Справа № 380/23924/24
Суддя: Костецький Назар Володимирович
Дата ухвалення: 2025-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2025 рокусправа № 380/23924/24

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Костецького Н.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 у якій позивач просить суд:

- скасувати припис командира зведеного підрозділу у пункті постійної дислокації військової частини НОМЕР_2 старшого лейтенанта ОСОБА_2 від 08.11.2024 року № 1482/3215 про вибуття 9 листопада 2024 року до військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 ) солдата ОСОБА_1 ;

- зобов`язати відповідача видати документ на підставі якого здійснити повернення солдата ОСОБА_1 в місце постійної дислокації військової частини НОМЕР_2 у АДРЕСА_4 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що перебував на військовій службі в військовій частині НОМЕР_4 (місце постійної дислокації: АДРЕСА_2 ). Згідно припису командира зведеного підрозділу у пункті постійної дислокації військової частини НОМЕР_2 старшого лейтенанта ОСОБА_2 від 08.11.2024 року № 1482/3215, позивачу було запропоновано 9 листопада 2024 року вибути до військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 ) у зв`язку із службовою необхідністю, строк прибуття 10 листопада 2024 року, підстава: усне розпорядження командира військової частини НОМЕР_4 на переміщення в район виконання завдань батальйону.

Однак прибувши згідно вищенаведеного припису, позивач з`ясував, що він прибув у зону бойових дій і згідно витягу з бойового розпорядження командира військової частини НОМЕР_4 № 90/805дск. КСІІ-... .21.11.2024 підполковника ОСОБА_3 мене поставлено на виконання бойового розпорядження командира НОМЕР_5 окремої бригади територіальної оборони мене до 24.00 год. 22.11.2024 мало бути передано в оперативне підпорядкування командира НОМЕР_6 об ТрО для виконання завдань на СП, ПВ, ІНФОРМАЦІЯ_1 , термін виконання завдання - не зазначено.

Вважає, оскаржуваний припис незаконним та таким, що не передбачений нормами чинного законодавства, а на його заміну мав бути виданий наказ про відрядження. В даному приписі не зазначено конкретно, що це за службова необхідність з якою позивача з місця постійної дислокації направили в Сумську область, відсутній термін такого відрядження, а також не зазначено конкретна підстава, а вказано - усне розпорядження командира військової частини НОМЕР_4 на переміщення в район виконання завдань батальйону. Вважає, що по усному розпорядженні ніхто нікого не може відрядити для чогось, про що не зазначено письмово. Зауважує, що у оскаржуваному приписі не зазначено нормативно-правового акту на підставі якого такий видано. Позивач вважає, що він не міг бути відряджений на підставі оскаржуваного припису, оскільки також по стану здоров`я не може перебувати в зоні бойових дій. Зауважує, що 13.11.2024 року проходив військово-лікарську комісію та згідно довідки №710 визнаний таким, що придатний до служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення та охорони, тобто існує ще одна підстава на якій позивач не може перебувати в зоні бойових дій, а повинен бути відряджений назад в постійне місце дислокації, у м. Шептицький (раніше Червоноград) Львівської області.

Позивач зауважує, що наказом Міністерства оборони України від 20.02.2017 № 105 затверджена Інструкція про відрядження військовослужбовців Збройних Сил України (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16 березня 2017 р. за № 364/30232), відповідно до якої про відрядження позивача мав бути виданий наказ командиром військової частини НОМЕР_2 , в якому мало бути зазначено пункт призначення; найменування військової частини (установи, організації), куди відряджається військовослужбовець; строк та терміни відрядження; мета відрядження. На підставі наказу про направлення у відрядження військовослужбовцям мало бути оформлено у встановленому порядку посвідчення про відрядження. Усіх передбачених чинним законодавством документів та їх реквізитів видано не було, відтак припис про відрядження позивач вважає незаконним та таким, що підлягає скасуванню, а позивач повинен бути відряджений назад в місце постійного свого та військової частини НОМЕР_2 дислокації. Форма оскаржуваного припису про вибуття з однієї до іншої військової частини не відповідає жодному нормативному акту і у ньому про це не зазначено.

