Справа № 754/15865/24
Суддя: Панченко О. М.
Дата ухвалення: 2025-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Номер провадження 2-а/754/46/25
РІШЕННЯ

Іменем України

29 січня 2025 року суддя Деснянського районного суду м. Києва Панченко О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 (в особі представника - адвоката Семенюк Т.М.) звернувся через «Електронний суд» до Деснянського районного суду з адміністративним позовом про скасування постанови.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 20.07.2012 року ІНФОРМАЦІЯ_2 взяв ОСОБА_1 на військовий облік, що підтверджується військово-обліковим документом (тимчасовим посвідчення № НОМЕР_1 ). Проте, в березні 2023 року ОСОБА_1 засуджено до позбавлення волі за вчинення ТЯЖКОГО злочину. Так, згідно із вироком Деснянського районного суду м. Києва від 13.03.2023 р. у справі №754/7997/17, ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні тяжкого злочину за ч.1 ст. 121 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі. Наразі, ОСОБА_1 продовжує відбувати покарання, а саме у спосіб: періодично з`являється (прибуває) для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації. Згідно із довідкою Деснянського районного відділу філії ДУ «Центру пробації» від 05.07.2024 р., строк звільнення ОСОБА_1 від відбування покарання з іспитовим строком закінчується 13.03.2025 року. З цих підстав, 13.03.2023 р. ІНФОРМАЦІЯ_3 виключив ОСОБА_1 з військового обліку, на підставі ст. 37 ч.6 пп.6 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», що підтверджується його військово-обліковим документом №193335. Таким чином, позивач, як особа, яка виключена з військового обліку, не відноситься до жодної із вищевказаної категорії громадян України, які мають військовий обов`язок. Проте, 31.10.2024 р. орієнтовно об 11:15 год. два працівника поліції і два працівника ІНФОРМАЦІЯ_4 затримали позивача біля будинку де проживають його батьки, та фактично силоміць доставили до ІНФОРМАЦІЯ_4 . Затримання позивача вищевказані особи обгрунтували тим, що в Реєстрі «Оберіг» міститься інформація про те, що позивач вчинив адміністративне правопорушення (яке саме не зазначили), тому вказану інформацію необхідно уточнити в ІНФОРМАЦІЯ_5 , та пройти там медичний огляд на ВЛК. Водночас, доводам позивача про те, що він виключений з військового обліку, працівники ІНФОРМАЦІЯ_3 відмовилися надавати правову оцінку. 31.10.2024 р. орієнтовно о 12:00 год. позивача було доставлено до ІНФОРМАЦІЯ_4 , де його утримували працівники цього ж ІНФОРМАЦІЯ_3 орієнтовно до 17:00 год. Також, вищевказані особи в УСНІЙ ФОРМІ вимагали від позивача стати на військовий облік в ІНФОРМАЦІЯ_6 , та пройти медичний огляд на ВЛК. Водночас, повістку на проходження медичного огляду ВЛК працівники ІНФОРМАЦІЯ_4 позивачу не вручили. Після отримання вищевказаної усної вимоги щодо проходження ВЛК, позивач неодноразово звертався до начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 із проханням відпустити його додому, оскільки він виключений з військового обліку та відбуває покарання за вчинення тяжкого злочину, а його особова справа зберігається в ІНФОРМАЦІЯ_7 . При цьому, позивач повідомив, що не відмовляється від проходження медичного огляду на ВЛК, але просить врегулювати це питання із ІНФОРМАЦІЯ_8 , оскільки там зберігається його особова справа. Проте, зазначені прохання позивача виявилися безрезультатними. Орієнтовно з 15:30 год. до 16:30 год. 31.10.2024 р. начальник ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 і офіцер адміністративного відділення ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 складали відносно позивача адміністративні матеріали, в т.ч. оскаржувану постанову про адміністративне правопорушення від 31.10.2024 р. за ч.3 ст.210-1 КУпАП. 31.10.2024 р. уповноважена особа ІНФОРМАЦІЯ_4 вручила позивачу під розпис копію оскаржуваної постанови. Згідно із постановою ІНФОРМАЦІЯ_4 без номеру від 31.10.2024 р., позивач о 15:00 год. 31.10.2024 р. відмовився від проходження ВЛК за направленням ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується рапортом офіцера мобілізаційного відділення ОСОБА_4 від 31.10.2024 р., чим порушив абз.4 ч.1 ст. 22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», чим вчинив правопорушення, передбачене ч.3 ст. 210-1 КУпАП. Вищевказану постанову позивач вважає протиправною, оскільки він не вчиняв вищевказаного адміністративного правопорушення, тому склад адміністративного правопорушення відсутній, а також оскаржувана постанова складена з порушенням норм процесуального права. Враховуючи вищевикладене позивач просить суд: Визнати протиправною та скасувати постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 31.10.2024 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною 3 статті 210-1 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 25 500,00 грн. Закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210-1 КУпАП, у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі - 1211,20 грн.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.11.2024 справу передано судді Панченко О.М.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Панченко О.М. від 14.11.2024 року справу прийнято до свого провадження, постановлено продовжувати розгляд справи у порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін та витребувано від відповідача докази.

