Справа № 640/12304/20
Суддя: Головенко О.Д.
Дата ухвалення: 2025-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2025 року м.Київ № 640/12304/20

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Головенко О.Д., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами загальними позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акту,

в с т а н о в и в:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання такими що не відповідають Конвенції про захист прав людини, прецидентній практиці Європейського суду з прав людини, Європейським пенітенціарним правилам, Резолюції 45/111 Генеральної Асамблеї ООН від 14.12.1990 "Основні принципи поводження із засудженими" та Мінімальним стандартам поводження із засудженими, які прийняті на Конгресі ООН в 1955 році, у контексті ненадання права засудженим використовувати мультиварку та отримувати у передачах (посилках) продуктів, що підлягають термічній обробці та:

перелік продуктів харчування, виробів і речовин, які засуджені можуть отримувати в посилках (передачах), купувати в крамницях установ виконання покарань та зберігати при собі (Додаток 5 до Правил внутрішнього трудового розпорядку установ виконання покарань, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28.08.2018 № 2823/5);

п. 2 Розділу ІІ Правил внутрішнього трудового розпорядку установ виконання покарань, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28.08.2018 № 2823/5 (надалі - Правила Внутрішнього трудового розпорядку).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.11.2020 справу прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.02.2021 прийнято до розгляду адміністративну справу та призначено підготовче засідання у адміністративній справі.

15.12.2022 набрав чинності Закон України від 13.12.2022 № 2825-IX Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду.

Відповідно до абзаців 1-3 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень зазначеного закону Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя, а до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

Відтак, розгляд зазначеної справи підпадає під територіальну юрисдикцію Київського окружного адміністративного суду.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддям, головуючим суддею у даній справі визначено суддю Головенка О.Д.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11.10.2024 справу прийнято до провадження та розпочато розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Протокольною ухвалою суду, яка може бути прийнята без виходу до нарадчої кімнати від 05.12.2024 закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

Подальший розгляд справи по суті було продовжено в порядку письмового провадження.

Частиною 9 ст. 205 КАС України визначено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Щодо клопотання позивача про забезпечення проведення усіх судових засідань в режимі відеоконференції, суд зазначає наступне.

Згідно з ст. 195 КАС України, суд за власною ініціативою або за клопотанням сторони, іншого учасника адміністративного процесу може постановити ухвалу про їх участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 195 КАС України учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за умови наявності у суді відповідної технічної можливості, про яку суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі, крім випадків, коли явка цього учасника справи в судове засідання визнана судом обов`язковою.

Учасник справи подає заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. Копія заяви в той самий строк надсилається іншим учасникам справи.

Відповідно до п. 1.3 Інструкції про порядок роботи з технічними засобами відеозапису ходу і результатів процесуальних дій проведених у режимі відеоконференції під час судового засідання, обов`язок забезпечити проведення відеоконференції покладається на суд, який отримав судове рішення про проведення відеоконференції, незалежно від спеціалізації та інстанції суду, який прийняв таке рішення.

Частиною 5 ст. 195 КАС України встановлено, що суд може постановити ухвалу про участь учасника справи у судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні суду, визначеному судом.

Згідно з ч. 7 ст. 195 КАС України у клопотанні про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні суду в обов`язковому порядку зазначається суд, в якому необхідно забезпечити її проведення. Таке клопотання може бути подано не пізніш як за п`ять днів до відповідного судового засідання.

Частиною 8 ст. 195 КАС України визначено, що копія ухвали про участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні суду негайно надсилається до суду, який зобов`язаний організувати її виконання, та особі, яка братиме участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Таким чином, прийняття рішення щодо проведення судового засідання в режимі відеоконференції є правом суду. Вказана норма не передбачає обов`язку проведення судового засідання в режимі відеоконференції в разі наявності про це клопотання сторони.

Також суд звертає увагу на те, що окремого клопотання про проведення відеоконференції до суду від позивача не надходило.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання про розгляд справи у режимі відеоконференції.

В обґрунтування позовних вимог, позивач вказує, що відбуває покарання у вигляді довічного позбавлення волі у Державній установі "Замкова виправна колонія № 58". Восени 2019 року він повідомив адміністрацію установи, що хоче за власний кошт придбати мультиварку та використовувати її для самостійного приготування продуктів харчування, оскільки харчування в установі є поганим і шкодить його здоров`ю. Однак йому було відмовлено, оскільки мультиварка не входить до предметів, які дозволено використовувати засудженим.

