Справа № 460/28808/23
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2025-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2025 року Справа № 460/28808/23 пров. № А/857/11653/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

судді-доповідача Качмара В.Я.,

суддів Гудима Л.Я., Кузьмича С.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинення певних дій, провадження в якій відкрито за апеляційними скаргами Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області та ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2024 року (суддя Недашківська К.М., м.Рівне, повний текст складено 10 квітня 2024 року), -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі ГУПФ) та Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі ГУПФ-1) в якому просив:

визнати протиправним рішення ГУПФ про відмову в призначення пенсії від 02.11.2023 №53 (далі Рішення);

зобов`язати відповідача призначити позивачу пенсію за віком, починаючи з 01.09.2022.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2024 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано Рішення. Зобов`язано ГУПФ-1 зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 01.01.1998 по 31.12.2003 та повторно розглянути заяву від 26.10.2023 про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058-IV). В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржило ГУПФ-1 та позивач, які із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просять рішення суду скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити; рішення суду змінити, зобов`язавши ГУПФ-1 зарахувати до страхового стажу позивача здійснення ним підприємницької/адвокатської в період з 01.07.1993 по 01.01.1998 діяльності, відповідно.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ГУПФ-1 вказує, що ГУПФ-1 не здійснювало розгляд заяви позивача, не приймало рішення про відмову у призначенні пенсії, а тому відсутні фактичні та правові підстави для покладення на нього обов`язку щодо зобов`язання вчинити дії.

Позивач в апеляційній скарзі зазначає, що не згідний з рішенням суду щодо не дослідження судом його доводів про не зарахування відповідачем періодів провадження ним підприємницької/адвокатської діяльності в період з 01.07.1993 по 01.06.1998.

ГУПФ та скаржники відзивів на апеляційні скарги не подали.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на судове рішення, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутність підстави видачі довідки не є причиною для незарахування роботи позивача до страхового стажу. Крім того, відповідачем не надано суду докази, що позивач не виконував встановленого мінімуму колгоспника без поважних причин.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права, з таких міркувань.

В частині ж відмови у задоволенні позову, цей суд вказав, що вказані позивачем доводи щодо періодів здійснення підприємницької діяльності не підлягають дослідженню судом, оскільки не стали підставою для прийняття Рішення про відмову у призначенні пенсії.

Апеляційним судом, з урахуванням встановленого судом першої інстанції, встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що 26.10.2023 ОСОБА_1 звернувся до ГУПФ-1 із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону №1058-IV.

За принципом екстериторіальності визначено структурний підрозділ органу, що призначає пенсію та здійснює перерахунок пенсії - ГУПФ на підставі заяви та наданих документів було винесено Рішення про відмову у призначенні пенсії за віком.

В рішенні зазначено: «…страховий стаж гр. ОСОБА_1 становить 26 років 06 місяців 06 днів, якого недостатньо для призначення пенсії за віком. Довідка від 24.11.2021 №210 про період роботи з 01.01.1998 по 31.12.2003 в колгоспі «Україна» не містить підстав видачі довідки, в трудовій книжці цей період відсутній, страховий стаж зараховано по ОК-5... Прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії…».

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом, є Закон №1058-IV.

Частиною першою статті 24 вказаного Закону визначено, що страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно частини другої статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Частиною першою статті 26 Закону №1058-IV визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років.

Згідно частини четвертої статті 26 Закону №1058-IV наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії .

Судом встановлено, що за результатами розгляду заяви позивача про призначення пенсії від 26.10.2023 ГУПФ прийнято Рішення про відмову у призначенні пенсії у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу.

Підставою для відмови у призначенні пенсії слугувало те, що за доданими документами до страхового стажу не зараховано: період роботи з 01.01.1998 по 31.12.2003 в колгоспі «Україна», оскільки подана довідка від 24.11.2021 №210 не містить підстав видачі довідки, в трудовій книжці цей період відсутній, страховий стаж зараховано по ОК-5.

