Справа № 500/194/25
Суддя: Мірінович Уляна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2025-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

Справа № 500/194/25

30 січня 2025 рокум. Тернопіль
Суддя Тернопільського окружного адміністративного суду Мірінович У.А., перевіривши виконання вимог статей 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України за позовною заявою ОСОБА_1 до Тернопільського відділ державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови, зняття арешту та зупинення стягнення з рахунку,

ВСТАНОВИВ:

14 січня 2025 року до Тернопільського окружного адміністративного суду, через представника - Дячук Л.П., надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Тернопільського відділ державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції , у якій позивач просить суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження №67504139 від 16.11.2021, що була винесена Тернопільським відділом державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ);

- визнати протиправним накладення арешту на пенсійний рахунок ОСОБА_1 в АТ КБ «Приватбанк» (номер банківської карти НОМЕР_1 ) та звернення стягнення з такого рахунку, і зобов`язати Тернопільський відділ державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зняти арешт та зупинити стягнення з пенсійного рахунку ОСОБА_1 в АТ КБ «Приватбанк» (номер банківської карти НОМЕР_1 ).

Ухвалою від 20 січня 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків, шляхом подання суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з даними вимогами, зазначивши інші поважні причини з підтвердженням їх відповідними доказами, які перешкоджали вчасно звернутися до суду із даними позовними вимогами.

Залишаючи позовну заяву без руху, суд в ухвалі вказав, що позивачем зазначено, що фактично оскаржена постанова про відкриття виконавчого провадження позивачем отримана «у листопаді 2024 року», при цьому будь-яких доказів ознайомлення позивача із виконавчим провадженням саме у листопаді 2024 року надано не було.

27.01.2025, представником позивача подано до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви.

На усунення недоліків позовної заяви представник позивача надала суду копію заяви від 12.11.2024, зареєстрованої у Тернопільському відділі державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, із змісту якої слідує, що позивач зверталась до відповідача з проханням надати їй можливість ознайомитись із матеріалами виконавчого провадження щодо "стягнення із позивачки (з її пенсійної картки) боргу без попередніх повідомлень".

Також, представник позивача вказує, що після того, як ОСОБА_1 ознайомилась із матеріалами виконавчого провадження, вона двічі зверталась із заявами до Західного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги, де станом на 03.12.2024 центром було видано перше доручення для надання безоплатної вторинної правничої допомоги ОСОБА_1 , та станом на 24.12.2024 друге доручення.

Вказує, що дану позовну заяву подано з пропуском встановленого статтею 287 КАС України 10-денного строку, оскільки після виписки центром другого доручення про надання позивачу безоплатної правничої допомоги (24.12.2024), розпочались святкових дні (Різдво та Новий Рік), а відтак позовну заяву подано 10.01.2025 (штемпель на поштовому конверті).

При цьому, суд звертає увагу, що стосовно позовної вимоги про визнання протиправним накладення арешту на пенсійний рахунок позивача, та зобов`язати відповідача зняти арешт та зупинити стягнення з пенсійного рахунку, то позивач жодних обґрунтувань причин пропуску звернення до суду із даною позовною вимогою не вказав, хоча такий арешт накладено в межах того ж виконавчого провадження №67504139 згідно постанови від 16.11.2021.

Відповідно до частини першої статті122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина третя статті 122 КАС України).

В силу положень частини першої статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

За приписами пункту 1 частини другої статті 287 КАС України позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Із наведеного слідує, що при оскарженні рішення державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби визначений порядок дій учасника виконавчого провадження в частині оскарження постанови, яким є судовий вид оскарження, на який законодавцем встановлено 10-денний строк.

Таким чином, у справах з приводу оскарження постанови державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Так, предметом оскарження у даній справі визначено дії щодо накладення арешту на пенсійний рахунок позивача та звернення стягнення з такого рахунку, а також заявлена вимога про зобов`язання відділ державної виконавчої служби зняти такий арешт та зупинити стягнення з пенсійного рахунку в межах виконавчого провадження №67504139, а також скасувати постанову про відкриття вказаного виконавчого провадження №67504139.

При цьому постанова про арешт коштів боржника в межах виконавчого провадження №67504139 винесена приватним виконавцем 16.11.2021, постанова відкриття виконавчого провадження також винесена 16.11.2021. Таким чином, з дати винесення оскаржуваних рішень та вчинених дій минуло понад три роки.

Проте, позивач стверджує, що ій стало відомо про арешт коштів на пенсійному рахунку лише у листопаді 2024 року, на підтвердження чого подано копію заяви позивача від 12.11.2024 про ознайомлення з виконавчим провадженням (наданням інформації), щодо якого відбувається стягнення коштів з її пенсійного рахунку.

Тобто, станом на 12.11.2024 позивач була ознайомлена з матеріалами виконавчого провадження, що визнається позивачем, та відповідно позивач дізналася про порушене право, на захист якого подано даний адміністративний позов.