За роз`ясненням позивач звернувся до Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України та 01.11.2019 адміністрація повідомила, що використовувати мультиварку непередбачено відповідними правилами, оскільки вона за своїми функціональними властивостями призначена для обробки продуктів харчування, які потребують додаткової термічної обробки.

На думкою позивача, заборона мати та готувати продукти харчування, які вимагають додаткової термічної обробки, є протиправною. Вважає не включення мультиварок до переліку предметів, які можуть використовувати засуджені невиправданим, оскільки засудженим дозволено використовувати микрохвильові печі та електрочайники, які за своїми функціональними властивостями є аналогічними до мультиварок.

Позивач вказує, що харчування, що надається засудженим в установах виконання покарань за рахунок держави є таким, що саме по собі складає нелюдські умови тримання та може бути підставою для визнання Європейським судом з прав людини порушення за ст. 3 Конвенції про захист прав людини.

Від Міністерства юстиції України надійшов відзив на позовну заяву, де відповідач просить суд відмовити у задоволенні адміністративного позову, оскільки наказ Міністерства юстиції України від 28.08.2018 № 2823/5, яким було затверджено Правила Внутрішнього трудового розпорядку прийнятий відповідно до норм Кримінально виконавчого кодексу України (далі - КВК України) та повністю відповідає вимогам чинного законодавства, водночас в подальшому внесені зміни в оскаржуваний наказ надали право за визначених Правилами внутрішнього розпорядку установ виконання покарань купувати продукти та користуватися мультиварками засудженим.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Судом встановлено, що 28.08.2018 наказом Міністерства юстиції України № 2825/5 було затверджено Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань (далі - Правила).

Ці Правила регулюють порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань у виді арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі (п. 1 Правила № 2825/5).

Позивач відбуває покарання у вигляді довічного позбавлення волі у Державній установі «Замкова виправна колонія № 58». Восени 2019 року він повідомив адміністрацію установи, що хоче за власний кошт придбати мультиварку та використовувати її для самостійного приготування продуктів харчування, оскільки харчування в установі є поганим і шкодить його здоров`ю. Однак йому було відмовлено, оскільки мультиварка не входить до предметів, які дозволено використовувати засудженим.

Вважаючи дії Державної установи «Замкова виправна колонія № 58» такими, що обмежують його право на гідні умови утримання, а також створюють реальну загрозу його здоров`ю та життю, позивач звернувся до адміністративного суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 6 Конституції України встановлено, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Засуджений користується всіма правами людини і громадянина, за винятком обмежень, які визначені законом і встановлені вироком суду (ч. 3 ст. 63 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 КВК України кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Кримінально-виконавче законодавство України складається з КВК України, інших актів законодавства, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 КВК України).

Держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку. Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду (ч. 1, 2 ст. 7 КВК України).

На осіб, які відбувають довічне позбавлення волі, поширюються права і обов`язки засуджених до позбавлення волі, передбачені ст. 107 цього Кодексу (ч. 2 ст. 151 КВК України).

Аналіз наведених норм свідчить про те, що державою гарантовано права, свободи і законні інтереси засуджених, які користуються усіма правами людини та громадянина за винятком обмежень, визначених КВК України, законами України і встановлених вироком суду.

Перелік прав та обов`язків засуджених до позбавлення волі наведено у ст. 107 КВК України (в редакції чинної на день звернення позивача до суду), де визначено, що засуджені, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, мають право в порядку, встановленому цим Кодексом і нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України, а саме:

одержувати інформацію і роз`яснення про умови відбування і порядок виконання покарання у виді позбавлення волі;

користуватися послугами, які надаються в місцях позбавлення волі, в тому числі додатковими, оплачуваними;

брати участь у трудовій діяльності;

отримувати медичну допомогу і лікування, у тому числі платні медичні послуги за рахунок особистих грошових коштів чи коштів рідних та близьких в закладах охорони здоров`я, які мають ліцензію Міністерства охорони здоров`я України та не віднесені до відання центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань;

розпоряджатися грошовими коштами, придбавати, володіти і розпоряджатися предметами, речами, виробами;

здійснювати листування з особами, які знаходяться за межами колоній, вести з ними телефонні розмови, у тому числі у мережах рухомого (мобільного) зв`язку, користуватися глобальною мережею Інтернет;

одержувати і відправляти посилки, бандеролі, грошові перекази, одержувати передачі;

