов реалізації права на судовий захист - строк звернення та момент обчислення його початку, але й на природу спірних правовідносин щодо захисту прав, свобод та інтересів, у яких особа звертається до суду.

Визначення строку звернення до адміністративного суду в системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Суд зауважує, що законодавче закріплення строків звернення з позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

Правова природа строку звернення до суду, дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого фізична або юридична особа, орган державної влади та місцевого самоврядування можуть звернутися до суду з позовом, апеляційною чи касаційною скаргою, обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

У пункті 570 рішення у справі «ВАТ «Нафтова компанія Юкос» проти Росії» Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ) визначив термін давності, як передбачене законом право порушника не піддаватися попередженню або суду після закінчення певного терміну після здійснення правопорушення. Як зазначив ЄСПЛ, строки давності, які характерні для національних правових систем Держав-учасниць, відповідають декільком цілям, в числі яких забезпечення правової визначеності та остаточності.

Зміст принципу правової визначеності розкрито у ряді рішень Конституційного Суду України. Наприклад, у рішенні від 29.06.2010 №17-рп/2010 Конституційний Суд України звернув увагу на правову визначеність як елемент верховенства права, зазначивши, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини і громадянина та втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дозволять особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Отже, встановлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень у адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Інакше кажучи, встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформовано практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, також строків апеляційного та касаційного оскарження судових рішень, а поновлення пропущеного строку допускається лише у виняткових випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.

Згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ для забезпечення оптимального співвідношення права на доступ до правосуддя та принципу правової визначеності у процесі прийняття судом рішення про поновлення строку на звернення до суду мають враховуватися: 1) особливі обставини кожної конкретної справи у системному зв`язку з причинами пропуску строку на звернення до суду; наявність причин непереборного та об`єктивного характеру пропуску строку на звернення до суду; 2) характер права, для захисту якого надійшло звернення до суду, та його значення для сторін; 3) період, який минув з моменту пропуску строку, правові наслідки його поновлення або не поновлення; 4) наявність публічного (суспільного та, меншою мірою, державного) інтересу у справі; 5) фундаментальність значення справи для судової та правозастосовної практики.

Зі змісту положень КАС України вбачається, що у ньому, як правило, не визначено граничні межі, у яких суди можуть приймати рішення про поновлення строку звернення . Окрім цього, не містить КАС України й конкретних підстав та критеріїв, за якими можливо оцінити поважність причин пропуску відповідного строку.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

У рішенні Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії від 25.01.2000 Європейський суд зазначив про те, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними.

ЄСПЛ у пунктах 37 та 38 рішення від 18.11.2010 у справі «Мушта проти України» нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

Таким чином, за практикою ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі Перез де Рада Каванілес проти Іспанії від 28.10.1998, заява № 28090/95, пункт 45).

Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава може встановлювати відповідні процесуальні строки, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Верховний Суд неодноразово вказував (зокрема, постанова від 22.04.2020 у справі №811/1664/18), що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства.

Реалізація права позивача на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною поведінкою.

Питання ж поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним та залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску.

Поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Тобто поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.06.2021 у справі №№120/5780/20-а.

Чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку.

Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Вказане узгоджується із висновками, відображеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 у справі №9901/405/19.

Екстраполюючи викладене на спірні правовідносини, суд вказує на те, що позивач в межах 10-денного строку до суду не звертався.

Суд відхиляє посилання позивача на те, що він у встановлений законодавством строк скористався правом подати скаргу в порядку відомчого контролю, а після отримання відмови у розгляді вказаної скарги в межах передбаченого статтею 289 КУпАП десятиденного строку звернувся з позовом до суду.

У контексті спірних правовідносин суд зазначає, що відповідно до положення пункту 3 частини першої статті 288 КУпАП постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення може бути оскаржено - у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.

Доцільно зауважити про те, що Верховний Суд у своїй практиці неодноразово надавав оцінку поважності причин пропуску строку звернення позивачами до суду, встановленого статтею 288 КУпАП, в обґрунтування поновлення якого останні вказували на досудове врегулювання спору шляхом звернення зі скаргою на постанову про адміністративне правопорушення до відповідного органу.