Разом з тим, до суду з даним позовом за захистом свого порушеного права позивач звернулася лише 10.01.2025 (штемпель на поштовому конверті), тобто з порушенням строку, визначеного статтею 287 КАС України, більш як на один місяць (1 місяць 15 днів). Причому, навіть з часу первинного звернення за отриманням безоплатної вторинної допомоги, пропущено такий строк більш як на місяць.

До того ж, навіть якщо допустити обґрунтованість тверджень представника позивача про те, що «звернення до центру з надання безоплатної правничої допомоги, комунікація з таким центром займає велику кількість часу, що не сприяє дотриманню строків звернення до адміністративного суду», то суд наголошує, що повторне доручення про надання позивачу безоплатної правничої допомоги щодо даної судової справи виписано, - 24.12.2024, в той час як позов подано 10.01.2025, тобто в будь-якому разі звернення до суду із цим позовом відбулось без дотримання встановленого статтею 287 КАС України строку на звернення.

Щодо покликання представника позивача на те, що після видачі повторного доручення (24.12.2024) розпочались святкові дні, що на думку останнього є поважними причинами пропуску строку звернення до суду, то такі суд оцінює критично, позаяк, Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» №2136-IX від 15.03.2022, який набрав чинності 24.03.2022, призупинено дії статтей 71, 73 Кодексу законів про працю України, та такі не застосовуються у період дії воєнного стану в Україні. Також не застосовуються норми статті 53 КЗпП, яка встановлювала тривалість роботи напередодні святкових, неробочих і вихідних днів, частин 3-5 статті 67 КЗпП, які давали можливість переносити вихідні.

Разом з тим суд повторно наголошує, з позовною заявою про зняття арешту, зупинення стягнення в межах виконавчого провадження №67504139 від 16.11.2021 та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, позивач звернулась лише 10.01.2025, що свідчить про пропуск стоку звернення до суду з такими позовними вимогами, встановленого статтею 287 КАС України, з дня коли вона повинна була дізнатись про порушення її прав.

Незважаючи на залишення позовної заяви без руху та надання позивачу можливості подати клопотання про поновлення строку звернення до суду з доказами на його підтвердження, позивач у поданому клопотанні не навів поважних причин, які б унеможливили її звернення до суду в межах встановленого законом строку, а обставини, на які вона посилається, не свідчать про існування об`єктивних перешкод у реалізації свого права на судовий захист в межах такого строку.

Також, представник позивача не зазначла жодних об`єктивних обставин, що могли свідчити про виникнення у позивача обґрунтованих перешкод своєчасному зверненню до суду та не надала відповідних доказів.

Суд зауважує, що критеріями оцінки причин поважності пропуску строку звернення до суду є: 1) обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк (є причиною); 2) обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла або тривала протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

При цьому, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Суд зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого. Із матеріалів позовної заяви слідує, що позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавив себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, при цьому не реалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою, зокрема, як зазначалось вище, за отриманням правової допомоги позивач звернулася лише через три тижні після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, та позовну заяву до суду подано більш яки через місяць з моменту отримання нею відомостей про порушення її прав.

Ураховуючи викладене, суд не знаходить підстав для визнання причин пропуску позивачем строку звернення до суду поважними.

Суд наголошує на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини набувають ознак стабільності.

Практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (рішення у справах Стаббігс на інші проти Великобританії, Девеер проти Бельгії).

У пункті 41 рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі Пономарьов проти України Суд визнав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні проміжки часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Аналіз практики ЄСПЛ свідчить, що у процесі прийняття рішень про поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, Суд виходить таких міркувань: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, унаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

У цій справі позивач звернувся до суду із пропуском установленого процесуальним законом строку, при цьому звернення до суду з позовом залежало від його волевиявлення, а тому наведені ним обставини не можна визнати поважними причинами пропуску цього строку, що унеможливлює його поновлення.

Відтак, установлені судом обставини свідчать про те, що позивач знав про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, у тому числі мав можливість вжити своєчасних заходів щодо їх захисту в межах установлених строків звернення до суду, але не скористався такою за відсутності поважних причин.

Згідно з пунктом 9 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, окрім іншого встановлено, що якщо вказані позивачем підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Відтак, зважаючи на неповідомлення позивачем суду необхідних для вирішення питання про поважність причин пропуску строку звернення до суду обставин, що могли б перешкоджати йому звернутись до суду та ненадання будь-яких відповідних доказів, станом на теперішній час підстави для поновлення строку звернення до суду відсутні.

Таким чином, позовну заяву і додані до неї документи слід повернути позивачеві.

Відповідно до частини восьмої статті 169 КАС України, повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Керуючись статтею 122, 123, пунктом 1 частини четвертої, дев`ятої статті 169, статтями 241, 248, 287 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Тернопільського відділ державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови, зняття арешту та зупинення стягнення з рахунку, - повернути позивачу.

Копію ухвали про повернення позовної заяви надіслати особі, яка її подала, не пізніше наступного дня після її постановлення, разом із позовною заявою і доданими до неї документами.

Ухвала набирає законної сили в порядку вимог статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст ухвали складено 30 січня 2025 року.

Суддя Мірінович У.А.