зустрічатися з родичами та іншими особами;

подавати пропозиції, заяви і скарги в усній чи письмовій формі від свого імені;

брати участь у роботі самодіяльних організацій та гуртків соціально корисної спрямованості, займатися фізичною культурою і спортом;

придбавати, користуватися і зберігати предмети першої потреби, періодичні видання, літературу, продукти харчування;

розпоряджатися вільним часом, який відведений розпорядком дня, не порушуючи при цьому правил поведінки;

одержувати освіту відповідно до законодавства про освіту;

одержувати правову допомогу від адвокатів або інших фахівців у галузі права, які за законом мають право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи;

звертатися до адміністрації з проханням внести подання щодо умовно-дострокового звільнення від відбування покарання чи щодо заміни невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням.

Розділом II Правил № 2823/5 визначено правовий статус засуджених. Основні права та обов`язки засуджених в установах виконання покарань.

Відповідно до п. 1 Розділу II Правил № 2823/5 засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених Кримінально-виконавчим кодексом України, законами України і встановлених вироком суду.

Правовий статус засуджених визначається законами України, а також КВК України, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання.

Правовий статус засуджених іноземців або осіб без громадянства визначається законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Дискримінація засуджених за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками забороняється.

Згідно п. 2 Розділу II Правил № 2823/5 (в редакції, що була чинна на день звернення позивача до суду) засуджені мають право:

одержувати інформацію про свої права і обов`язки, порядок та умови виконання та відбування призначеного судом покарання;

на гуманне ставлення до них та на повагу до їх людської гідності; засуджені не повинні підлягати жорстокому, нелюдському або такому, що принижує їх гідність, поводженню;

на особисту безпеку;

на соціальне забезпечення, у тому числі на оформлення пенсій, соціальної допомоги, відповідно до законодавства;

користуватися послугами, які надаються в установах виконання покарань, у тому числі додатковими оплачуваними (перукарня, ремонт одягу, взуття та побутових текстильних виробів, електропобутової техніки та інших побутових приладів тощо);

брати участь у трудовій діяльності;

на оплачувану працю, організовану відповідно до вимог законодавства про працю;

отримувати медичну допомогу і лікування, у тому числі платні медичні послуги за рахунок особистих грошових коштів чи коштів рідних та близьких, у закладах охорони здоров`я;

розпоряджатися грошовими коштами, придбавати, володіти і розпоряджатися предметами, речами, виробами, за винятком тих, використання яких заборонено;

здійснювати листування у порядку, встановленому п. 1 розділу ХІІІ цих Правил;

вести телефонні розмови у порядку, встановленому розділом ХІV цих Правил;

користуватися глобальною мережею Інтернет відповідно до Порядку організації надання засудженим доступу до глобальної мережі Інтернет, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 19.10.2017 № 3233/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.10.2017 за № 1280/31148;

одержувати і відправляти посилки, бандеролі, грошові перекази, одержувати передачі у порядку, встановленому п. 1-3 розділу ХІІ, п. 2 розділу ХІІІ цих Правил;

зустрічатися з родичами та іншими особами з урахуванням обмежень, передбачених для різних категорій засуджених;

рідною мовою давати пояснення, вести листування, подавати пропозиції, заяви і скарги в усній чи письмовій формі від свого імені, а також отримувати відповіді мовою звернення;

брати участь у роботі самодіяльних організацій та гуртків соціально корисної спрямованості (крім осіб, засуджених до арешту), займатися фізичною культурою і спортом, користуватися бібліотекою, настільними іграми;

носити спортивний одяг та взуття під час проведення спортивних заходів та у вільний час відповідно до розпорядку дня (до засуджених, які тримаються у виправних центрах, виправних колоніях мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання та дільницях соціальної реабілітації, це обмеження не застосовується);

придбавати, користуватися і зберігати предмети першої потреби, періодичні видання, літературу, продукти харчування;

розпоряджатися вільним часом, який відведений розпорядком дня, не порушуючи при цьому правил поведінки;

одержувати освіту відповідно до законодавства про освіту;

одержувати правову допомогу від адвокатів або інших фахівців у галузі права, які за законом мають право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи;

звертатися до адміністрації установи виконання покарань з проханням внести подання щодо умовно-дострокового звільнення від відбування покарання чи щодо заміни невідбутої частини покарання більш м`яким;