Зокрема, така позиція Верховного Суду щодо вказаного питання, викладена у постановах від 05 березня 2020 року у справі № 127/7446/19 та від 07 грудня 2020 року у справі № 522/14986/19 від 26 січня 2021 року у справі № 757/48987/18-а, від 16 лютого 2023 року у справі № 697/1044/22.

Так, у вищенаведених постановах касаційним судом зазначено, що вказаною нормою передбачено право вибору особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, порядку оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення.

При цьому звернення особи до відповідного органу зі скаргою на постанову по справі про адміністративне правопорушення є альтернативним способом захисту своїх прав.

Суд, беручи до уваги наведений вище підхід Верховного Суду, констатує про те, що звернення позивача 17.05.2024 із заявою та 20.05.2024 із доповненням до заяви, які були переадресовані до ДВБ НПУ для розгляду за належністю, з приводу скасування спірної постанови не є поважними причиними пропуску строку на звернення до суду із позовом про визнання протиправною постанови по справі про адміністративне правопорушення.

Означені обставини носили суб`єктивний характер, оскільки пов`язані з обраним способом порядку оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення та не мають відношення до прав або можливостей звернення до суду з адміністративним позовом про оскарження рішення про накладення адміністративного стягнення.

Звернення до суду з позовом протягом 10-денного строку з дня отримання відмови у задоволенні скарги, поданої в порядку відомчого контролю, не є свідченням поважності причин пропуску строку, оскільки до суду позивач лише 25.06.2024.

При цьому суд за обставин цієї справи встановив, що першим днем 10-денного строку для оскарження спірної постанови є 18.05.2024, а останнім 27.05.2024.

Таким чином, обставини, про які вказує позивач (отримання 21.06.2024 відповіді вищестоящого органу та подальше звернення до суду 25.06.2024), мали місце поза 10-денним строком.

Крім цього, суд вже наголошував на тому, що звернення до вищестоящого органу, а не до суду, є альтернативним способом захисту його прав.

Отримання від ДВБ НПУ відповіді про залишення скарги на спірну постанову без задоволення є наслідком звернення позивача з такою скаргою в порядку адміністративного оскарження.

Водночас, як вже наголошувалося судом, таке звернення в порядку адміністративного оскарження не є поважною причиною пропуску строку звернення з цим позовом.

За наведеного події, на які покликається позивач, є продовженням тієї обставини, яку суд вже визнав неповажною причиною пропуску строку звернення до суду, а тому такі події не є індикатором поважності причин пропуску строку звернення до суду.

Не заслуговує на увагу твердження позивача про те, що подання скарги до вищого органу та очікування відповіді можуть вважатися поважними причинами пропуску строку на оскарження, оскільки це нібито узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, відображеним у справі №210/3915/17.

Із цього приводу суд вказує на те, що у постанові від 30.01.2018 по справі №210/3915/17 Верховний Суд не робив такого висновку, про який стверджує позивач.

Натомість суд касаційної інстанції, скасовуючи ухвали суду першої та апеляційної інстанції, зазначив про те, що суди попередніх інстанцій не з`ясували, не дослідили і не встановили фактичних обставин, за яких позивач своєчасно не реалізував своє право на звернення до суду з даним позовом, і не надали їм належної оцінки.

Таким чином, доводи позивача трактуються на його суб`єктивному розумінні змісту судового рішення касаційного суду.

Натомість у своїй практиці Верховний Суд неодноразово надавав оцінку поважності причин пропуску строку звернення позивачами до суду, встановленого статтею 288 КУпАП, в обґрунтування поновлення якого останні вказували на досудове врегулювання спору шляхом звернення зі скаргою на постанову про адміністративне правопорушення до відповідного органу.

Зокрема, як вже наголошувалося вище, така позиція Верховного Суду щодо вказаного питання, викладена у постановах від 05 березня 2020 року у справі № 127/7446/19 та від 07 грудня 2020 року у справі № 522/14986/19 від 26 січня 2021 року у справі № 757/48987/18-а, від 16 лютого 2023 року у справі № 697/1044/22.

Підстав для неврахування висновків, сформованих у наведених постановах, судом не встановлено.

Посилання на те, що отримана позивачем копія спірної постанови була нечитабельною, тому він оскаржив її у вищестоящий орган з тим, щоб встановити хто саме склав відносно нього постанову і дії якого саме відомства треба буде оскаржувати в суді є неспроможними, оскільки зміст долученої позивачем копії постанови з належної чіткістю дозволяє ідентифікувати, що оспорювана постанова складена працівником внутрішньої безпеки.