Згідно позиції відповідача у реєстрі застрахованих осіб відомості про сплату страхових внесків за позивача як застраховану особу страхувальником ПСП «Україна» з 01.01.1998 по 31.12.2003 відсутні. Водночас, у реєстрі застрахованих осіб наявні відомості про сплату страхових внесків за позивача як застраховану особу страхувальниками: «Колективне сільськогосподарське підприємство «Агроспілка-Україна» - з січня 1998 року по грудень 1999 року; «Відкрите акціонерне товариство «Здолбунівський завод продтоварів» - за липень-серпень 1998 року, січень-лютий, червень 1999 року; «Приватне сільськогосподарське підприємство «Україна» - з січня 2000 року по грудень 2002 року, з травня 2003 року по вересень 2004 року, з грудня 2004 року по травень 2006 року. До страхового стажу періоди роботи позивача, зокрема, з січня 1998 року по грудень 2003 року враховано на підставі відомостей реєстру застрахованих осіб.

Так, згідно статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон №1788-ХІІ) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

«Порядок ведення трудових книжок колгоспників» був врегульований «Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників», які затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21 квітня 1975 року №310 (далі - Основні положення).

Відповідно до пунктів 1, 2, 5, 6 Основних положень трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу. До трудової книжки колгоспника, зокрема, заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання. Всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.

Також слід відмітити про встановлений взірець трудової книжки колгоспника та у розділі ІV «Відомості про роботу» вказуються відомості про прийом на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, із зазначенням причин та відомості про документ, на підставі якого внесений запис, а в розділі V «Трудова участь у громадському господарстві» - встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі, відомості про документ, на підставі якого внесений запис.

Відповідно до пункту 8 Основних положень трудові книжки зберігаються в правлінні колгоспу як бланки суворої звітності, а при припиненні членства в колгоспі видаються їх власникам на руки.

Аналіз наведених норм права дає змогу дійти висновку, що трудова діяльність членів колгоспів підтверджується трудовою книжкою колгоспника встановленого зразка, що є основним документом про трудову діяльність.

Згідно з приписами статті 62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 затверджено «Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» (далі Порядок №637).

Згідно з пунктом 1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Документи, визначені цим Порядком, є підставою для внесення відомостей до частини персональної електронної облікової картки в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, що відображає трудову діяльність застрахованої особи, в тому числі за період до 1 січня 2004 року.

Пунктом 3 зазначеного Порядку передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до пункту 18 Порядку № 637 за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, стаж роботи установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Так, відповідно до статей 3, 48 Примірного статуту колгоспників, прийнятого ІІІ Всесоюзним з`їздом колгоспників 27.11.1969 і затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР від 28.11.1969, громадяни СРСР приймались в члени колгоспу на підставі заяви, яка розглядалася спочатку правлінням колгоспу, після чого прийом у члени колгоспу проводиться загальними зборами колгоспників за поданням правління. Допускається залучення на роботу за трудовими договорами фахівців та інших працівників з боку лише в тих випадках, коли в колгоспі немає відповідних фахівців або коли сільськогосподарські та інші роботи не можуть бути виконані в необхідні терміни силами колгоспників (стаття 24 Примірного статуту 1969 року).

З огляду на положення частини другої статті 56 Закону №1788-XII та пункту 5 Основних положень, наявність у трудовій книжці колгоспника відомостей про трудову участь, прийнятий у колгоспі річний мінімум участі в громадському господарстві, його виконання є обов`язковим, оскільки при обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується лише час роботи за фактичною тривалістю.

Таким чином, у разі відсутності трудової книжки стаж роботи встановлюється на підставі інших документів.

З матеріалів справи видно, що позивач в спірний період з 01.01.1998 по 31.12.2003 працював в колгоспі «Україна», був її членом, що підтверджено поданою позивачем довідкою №210 від 24.11.2021.

Крім того, в матеріалах справи наявна відомість про встановлений мінімум трудоднів та відпрацьованих трудоднів позивачем в період з 1998 року по 2003 рік.

Водночас, як стверджує відповідач, у поданій довідці про періоди роботи не зазначено підстави її видачі, а тому страховий стаж за спірний період відповідачем не зараховано в календарному обчисленні.

Однак, відсутність підстави видачі довідки не є причиною для незарахування роботи позивача до страхового стажу.

Крім того, відповідачем не надано суду докази, що позивач не виконував встановленого мінімуму без поважних причин.

З огляду на викладене, суд дійшов обґрунтованого висновку, що період роботи позивача з 01.01.1998 по 31.12.2003 слід зарахувати до страхового стажу позивача.

Таким чином, підлягають до задоволення позовні вимоги у частині визнання протиправним та скасування Рішення ГУПФ.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на те, що суд першої інстанції помилково у резолютивній частині рішення зобов`язав ГУПФ-1 зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 01.01.1998 по 31.12.2003 та повторно розглянути заяву від 26.10.2023 про призначення пенсії за віком відповідно до Закону №1058-IV.