відповідно до ст. 539 Кримінального процесуального кодексу України подавати клопотання до суду для вирішення питань, визначених ст. 537 цього Кодексу;

на щоденну прогулянку під час відбування покарання в камерах;

на здійснення свободи сповідувати будь-яку релігію або виражати переконання, пов`язані із ставленням до релігії, у тому числі на вільний вибір і допуск священнослужителя для відправлення релігійних таїнств і обрядів, за винятком обмежень, передбачених Кримінально-виконавчим кодексом України;

на отримання копій документів з їхніх особових справ та інших документів, що є у розпорядженні адміністрації установи виконання покарань, у порядку, встановленому цими Правилами;

на належне матеріально-побутове забезпечення;

користуватися у приміщеннях для вживання їжі та зберігання продуктів харчування електричними чайниками потужністю не більше 2 КВт та мікрохвильовими пічками з розрахунку: три чайники - на відділення соціально-психологічної служби (один - на камеру), дві мікрохвильові печі - на відділення соціально-психологічної служби;

придбавати для загального користування за власний рахунок або рахунок родичів телевізори, DVD-програвачі, холодильники з розрахунку: телевізор та DVD - програвач - по одному на відділення соціально-психологічної служби або жилу секцію (камеру); холодильник - не менше двох на відділення соціально-психологічної служби.

У ПКТ виправних колоній (секторів) максимального рівня безпеки, дільницях слідчих ізоляторів холодильники встановлюються у приміщеннях для зберігання продуктів харчування. Необхідна їх кількість визначається адміністрацією установи виконання покарань з урахуванням фактичної кількості осіб, які тримаються ПКТ виправних колоній (секторів) максимального рівня безпеки чи дільницях слідчих ізоляторів.

Засуджені, які відбувають покарання у виправних центрах, виправних колоніях мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання та дільницях соціальної реабілітації виправних колоній, мають право мати при собі портативні персональні комп`ютери та аксесуари до них.

Засуджені іноземці мають право підтримувати зв`язок з дипломатичними представництвами і консульськими установами своїх держав, особи без громадянства, а також громадяни держав, що не мають дипломатичних представництв або консульських установ в Україні, - з дипломатичними представництвами держави, яка взяла на себе охорону їхніх інтересів, або міжнародними органами чи організаціями, які здійснюють їх захист.

Засудженим можуть надаватися й інші права, реалізація яких не суперечить меті покарання, порядку і умовам виконання та відбування покарання.

При забезпеченні прав засуджених не повинні порушуватися встановлений порядок та умови відбування покарання, а також права і законні інтереси інших осіб.

Системний аналіз приписів зазначених вище норм свідчить про те, що засуджені, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, не наділені правом на користування в камері мультиваркою для термічної обробки продуктів харчування.

Згідно ч. 1 ст. 115 КВК України особам, які відбувають покарання у виправних і виховних колоніях, створюються необхідні житлово-побутові умови, що відповідають правилам санітарії та гігієни. Засуджені, як правило, тримаються в приміщеннях блочного типу. Норма жилої площі на одного засудженого не може бути менш як чотири квадратні метри, а у лікувальних закладах при виправних колоніях, у виправних колоніях, призначених для тримання і лікування хворих на туберкульоз, у стаціонарі - п`яти квадратних метрів.

Засудженим надається індивідуальне спальне місце і постільні речі. Вони забезпечуються одягом, білизною і взуттям за сезоном з урахуванням статі і кліматичних умов, а в лікувальних закладах - спеціальним одягом і взуттям (ч. 2 ст. 115 КВК України).

Частиною 6 ст. 115 КВК України визначено, що засуджені з дозволу адміністрації можуть з коштів, які знаходяться на особових рахунках, додатково придбавати взуття і одяг, у тому числі спортивний, оплачувати лікувально-профілактичні послуги, що надаються додатково за призначенням лікаря, отримувати необхідне за медичними показаннями дієтичне харчування.

Слід звернути увагу, що в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчити про медичні показання лікарів щодо приготування їжі для позивача виключного за допомогою мультиварки, після термічної обробки продуктів.

Також, 15.06.2021 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 № 731№ «Про затвердження Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади», п. 10 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 228, постанови Кабінету Міністрів України від 18.05.2016 № 343 «Деякі питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції», з метою організації продовольчого забезпечення установ виконання покарань, слідчих ізоляторів і навчальних закладів, що належать до сфери управління Державної кримінально-виконавчої служби України, наказом Міністерства юстиції України № 2160/5, затверджено «Положення про організацію продовольчого забезпечення у Державній кримінально-виконавчій службі України на мирний час» (далі Положення № 2160/5).