Ухвалою суду від 29.11.2024 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач щодо задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Зазначає, що сторона позивача інтерпретує саме поняття відрядження для вигідного для себе точки зору, а відбуття солдата ОСОБА_1 , не можна вважати відрядженням в інший населений пункт на певний строк. Позивач проходить військову службу за мобілізацією, увесь особовий склад підрозділу знаходиться за місцем тимчасової дислокації військової частини. Про те, що позивач проходив військову службу як у відрядженні в пункті тимчасової чи постійної дислокації, не можна розцінювати, його відбуття, як відрядження, в розумінні терміну ч.2 Інструкції. Оскаржуваний припис був наданий йому на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_2 , як супроводжувальний документ, який посвідчував би законність його пересування між пунктами постійної та тимчасової дислокації військової частини. При цьому самими документами, які слугували його переміщення між пунктами дислокації слугував не припис, а накази командира військової частини НОМЕР_2 про його відбуття для подальшого проходження служби, із пункту постійної та до пункту тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_2 .

Звертає увагу, що військово-медичну комісію позивач пройшов після свого прибуття до пункту тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_2 , а саме 13.11.2024 року. Після проходження якої отримав висновок ВЛК який встановив його ступень придатності до подальшого проходження служби. Тобто, на той момент коли він був переміщений, то в командування не було жодних підстав вважати, що стан його здоров`я не дозволяє повноцінно здійснювати ним покладених бойових (спеціальних) завдань. при цьому долучені позивачем додатками до позовної заяви консультаційні висновки лікарів, не надають підстав для визначення стану здоров`я позивача, оскільки у відповідності до Наказу №402 МОУ єдиним документом який визначає ступінь придатності військовослужбовця є висновок ВЛК.

Відповідач зазначає, що після отримання висновку ВЛК солдата ОСОБА_1 , командуванням зважаючи на його стан здоров`я, прийнято рішення не залучати позивача до виконання бойових завдань, а виключно до діяльності в частині забезпечення підрозділу де він проходить службу. Про те, що позивач не задіюється до виконання бойових завдань, було надано відповідно на адвокатський запит від командування військової частини НОМЕР_2 .

Також зауважує, що у відповідності до розділу IV наказу Міністерства оборони України «Про затвердження Переліку посад, що можуть бути заміщені військовослужбовцями, які визнані військово-лікарськими комісіями непридатними до військової служби» №594 від 02.09.2024 року - для органів військового управління, військових частин та підрозділів Сил територіальної оборони Збройних Сил України, визнані непридатними до військової служби комплектуються усі посади осіб офіцерського, рядового, сержантського і старшинського складу за всіма військово-обліковими спеціальностями.

Відповідач вважає, що переміщення позивача до пункту тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_2 відбулось на законних підставах. При цьому відсутні підстави для скасування припису та наказів, щодо його переміщення. Крім цього відсутні жодні правові підстави в подальшому переміщувати позивача до пункту постійної дислокації військової частини НОМЕР_2 , оскільки на даний час він виконує обов`язки військової служби із врахуванням висновку військово-лікарської комісії. Просить відмовити в задоволенні позову.

У відповіді на відзив представник позивача зазначає, що у відзиві відповідач стверджує, що позивача було переміщено на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_2 , однак з оскаржуваного припису вбачається, що «пропоную Вам 9 листопада 2024 року вибути до Військової частини НОМЕР_4 ( АДРЕСА_3 ) у зв`язку зі службовою необхідністю», підстава: усне розпорядження командира військової частини НОМЕР_4 на переміщення в район виконання завдань батальйону. Відповідач не навів та не надав докази службової необхідності (хоча, як вище зазначено це бойові завдання), а також у відзиві зазначив, що підставою переміщення став наказ командира, однак з оскаржуваного припису вбачається, що це усне розпорядження командира військової частини НОМЕР_4 .

Дослідивши наявні у справі докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.

Позивач проходить військову службу за мобілізацією у Військовій частині НОМЕР_4 , що не заперечується сторонами.

