Справа № 620/15050/24
Суддя: Падій В.В.
Дата ухвалення: 2025-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2025 року Чернігів Справа № 620/15050/24

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Падій В. В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, в якому просить:

-визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ігнорування заяви ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про законну можливість направлення ОСОБА_1 на медичний огляд медико-соціальної експертної комісії;

-зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути заяву ОСОБА_1 від 11 вересня 2024 року про направлення ОСОБА_1 на медичний огляд медико-соціальної експертної комісії.

Обґрунтовуючи вимоги, позивач вказує, що 11.09.2024 подав заяву до командира Військової частини НОМЕР_1 , через Міністерство оборони України, про надання йому, у встановленому порядку, направлення на огляд медико-соціальну експертну комісію, що підтверджується фіскальним чеком «Укрпошта», проте на теперішній час відповіді не отримав.

Ухвалою судді Чернігівського окружного адміністративного суду Падій В. В. від 02.12.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами. Ухвалою суду надано термін для подачі відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечень.

Відповідачем подано відзив на позов, в якому не визнає заявлені вимоги, вважаючи їх безпідставними з огляду на наступне. 23.04.2024 позивач вибув із розташування підрозділу Військової частини НОМЕР_1 у шпиталь до Військової частини НОМЕР_2 АДРЕСА_1 для лікування, що підтверджується витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24.04.2024 №115. В подальшому позивач проходив довготривалий курс лікування в різних медичних закладах України, а саме до 21.08.2024. 22.08.2024 військово-лікарською комісією при Військовій частині НОМЕР_2 позивачу було проведено медичний огляд, що підтверджується довідкою військово-лікарської комісії від 22.08.2024 №6852 та після чого, останній був зобов`язаний прибути до розташування підрозділу Військової частини НОМЕР_1 .

Проте після проходження медичного огляду військово-лікарською комісією позивач до розташування підрозділу Військової частини НОМЕР_1 не прибув. Станом на момент підготовки даного відзиву на позовну заяву, позивач вважається таким, що самовільно залишив військову частину. Також вказують, що позивач не звертався із відповідним рапортом до безпосереднього командира із проханням направити останнього для проведення медичного

огляду медико-соціальною експертною комісією. Позивач перебуваючи в статусі військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину, як стало відомо в подальшому звернувся із рапортом до Міністерства оборони України з проханням направити його на медичний огляд медико-соціальною експертною комісією з метою встановлення групи інвалідності. Міністерством оборони України позивачу було надано відповідь від 01.10.2024 із зазначенням того, що Міністерство оборони України з урахуванням посади позивача не уповноважене розглядати рапорт останнього. Також позивачу було роз`яснено порядок звернення військовослужбовців до посадових осіб військових частин з метою вирішення тих чи інших питань.

З`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дослідивши матеріали, що містяться у справі, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 Збройних сил України на посаді навідника танкового взводу танкової роти НОМЕР_3 танкового батальйону, що підтверджується витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03.10.2023 №285.

23.04.2024 позивач вибув із розташування підрозділу Військової частини НОМЕР_1 у шпиталь до Військової частини НОМЕР_2 АДРЕСА_1 для лікування, що підтверджується витягом із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24.04.2024 №115.

Згідно довідки військово-лікарської комісії Військової частини НОМЕР_2 від 22.08.2024 №6852 ОСОБА_1 визнаний придатним до служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах) медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони та непридатним до служби у підрозділах спеціального призначення, на підводних човнах, надводних кораблях, у спецспорудах.

Також як слідує з матеріалів справи позивач, який утримується в розпорядженні командира військової частини, вважається таким, що самовільно залишив військову частину з 23.08.2024, що підтверджується витягами з наказів командира Військової частини НОМЕР_1 від10.11.2024 №328 та від 26.01.2025.

11.09.2024 позивач, через Міністерство оборони України, звернувся з рапортом до командира Військової частини НОМЕР_1 з проханням видати йому направлення, у встановленому порядку, на медико-соціальну експертну комісію з метою встановлення групи інвалідності.