Положення № 2160/5 визначає порядок організації продовольчого забезпечення засуджених, осіб, узятих під варту, слухачів та курсантів закладів освіти Державної кримінально виконавчої служби України (далі - ДКВС України) та роботи продовольчої служби Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» (далі - Генеральна дирекція), установ виконання покарань, слідчих ізоляторів та закладів освіти ДКВС України (далі - установи).

Продовольче забезпечення організовується відповідно до законів України, актів Кабінету Міністрів України, нормативно-правових актів, наказів Міністерства юстиції України.

Частиною 4 Положення № 2160/5 визначено, що основними завданнями продовольчої служби є:

розроблення організаційно-мобілізаційних заходів з продовольчого забезпечення;

розрахунок потреби в матеріальних засобах, закупівлі, заготівлі, зберіганні продовольства, техніки та майна;

забезпечення продовольством, технічними засобами та майном служби, організація якісного та своєчасного харчування;

введення в експлуатацію нової та удосконалення існуючої матеріально-технічної бази служби;

планування та проведення заходів, які забезпечують життєдіяльність, а також належне утримання запасів матеріальних засобів;

організація і ведення обліку, звітності та контролю з питань продовольчого забезпечення;

підготовка персоналу продовольчої служби і підтримання на належному рівні його знань та вмінь.

В установах харчуванням забезпечуються:

засуджені до позбавлення волі, довічного позбавлення волі та особи, взяті під варту,- за рахунок коштів державного бюджету;

засуджені до обмеження волі - за плату, крім випадків передбачених КВК України;

діти, які знаходяться в слідчих ізоляторах із матерями та в будинках дитини при виправних колоніях, у яких відбувають покарання їх матері - за рахунок коштів державного бюджету;

курсанти та слухачі закладів освіти, у тому числі які не мають спеціальних звань рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби - за рахунок коштів державного бюджету;

персонал ДКВС України, який проходить професійне навчання в закладах освіти ДКВС України - за рахунок коштів державного бюджету.

Право на продовольче забезпечення в установах настає за таких умов:

для засуджених, осіб, узятих під варту, та для дітей, які перебувають із матерями,- з моменту прибуття до установи виконання покарань або слідчого ізолятора;

для курсантів, слухачів, утому числі які не мають спеціальних звань рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби, закладів освіти ДКВС України, а також осіб рядового і молодшого начальницького складу кримінально-виконавчої служби, які проходять професійне навчання в закладах освіти ДКВС України,- з дня підписання наказу про зарахування на навчання.

Особи, зараховані на продовольче забезпечення, мають право на одержання тільки однієї норми харчування одночасно.

Особи, яким право на продовольче забезпечення надано вперше, зараховуються на харчування наказом начальника установи із зазначенням кількості осіб, які харчуються за кожною нормою окремо (п. 1 та 2 розділу ІІІ Порядок організації харчування в установах Положення 2160/5).

Приміщення і обладнання продовольчих складів повинні відповідати санітарно-гігієнічним вимогам до об`єктів продовольчої служби і забезпечувати протипожежну безпеку.

Забороняється використовувати для зберігання майна споруди, які не відповідають санітарно-гігієнічним нормам, а також підвали, у яких прокладено системи водопостачання, каналізації, опалення тощо (п. 2 розділу ІV Порядок організації зберігання продуктів харчування, техніки, майна та тари продовольчої служби Положення 2160/5).

Також згідно абзацу 1 п. 1 розділу V Порядок організації роботи їдальні установи Положення 2160/5 встановлено, що Харчування осіб в установах організовується для засуджених - у їдальнях, які розміщуються на території, що охороняється, у житлових, а в деяких випадках у виробничих зонах у спеціальних будівлях, збудованих або реконструйованих за типовими проєктами. Зал для приймання їжі повинен забезпечити локалізацію осіб, які перебувають у житловій зоні, та осіб, які працюють на виробництві. Особам, які утримуються в приміщеннях камерного типу, їжа видається безпосередньо в камери.

Враховуючи зазначене, держава забезпечує осіб, які відбувають покарання продуктами харчування, тому надання дозволу на право користуватись мультиваркою та отримувати продукти харчування, які підлягають термічній обробці не є базовою та основною потребою ОСОБА_1 .