Приписом командира зведеного підрозділу у пункті постійної дислокації військової частини НОМЕР_2 старшого лейтенанта ОСОБА_2 від 08.11.2024 року № 1482/3215, позивачу було запропоновано 9 листопада 2024 року вибути до військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 ) у зв`язку із службовою необхідністю, строк прибуття 10 листопада 2024 року, підстава: усне розпорядження командира військової частини НОМЕР_4 на переміщення в район виконання завдань батальйону.

Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_2 від 10.11.2024 №317, солдат ОСОБА_1 , стрілець-помічник гранатометника першого стрілецького відділення першого стрілецького взводу другої стрілецької роги військової частини НОМЕР_2 вважається таким, що вибув з пункту постійної дислокації військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ) до пункту дислокації військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_5 ) з 9 листопада 2024 року. Знятий з продовольчого забезпечення за каталогом продуктів харчування у пункті постійної дислокації військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ) з 09 листопада 2024 року.

Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_2 від 11.11.2024 №318, солдат ОСОБА_1 , стрілець-помічник гранатометника першого стрілецького відділення першого стрілецького взводу другої стрілецької роги військової частини НОМЕР_2 вважається таким, що прибув і приступив до виконання службових обов`язків до пункту дислокації військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_5 ) з пункту постійної дислокації військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ). Зарахований на продовольче забезпечення за каталогом продуктів харчування у пункті дислокації військової частини НОМЕР_7 ( АДРЕСА_5 ) при військовій частині НОМЕР_8 з 11 листопада 2024 року.

Вважаючи протиправним припис від 08.11.2024 року № 1482/3215, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд керувався таким.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ (далі - Закон №2232, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частинами третьою та четвертою статті 2 Закону №2232 визначено, що громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями. Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною шостою статті 2 Закону №2232 визначені види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

У зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та триває на сьогодні.

Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 оголошено загальну мобілізацію.

Відповідно до абз.5 ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-ХІІ (далі - Закон № 3543-ХІІ, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Приписами ст.1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII (далі - Закон № 389-VIII, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV (далі Статут, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ч.ч. 2-4 Вступу Статуту, Статутом керуються всі військові частини, кораблі, управління, штаби, організації, установи і військові навчальні заклади Збройних Сил України (далі - військові частини). Обов`язки посадових осіб, не зазначені в цьому Статуті, визначаються відповідними порадниками та положеннями. Дія Статуту поширюється на військовослужбовців Служби зовнішньої розвідки України, Служби безпеки України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Управління державної охорони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів спеціального призначення з правоохоронними функціями.

Статтею 4 Статуту передбачено, що повсякденне життя і службова діяльність військовослужбовців регулюються Конституцією України, законами України, цим Статутом та іншими нормативно-правовими актами.

За змістом ст.ст. 5-7 Статуту, внутрішня служба - це система заходів, що вживаються для організації повсякденного життя і діяльності військової частини, підрозділів та військовослужбовців згідно з цим Статутом та іншими нормативно-правовими актами. Внутрішня служба здійснюється з метою підтримання у військовій частині порядку та військової дисципліни, належного морально-психологічного стану, які забезпечують постійну бойову готовність та якісне навчання особового складу, збереження здоров`я військовослужбовців, організоване виконання інших завдань. Вимоги цього Статуту зобов`язаний знати й сумлінно виконувати кожен військовослужбовець. Внутрішньою службою у військових частинах та підрозділах керують їх командири. У разі розташування в одному приміщенні кількох підрозділів, командири яких не мають спільного безпосереднього начальника, керівництво внутрішньою службою наказом командира військової частини покладається на командира одного з цих підрозділів. Безпосереднім організатором внутрішньої служби у військовій частині є начальник штабу, а в роті - головний сержант роти.

Відповідно до ст.ст. 28-31 Статуту, єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в: наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця; наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази; забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України. За своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців. Начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання. Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою. Начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Як визначено ст.ст. 35-38 Статуту, накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості. За крайньої потреби командир (начальник), старший за службовим становищем, ніж безпосередній начальник, може віддати наказ підлеглому, минаючи його безпосереднього начальника, про що повідомляє безпосереднього начальника підлеглого чи наказує підлеглому особисто доповісти своєму безпосередньому начальникові. Наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку. Наказ повинен бути сформульований чітко і не може допускати подвійного тлумачення.