Відповідно до вимог пункту 4.2 «Порядку надання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління ПФУ від 25.11.2005 №22-1, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Згідно з пунктом 4.10 розділу IV Порядку №22-1 після призначення пенсії електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи.

З матеріалів справи видно, що для прийняття Рішення за результатами поданої позивачем заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено ГУПФ, Рішенням якого позивачу відмовлено у призначенні пенсії.

Отже, дії зобов`язального характеру щодо зарахування стажу та повторного розгляду заяви позивача про призначення пенсії має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що розглядав відповідні документи для призначення пенсії (ГУПФ).

Вказані висновки апеляційного суду узгоджуються із постановою Верховного Суду від 08 лютого 2024 року у справі №500/1216/23, в частині розглядуваного питання.

Щодо посилання позивача на незарахування відповідачем періодів провадження підприємницької/адвокатської діяльності, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Як встановлено матеріалами справи, згідно із свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю від 25.12.2001 №61 позивачу надано право на зайняття адвокатською діяльністю на підставі рішення Рівненської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 08.06.1993 № 1. Сторонами вказані обставини не заперечуються.

Однак, записами у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 не підтверджено зайняття адвокатською діяльністю індивідуально у період з 01.07.1993 по 01.01.1998.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до статті 56 Закону №1788-ХІІ до стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.

Частиною першою статті 13 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 11 Закону №1058-IV загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Відповідно до пункту 3-1 «Прикінцевих положень» Закону №1058-IV до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із статтею 26 цього Закону включаються наступні періоди:

1) ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку:

з 01.01.1998 по 30.06.2000 включно, що підтверджуються довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності;

з 01.07.2000 по 31.12.2017 включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).

Отже, до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії включаються періоди ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку з 01.07.2000 по 31.12.2017 включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).

З метою отримання відомостей щодо сплати страхових внесків (єдиного внеску) за період протягом 1996 2000 років позивач звертався до Головного управління ДПС у Рівненській області з листом від 19.09.2023, у відповідь на який податковий орган повідомив, що надати інформацію про систему оподаткування за період з 1996 по 2000 роки немає можливості, оскільки відповідно до положень Переліку типових документів, що утворюються під час діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших установ, організацій і підприємств, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 № 578/5 та зареєстрованого Міністерством юстиції України як нормативно-правовий акт 17.04.2012 за № 571/20884 (далі-Перелік), строк зберігання декларацій, що відображають звітність усіх платників податків та документи (розрахунки, звіти, відомості, заяви, заявки, довідки, листи, перерахунки, платіжні документи, виклики) до декларації, що відображають звітність платників податків згідно статті 279, 283 Переліку становить 5 років (а.с.29).

Разом з тим, до матеріалів справи позивачем долучено платіжні доручення про сплату страхових внесків адвоката до ГУПФ, зокрема є за лютий місяць 1998 року, за листопад, грудень 1996 року, листопад 1998 року, червень 1997 року, вересень 1997 року, квітень 1997 року, однак з наданих платіжних доручень, апеляційний суд не може констатувати, що сплата вказаних внесків була повною та своєчасною. А відтак, перевірка вказаних фактів, відноситься до компетенції пенсійного органу при повторному розгляді заяви ОСОБА_1 від 26.10.2023 про призначення пенсії за віком відповідно до Закону №1058-IV, на виконання цього судового рішення.

Що ж до періодів здійснення позивачем підприємницької діяльності, то апеляційний суд погоджується з позицією ГУПФ-1, що відповідні періоди враховано позивачу до страхового стажу пропорційно сплаченим страховим внескам.

Виходячи з вищезазначеного, апеляційний суд приходить до висновку про те, що оскаржуване судове рішення слід змінити, зважаючи на обставини, що викладені вище.

Згідно частини четвертої статті 317 КАС зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції у справі, що розглядається не дав належної оцінки встановленим обставинам, неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до ухвалення помилкового рішення, а відтак апеляційну скаргу позивача слід задовольнити частково, а резолютивну частину оскаржуваного судового рішення змінити.

Керуючись статтями 308, 311, 315-317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2024 року змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини цього рішення суду у такій редакції:

«Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 01.01.1998 по 31.12.2003 та повторно розглянути заяву від 26.10.2023 про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цій постанові.».

В решті рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді Л. Я. Гудим
С. М. Кузьмич