02.12.2024 року суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначено, що не визнають позовні вимоги громадянина ОСОБА_1 з таких підстав. 31 жовтня 2024 позивач відмовився віл проходження військово-лікарської комісій (медичного огляду для встановлення ступеню придатності до проходження військової служби за станом здоров`я під час мобілізації та в особливий період), чим порушив приписи абзацу четвертого частини першої стати 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Своїми діями позивач вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною 3 ст. 210 КУПАП - порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчинене в особливий період. 31 жовтня 2024 уповноваженою особою відповідача відносно позивача та за участю позивача, а також за участю свідків складено протокол №240 про адміністративне правопорушення за ч.3 ст. 210-1 КУПАП. Факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення підтверджено рапортом від 31.10.2024 офіцера відділення мобілізації відповідача ОСОБА_5 , яким здійснювалося оформлення направлення на ВЛК. Позивач від підпису протоколу відмовився, про що було складено акт відмови від підпису та отримання протоколу. 31 жовтня 2024 начальником відповідача відносно позивача винесена постанова №240 якою позивач був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210-1 КУПАП у вигляді штрафу в розмірі 25 500 грн. Таким чином, вимога відповідача про проходження позивачем військово-лікарської комісії була законного вимогою. Відповідач вважає дії позивача такими, що спрямовані на невиконання позивачем своїх конституційних обов`язків. Тому в позові має бути відмовлено, оскільки: Позивач здійснив порушення вимог законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку і мобілізацію; Порушення позивачем вчинене в особливий період; Відповідачем при притягненні позивача до відповідальності дотримані усі вимоги законодавства.

05.12.2024 через «Електронний суд» від представника позивача - адвоката Семенюк Т.М. надійшло клопотання про визнання доказів неналежними і недопустимими з огляду на таке.

1) Письмове направлення начальника ІНФОРМАЦІЯ_9 , яким позивача направлено на медичну комісію. Вказане направлення не містить ані дати, ані номеру його складення, а тому, відсутні підстави вважати, що воно стосується предмета доказування у даній справі (обставин зазначених в оскаржуваній постанові). При цьому, 30.11.2024 р. відповідач направив позивача на ВЛК в усній формі, повісток на проходження медичного огляду ВЛК і письмових направлень на проходження ВЛК відповідач позивачу не надав. Тому, про наявність вищевказаного направлення позивачу стало відомо після отримання вищевказаного відзиву на позовну заяву. Згідно із ч.1 ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Отже, враховуючи, що вищевказаний доказ не містить інформацію, яка стосується предмета доказування у даній справі, оскільки не містить дати його складення, він є неналежним доказом, а тому, суд не повинен обґрунтовувати ним своє рішення. Крім того, форма вищевказаного направлення, не відповідає затвердженій формі направлення на медичний огляд ВЛК (додатку 14 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України).

2) Протокол про адміністративне правопорушення №240 від 31.10.2024 р., складений відносно позивача. Так, після складення вищевказаного протоколу і ознайомлення позивача із його змістом, до протоколу внесено нові записи, а саме зазначено номер протоколу і двічі поставлено підпис невідомої особи, яка засвідчує відмову позивача від підписання протоколу і надання пояснень. При цьому, зазначена в протоколі інформація не відповідає дійсності, оскільки 31.10.2024 р. уповноважені службові особи відповідача відмовилися надати вказаний протокол позивачу для ознайомлення і зазначити в ньому пояснення, обґрунтувавши відмову тим, що позивач зможе зазначити свої пояснення у відповідній постанові по даній справі. З цих підстав, після складення вищевказаного протоколу, позивач зробив його фотографію на свій Документ сформований в системі «Електронний суд» 05.12.2024 3 телефон. Згідно із абз.2 ч.2 розділу ІІ Інструкції зі складання територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки протоколів та оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення, не допускаються закреслення чи виправлення записів, що вносяться до протоколу, а також унесення додаткових записів після того, як протокол підписано особою, щодо якої він складений. Отже, враховуючи, що до вищевказаного протоколу унесено додаткові записи після того, як протокол складено, він є недопустимим доказом.

3) Акт про відмову позивача від підпису та отримання протоколу про адміністративне правопорушення від 31.10.2024 р. Звертає увагу суду, що наявні обгрунтовані підстави вважати вищевказаний акт підробленим документом, у зв`язку із наступним: - акт містить персональні дані і підписи свідків, які не підписували вищевказаний протокол та не були присутні під час складення адміністративних матеріалів (в протоколі зазначено про 1 свідка, а в акті про 3 свідків; підписи свідків на цих документах різняться між собою); - акт не містить інформації про те, від підписання та отримання якого саме протоколу «відмовився» позивач (в акті відсутні посилання на номер і дату вказаного протоколу); - в акті вказано, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відбудеться 25.10.2024 р. о 16:50 год., про що позивач повідомлений в письмовій формі. Проте, це не відповідає дійсності, оскілки посадові особи відповідача затримали позивача 31.10.2024 р., склали відносно позивача адміністративні матеріали 31.10.2024 р. і розглянули справу про вчинення позивачем вищевказаного правопорушення 31.10.2024 р. Тому, позивачу не відомо, з яких правових підстав і яким чином посадові службові особи відповідача склали відносно нього вищевказаний акт, де зазначили про розгляд адміністративної справи відносно позивача 25.10.2024 р., а не 31.10.2024 р. Таким чином, інформація зазначена у вищевказаному акті не відповідає дійсності, та містить ознаки підроблення документу.