Командир (начальник) відповідає за відданий наказ, його наслідки та відповідність законодавству, а також за невжиття заходів для його виконання, за зловживання, перевищення влади чи службових повноважень. За віддання і виконання явно злочинного наказу (розпорядження) винні особи притягаються до відповідальності згідно із законом.

Військовослужбовець після отримання наказу відповідає: «Слухаюсь» і далі виконує його. Для того, щоб переконатися, чи правильно підлеглий зрозумів відданий наказ, командир (начальник) може зажадати від нього стисло передати зміст наказу. Підлеглий має право звернутися до командира (начальника) з проханням уточнити наказ. Військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін. Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно.

У разі коли військовослужбовець, який виконує наказ, отримав від іншого командира (начальника), старшого за службовим становищем чи військовим званням, новий наказ, що стане перешкодою для виконання попереднього, він доповідає про це командирові (начальникові), який віддав наступний наказ, і після отримання його згоди припиняє виконання попереднього наказу. Командир (начальник), який віддав наступний наказ, повідомляє про це командира (начальника), який віддав попередній наказ.

Статтею 58 Статуту визначено, що командир (начальник) є єдиноначальником і особисто відповідає перед державою за бойову та мобілізаційну готовність довіреної йому військової частини, корабля (підрозділу); за забезпечення охорони державної таємниці; за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан особового складу; за внутрішній порядок, стан і збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального і матеріальних засобів; за всебічне забезпечення військової частини, корабля (підрозділу); за додержання принципів соціальної справедливості.

З наведених положень Статуту суд робить висновок, що військовослужбовець може отримати наказ безпосереднього командира (начальника) або командира (начальника), старшого за службовим становищем, і такий наказ може бути виданий усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку. В свою чергу військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін та доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові) про виконання або невиконання наказу.

З матеріалів справи суд встановив, що командиром зведеного підрозділу у пункті постійної дислокації Військової частини НОМЕР_2 старшим лейтенантом ОСОБА_4 видано припис від 08.11.2024 №1482/3215, яким солдату ОСОБА_1 запропоновано 09.11.2024 вибути до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 ) у зв`язку із службовою необхідністю. Як підставу видачі припису зазначено усне розпорядження командира Військової частини НОМЕР_2 на переміщення в район виконання завдань батальйону.

Загальні вимоги до документування управлінської інформації та організації роботи з документами, створеними в паперовій та електронній формі в Апараті Головнокомандувача Збройних Сил України, Генеральному штабі Збройних Сил України, командуваннях видів, родів військ (сил) Збройних Сил України, органах військового управління, штабах угруповань військ (сил), військових частинах (установах) Збройних Сил України (далі військові частини, установи), включаючи їх підготовку, реєстрацію, облік, зберігання і контроль за виконанням встановлює Інструкція з діловодства у Збройних Силах України, затверджена наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 31.01.2024 № 40 (далі Інструкція №40).

Відповідно до п. 2.1.6. Інструкції у Збройних Силах України створюються такі види документів: наказ, директива, розпорядження, бойовий наказ, бойове розпорядження, окреме доручення (доручення), рішення, протокол, положення, постанова, інструкція, історичний формуляр, формуляр, правила, план, звіт, доповідь, донесення, доручення, акт, звуко- та відеозаписи, програма, алгоритм, рапорт, заява, телефонограма, факсограма, службовий лист, довідка, методичні рекомендації, доповідна та пояснювальна записки, протокол, припис, посвідчення про відрядження, відпускний квиток, графік відпусток, обхідний лист та інші документи, розроблені в установленому порядку.

Наказ командира (керівника) основний розпорядчий документ командира (керівника) військової частини (установи), виданий на правах єдиноначальності. Наказ містить норми, обов`язкові для виконання підлеглими.

Припис документ із вказівкою або порадою діяти певним чином.