Міністерством оборони України позивачу було надано відповідь від 01.10.2024 із зазначенням того, що Міністерство оборони України, з урахуванням посади позивача, не уповноважене розглядати рапорт останнього та роз`яснено порядок звернення військовослужбовців до посадових осіб військових частин з метою вирішення тих чи інших питань.

Вважаючи протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду заяви позивача останній звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає та враховує наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади та місцевого самоврядування здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи органом місцевого самоврядування, їх посадовою особою дій у межах компетенції, але не передбаченим способом, у не передбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Обсяг судового контролю в адміністративних справах визначено частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, в якій зазначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV (далі Статут, у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Дія Статуту поширюється на військовослужбовців Служби зовнішньої розвідки України, Служби безпеки України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Управління державної охорони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів спеціального призначення з правоохоронними функціями.

Військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком осіб (за винятком випадків, визначених законом), пов`язаній із захистом України (стаття 3 Статуту).

Згідно статей 4 -6 Статуту повсякденне життя і службова діяльність військовослужбовців регулюються Конституцією України, законами України, цим Статутом та іншими нормативно-правовими актами.

Внутрішня служба - це система заходів, що вживаються для організації повсякденного життя і діяльності військової частини, підрозділів та військовослужбовців згідно з цим Статутом та іншими нормативно-правовими актами.

Внутрішня служба здійснюється з метою підтримання у військовій частині порядку та військової дисципліни, належного морально-психологічного стану, які забезпечують постійну бойову готовність та якісне навчання особового складу, збереження здоров`я військовослужбовців, організоване виконання інших завдань.

Вимоги цього Статуту зобов`язаний знати й сумлінно виконувати кожен військовослужбовець.

Статтею 9 Статуту встановлено, що військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно статті 12 Статуту про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо).

Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (стаття 16 Статуту).

Як встановлено судом позивач 11.09.2024, через Міністерство оборони України, звернувся з рапортом до командира Військової частини НОМЕР_1 з проханням видати йому направлення, у встановленому порядку, на медико-соціальну експертну комісію, з метою встановлення групи інвалідності.

Міністерством оборони України позивачу було надано відповідь від 01.10.2024 із зазначенням того, що Міністерство оборони України, з урахуванням посади позивача, не уповноважене розглядати рапорт останнього та роз`яснено порядок звернення військовослужбовців до посадових осіб військових частин з метою вирішення тих чи інших питань.

Статтею 14 Статуту встановлено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Отже вимоги Статуту не передбачають право військовослужбовця звертатися з рапортом до командира військової частини через Міністерство оборони України.

Суд зауважує, що матеріали справи не містять рапорт позивача до командира Військової частини НОМЕР_1 з проханням видати йому направлення, у встановленому порядку, на медико-соціальну експертну комісію, з метою встановлення групи інвалідності.

За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність протиправної бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо ігнорування заяви ОСОБА_1 про законну можливість направлення ОСОБА_1 на медичний огляд медико-соціальної експертної комісії, оскільки позивач не звертався з рапортом до свого безпосереднього начальника про направлення його на медико-соціальну експертну комісію з метою встановлення групи інвалідності, а тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Оскільки судом встановлено, що позивач не звертався з рапортом до командира Військової частини НОМЕР_1 про направлення його на медико-соціальну експертну комісію, а тому в задоволенні позовної вимоги про зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 розглянути заяву ОСОБА_1 від 11.09.2024 про направлення останнього на медичний огляд медико-соціальної експертної комісії також слід відмовити.

Беручи до уваги наведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, виходячи із заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, а тому необхідно відмовити в задоволенні позову повністю.

При вирішенні даної справи судом були враховані положення частини 2 статті 2 та частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Підстави для розподілу судових витрат згідно статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні, оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю.

Керуючись статтями 139, 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 ).

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_5 ).

Суддя В.В. Падій