Неприйнятними є доводи позивача про те, що працівники поліції ввели його в оману, повідомляючи йому про те, що постанова буде скасована, оскільки такі обставини нічим не підтверджуються та не мають правового характеру, позаяк будь-які сторонні коментарі чи консультації поза процедурою адміністративного оскарження не мають офіційного характеру.

На переконання суду, твердження позивача про те, що не звернення до суду не залежало від його волі є необґрунтованим, так як встановлені судом обставини свідчать про протилежне, оскільки наведені позивачем обставини мають суб`єктивний характер з огляду на те, що вони пов`язані з обраним способом порядку оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення.

Посилання на те, що первісне оскарження до вищестоящого органу відбулося у межах передбаченого законом строку є несуттєвим, оскільки предметом судового дослідження є поважність причин пропуску строку звернення до суду а не до інших установ.

З аналогічних мотивів суд відхиляє аргумент позивача про те, що звернення до суду відбулося упродовж розумного строку після отримання рішення вищестоящого органу, без невиправданих затримок і зволікань.

Твердження про те, що позивачем продемонстровано намір реалізації права на звернення до суду є непереконливими, оскільки наявність такого наміру не знімає обов`язку звертатися до суду вчасно, тобто без пропуску процесуального строку, як і не звільняє від обов`язку підтвердити поважність причин пропуску строку саме об`єктивними обставинами.

Суд відхиляє доводи про те, що позивач не являється суб`єктом адміністративного правопорушення за статтею 127-3 КУпАП, оскільки вони стосуються розгляду справи по суті, а не поважності причин пропуску строку звернення до суду.

Між тим, розгляд справи судом по суті можливий лише у випадку своєчасного звернення до суду або у випадку пропуску строку з поважних причин.

Інакше кажучи, доводи, які впливають на кінцевий результат вирішення відповідної справи, зокрема, щодо наявності чи відсутності усіх елементів складу інкримінованого позивачу адміністративного правопорушення не можуть впливати на вирішення питання про поновлення строку звернення до суду.

Також слід відхилити й посилання позивача на те, що дії працівників поліції є незаконним, а також, що такі дії призвели до блокування банківських карток, внаслідок чого позивач позбавлений можливості нормально проживати та утримувати свою сім`ю.

Так, законність дій працівників поліції під час вирішення питання про наявність підстав для поновлення строку звернення до суду не досліджується.

Аналогічним чином не впливають на поновлення строку звернення до суду й обставини щодо блокування банківських карток та наслідків такого блокування, а тому ці обставини не потребують детального аналізу та спростування, оскільки є недоречними.

Необхідно зауважити, що законодавче обмеження строку оскарження судового рішення десятиденним строком з дня вручення постанови по справі про адміністративне правопорушення, насамперед, обумовлено специфікою спорів, що розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

Відповідно до правових висновків Європейського Суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» від 21 грудня 2010 року, заява № 45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (пункти 22-23 рішення у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011 обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Наслідки пропуску строку звернення визначені у статті 123 КАС України.

Відповідно до частини 3 статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Згідно з частиною 4 статті 123 КАС України якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Правила процесуального закону щодо надання можливості позивачу подати заяву про поновлення пропущеного строку або вказати інші причини поважності пропущеного строку, слід застосовувати як на стадії відкриття провадження у справі, так і на стадії розгляду справи після відкриття провадження у справі (частини третя та четверта статті 123 КАС України).

Суд при розгляді вказаного питання враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11.02.2021 у справі №140/2046/19.

Таким чином, суд, враховуючи характер поведінки позивача, відсутність істотних перешкод у своєчасному зверненні до суду з відповідним позовом, тривалість пропущеного строку, дійшов висновку, що останній не навів поважних причин пропуску строку звернення до суду, які б унеможливлювали і не залежали б від волі позивача своєчасно звернутись за судовим захистом.

Керуючись статтями 240, 248, 256, 286, 294 КАС України, суд

п о с т а н о в и в:

у задоволенні клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду відмовити повністю.

Позов ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з негайно після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня її проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повна ухвала суду складена та підписана 31 січня 2025 року.

Суддя В.Й. Данко