За змістом п.п. 2.1.7., 2.1.8. Інструкції №40 вибір виду документа, призначеного для документування управлінської інформації (наказ, директива, розпорядження, рішення, протокол тощо), зумовлюється повноваженнями військової частини (установи), компетенцією посадової особи та порядком прийняття управлінського рішення (на підставі єдиноначальності або колегіальності). Документ повинен відповідати вимогам та положенням актів вищої юридичної сили, органів державної влади та спрямовуватися на виконання структурним підрозділом покладених на нього завдань і функцій. Документ повинен містити обов`язкові для певного його виду реквізити, що розміщуються в установленому порядку, а саме: найменування військової частини автора документа, назву виду документа (крім листів), дату, реєстраційний індекс документа, заголовок до тексту, текст, підпис. Під час підготовки та оформлення документів можуть застосовуватися не тільки обов`язкові, а й інші реквізити, якщо це відповідає призначенню документа або способу його відпрацювання.

Відповідно до п. 2.8.9. Інструкції №40 військовослужбовцям військової частини (установи) видаються: припис (додаток 29) військовослужбовцям, які направляються до нового місця служби, а також звільненим у запас або відставку (друкується на папері формату А5 (148 х 210 мм); відпускний квиток (додаток 30) військовослужбовцям, що вибувають у відпустку друкується на папері формату А5 (148 х 210 мм).

Документи, приписи для виконання завдань, приписи військовослужбовців, які направляються до нового місця служби, а також документи звільненим у запас або відставку, що видаються військовослужбовцям та працівникам військової частини (установи) (довідки, копії з документів, доручення, приписи) реєструються в порядку, передбаченому цією Інструкцією для реєстрації вихідної кореспонденції або в Журналі реєстрації вихідних документів (додаток 31).

Отже, відповідно до норм Інструкції №40, приписи видаються військовослужбовцям військової частини (установи) для виконання завдань та для направлення до нового місця служби.

З аналізу наявної в матеріалах справи копії припису від 08.11.2024 №1482/3215 суд встановив, що такий припис видано позивачу для виконання завдань шляхом вибуття 09.11.2024 до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 ) і такий припис відповідає вимогам, встановленим нормами Інструкції №40.

В подальшому, наказами командира Військової частини НОМЕР_2 від 10.11.2024 №317 та від 11.11.2024 №318 солдат ОСОБА_1 був переміщений із пункту постійної дислокації Військової частини НОМЕР_2 (Львівська область) до пункту її дислокації у Сумській області.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 13 ст. 6 Закону №2232 військовослужбовці у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби, можуть бути направлені для подальшого проходження військової служби з одного військового формування до іншого з виключенням із списків особового складу формування, з якого вибули, та включенням до списків особового складу формування, до якого прибули.

Відповідно до п. 112 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі - Положення №1153/2008, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) військовослужбовець може бути переміщений на нове місце військової служби з однієї військової частини до іншої у випадках, визначених пунктом 82 цього Положення, а також якщо з урахуванням вчиненого правопорушення військовослужбовець, якому призначено покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців, не може бути залишений на посаді, пов`язаній із керівництвом підлеглими особами.

Зазначене переміщення здійснюється без згоди військовослужбовця, крім таких випадків: неможливість проходження військовослужбовцем військової служби у місцевості, до якої його переміщують, відповідно до висновку (постанови) військово-лікарської комісії; неможливість проживання членів сім`ї військовослужбовця за станом здоров`я в місцевості, до якої його переміщують, відповідно до документів, які це підтверджують; потреба у догляді за непрацездатними чи хворими батьками, дружиною (чоловіком) або особами, які виховували його з дитинства замість батьків і були визнані опікунами та мешкають окремо від сім`ї військовослужбовця, відповідно до документів, які це підтверджують.

Військовослужбовець, який проходить військову службу за призовом, переміщується у зв`язку із службовою необхідністю та за станом здоров`я на нове місце військової служби без його згоди.

Отже, відповідно до вимог пп. 3 п. 112 Положення №1153/2008, позивач, як військовослужбовець, що проходить службу за призовом під час мобілізації, міг бути переміщений у зв`язку із службовою необхідністю та за станом здоров`я на нове місце військової служби без його згоди.

Суд встановив, що позивача переміщено з пункту постійної дислокації Військової частини НОМЕР_2 (Львівська область) до пункту її тимчасової дислокації у Сумській області, що підтверджується витягами з наказів командира Військової частини НОМЕР_2 від 10.11.2024 №317 та від 11.11.2024 №318. Тобто переміщення позивача відбулось в межах однієї військової частини.