Щодо законності та обґрунтованості Наказу № 2823/5 суд зазначає наступне.

Міністерство юстиції України у своїй діяльності керується Конституцією та Законами України, актами Президента України, Кабінету міністрів України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України. За містом п. 1 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 228 (із змінами та доповненнями), (далі Положення № 228) відповідач є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику, поміж іншого, у сфері виконання кримінальних покарань та пробації.

Відповідно до п. 2.25 та 2,27 Положення № 228 основними завданнями Міністерства є забезпечення формування та реалізація державної політики у сфері виконання кримінальних покарань та пробації;контроль за дотриманням прав людини і громадянина, вимог законодавства щодо виконання і відбування кримінальних покарань, реалізацією законних прав та інтересів засуджених та осіб, узятих під варту.

Згідно з ч. 2 ст. 7 КВК України засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених Кримінально-виконавчим кодексом України, законами України і встановлених вироком суду.

Відповідно до ч. 7 ст. 102 КВК України перелік і кількість предметів і речей, які засуджені можуть мати при собі, визначається нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

Частиною 7 ст. 108 КВК України визначено, що перелік продуктів харчування, одягу, взуття, білизни і предметів першої потреби, що дозволяються до продажу засудженим, визначається нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

Також згідно ч. 5 ст. 112 КВК України порядок приймання і вручення посилок (передач) або бандеролей, а також перелік предметів, заборонених до одержання засудженими, визначаються нормативно правовими актами Міністерства юстиції України.

Перелік продуктів харчування, виробів і речовин, які засуджені можуть отримувати в посилках (передачах), купувати в крамницях установ виконання покарань та зберігати при собі, а також предметів і речей, які засуджені можуть мати визначений Правилами внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджені Наказом № 2823/5.

Таким чином, оскаржуваний наказ розроблено відповідачем відповідно до КВК України.

Враховуючи викладене, Мінстесрвом юстиції України в межах повноважень, на підставі та в порядку визначеному чинним законодавством спосіб було прийнято оскаржуваний наказ.

Разом з тим, необхідно наголосити, що наказом Міністерства юстиції України від 23.09.2020 № 3306/5 до абзацу 1 розділу I додатку 5 до вищевказаних правил внесено зміни, відповідно до яких засуджені можуть «отримувати в посилках (передачах), купувати в крамницях установ виконання покарань та зберігати при собі продукти харчування фабричного (заводського) виготовлення не в скляній або металевій тарі з діючим терміном реалізації, які можуть зберігатися за кімнатної температури, крупи, макаронні вироби, крем-суп, пюре, паста, мюслі, пластівці, цукор та кава - до 1 кг кожного найменування, свіжі фрукти та овочі, а також чай та тютюнові вироби фабричного розфасування».

Крім цього зазначеним наказом внесено зміни до п. 2 розділу II Правил, якими засудженим надано право користуватися у приміщеннях для вживання їжі та зберігання продуктів харчування електричними чайниками потужністю не більше 2 КВт, мультиварками та мікрохвильовими пічками з розрахунку: три чайники - на відділення соціально-психологічної служби (один на камеру - у ПКТ виправних колоній (секторів) максимального рівня безпеки), по дві мультиварки та мікрохвильові печі - на відділення соціально-психологічної служби (по одній на камеру - у ПКТ виправних колоній (секторів) максимального рівня безпеки).

Суд вважає, що оскаржуваний позивачем Наказ № 2823/5 був прийнятий відповідно до норм КВК України та повністю відповідав вимогам чинного законодавства, водночас в подальшому внесені зміни в оскаржуваний Наказ надали право за визначених Правилами внутрішнього розпорядку установ виконання покарань купувати продукти та користуватися мультиваркам.

Таким чином, оскільки судом встановлено відсутність обставин звуження прав позивача в зв`язку з прийняттям наказу № 2823/5 Міністерством юстиції України оскаржуваного Порядку, суд приходить до висновку про відмову в позові за відсутність у ОСОБА_1 порушеного права в рамках досліджуваних публічно-правових відносин.

Суд враховує, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України», відповідно до якого суд вказує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Відповідно до положень ч. 1 та , доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частинами 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб`єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов`язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Відповідач не надав суду доказів понесення ним судових витрат, тому підстави для присудження на його користь судових витрат відсутні.

Керуючись ст. 9, 14, 73 - 78, 90, 139, 143, 242- 246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Головенко О.Д.