Зі змісту листа від 02.12.2024 №1482/3488 командира Військової частини НОМЕР_2 , наданого у відповідь на адвокатський запит представника позивача від 25.11.2024, суд встановив, що військовослужбовець військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 , проходить військову службу за мобілізацією в складі військової частини НОМЕР_2 в місці тимчасової дислокації. До виконання бойових (спеціальних) дій вказаний військовослужбовець не залучений.

Отже, переміщення позивача в межах однієї військової частини із пункту її постійної дислокації до пункту тимчасової дислокації відбулось у порядку, визначеному нормами Закону №2232 та Положення №1153/2008.

Щодо твердження представника позивача про те, що позивач мав бути направлений у відрядження наказом командира військової частини із зазначенням: пункту відрядження, мети та строків відрядження, суд зазначає таке.

Відповідно п. 145 Положення №1153/2008 військовослужбовці можуть бути направлені у відрядження самостійно або у складі військового підрозділу (команди) з метою, зокрема виконання обов`язків військової служби у складі військових частин, задіяних до ведення воєнних (бойових) дій, у тому числі в антитерористичних операціях; в інших випадках за рішенням командирів (начальників) військових частин або старших командирів (начальників), про що видається наказ командира (начальника) військової частини по стройовій частині.

Особливості направлення військовослужбовців Збройних Сил України у відрядження в межах України та механізм відшкодування витрат на відрядження визначають норми Інструкції про відрядження військовослужбовців Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 20.02.2017 № 105 (далі - Інструкція № 105), якою передбачено наступне.

Відрядження - направлення військовослужбовців Збройних Сил України (далі - військовослужбовці) за наказом командира (начальника, керівника) на певний строк в інший населений пункт для виконання службових завдань поза місцем постійної (тимчасової) дислокації військової частини (підрозділу) (пункт 2).

Рішення про направлення військовослужбовців у відрядження оформляється відповідним наказом, в якому зазначаються: пункт призначення; найменування військової частини (установи, організації), куди відряджається військовослужбовець; строк та терміни відрядження; мета відрядження.

На підставі наказу про направлення у відрядження військовослужбовцям оформлюється у встановленому порядку посвідчення про відрядження (пункт 3).

Строк відрядження визначається командиром (начальником, керівником), але не може перевищувати в межах України 30 календарних днів з урахуванням часу перебування в дорозі (крім випадків, коли інші строки відрядження визначаються законодавчими та іншими нормативно-правовими актами) (пункт 4).

З наведеного суд робить висновок, що відрядження військовослужбовця є відмінним від його переміщення за своєю правовою природою та юридичними наслідками.

Отже, твердження представника позивача про те, що позивач мав бути направлений у відрядження наказом командира військової частини є помилковим, безпідставним та необґрунтованим.

Щодо твердження позивача про неможливість виконання бойових завдань за станом здоров`я, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями рапорту та медичних документів, суд зазначає, що питання визначення наявності або відсутності певного діагнозу у позивача та його придатності (непридатності) до військової служби за результатами медичного обстеження є дискреційними повноваженнями військово-лікарської комісії, а тому суд не вправі перебирати на себе повноваження цього органу. Таким чином, надання оцінки діагнозу позивача на предмет того, чи підпадає він під дію статей Розкладу хвороб, станів та фізичних вад, що визначають ступінь придатності до військової служби, виходить за межі судового розгляду. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.06.2018 у справі №806/526/16 та від 12.06.2020 у справі № 810/5009/18.

Крім цього предметом спору у даній справі є правомірність прийняття відповідачем припису, а не питання стану здоров`я позивача та можливість у зв`язку із станом здоров`я виконання ним обов`язків військової служби.

Враховуючи викладене в його сукупності, суд робить висновок, що оскаржуваний припис від 08.11.2024 №1482/3215 є такими, що прийняті у встановленому Законом порядку, на підставі та в межах наданих повноважень, а тому підстави для їх скасування відсутні.

Згідно із вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки доказів, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд робить висновок про відмову у задоволенні позову.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 242-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст судового рішення складено 28.01.2025 року.

СуддяКостецький Назар Володимирович