4) Постанова №240 по справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст.210-1 КУпАП від 31.10.2024 р. Після складення оскаржуваної постанови і надання її копії позивачу, відповідач вніс в оскаржувану постанову нові записи, а саме: номер постанови, підпис начальника ІНФОРМАЦІЯ_9 , а також відповідач невірно зазначив адресу зареєстрованого місця проживання позивача (буд. 36А, замість правильного 38А). Також, звертає увагу суду, що відповідач зазначив в оскаржуваній постанові про відмову позивача від проходження ВЛК, чим на думку відповідача позивач порушив абз. 4 ч.1 ст.22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Проте, згідно із абз. 4 ч.1 ст.22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», військовозобов`язані зобов`язані проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Тому, таке формулювання, як відмова «від проходження ВЛК» не відповідає нормам законодавства, оскільки ВЛК - це ОРГАН військово-лікарської експертизи. Тобто, ВЛК - це не медичний огляд, а спеціальний орган, комісія лікарів (див. п.2.1. розділу ІІ Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України). Тому, виходячи із змісту оскаржуваної постанови, відповідач зазначив, що позивач відмовився від проходження органу - ВЛК (органу), а не від проходження медичного огляду цією комісією. В більшості випадків формулювання «відмова від проходження ВЛК» або «відмова від ВЛК» вживається під час спілкування людей в побуті, та не є юридично вірним формулюванням. Отже, відповідач зазначив в оскаржуваній постанові зміст правопорушення за яке законодавством не встановлено адміністративну відповідальність. Тому, відповідач не може притягнути позивача до адміністративної відповідальності за відмову від проходження ВЛК, оскільки за це не встановлено адміністративну відповідальність ч.3 ст.210-1 КУпАП. Крім того, слід надати оцінку тому, що оскаржувана постанова не містить інформації про наявність таких доказів, як: письмове направлення позивача на медичну комісію, акт про відмову від підпису та отримання протоколу про адміністративне правопорушення від 31.10.2024 р., картка обстеження та медичного огляду позивача. Позивач вважає, що вказані докази з`явилися (були створені) після отримання відповідачем позовної заяви і ухвали Деснянського районного суду міста Києва про відкриття провадження у даній справі. Отже, наявні обґрунтовані підстави вважати, що цих доказів станом на 31.10.2024 р. у відповідача не було, оскільки ані у вищевказаному протоколі, а ні в оскаржуваній постанові про наявність цих доказів не зазначено, а вказано лише про наявність 1 доказу - рапорту уповноваженої особи відповідача від 31.10.2024 р.

Таким чином, враховуючи вищевказані обставини, відсутність належних і допустимих доказів наявності вини позивача у вчиненні вищевказаного правопорушення, а також те, що позивач не є військовозобов`язаний, його 13.03.2023 р. виключено з військового обліку (що відповідач не заперечує і не спростовує у відзиві на позовну заяву), наявні правові підстави для скасування вищевказаної постанови.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Положеннями ч.5 ст. 262 КАС України визначено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Дослідивши письмові докази, які знаходяться в матеріалах справи, суд дійшов наступних висновків.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 31 жовтня 2024 року, начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 було винесено постанову №240 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 3 статті 210-1 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу 25 500 грн.

Як вбачається із тексту постанови, громадянин ОСОБА_1 о 15:00 год. « 31» жовтня 2024 року відмовився від проходження військово-лікарської комісії за направленням ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується рапортом офіцера мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_10 лейтенанта ОСОБА_7 від 11.10.2024 року, чим порушив законодавство про мобілізаційну підготовку і мобілізацію, а саме: абзац четвертий частини першої статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», чим вчинив правопорушення, передбачене частиною 3 статті 210-1 КУпАП.

Відповідно до вироку Деснянського районного суду м. Києва від 13.03.2023 р. у справі №754/7997/17, ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні тяжкого злочину за ч.1 ст. 121 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Наразі, ОСОБА_1 продовжує відбувати покарання, а саме у спосіб: періодично з`являється (прибуває) для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Згідно із довідкою Деснянського районного відділу філії ДУ «Центру пробації» від 05.07.2024 р., строк звільнення ОСОБА_1 від відбування покарання з іспитовим строком закінчується 13.03.2025 року.

Згідно із пп.6 п.6 ст. 37 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, яка діяла станом на 2023 р.), виключенню з військового обліку у районних (міських) військових комісаріатах підлягають громадяни України, які були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину.

Згідно із положеннями ч.5 ст.12 КК України, кримінальне правопорушення вчинене ОСОБА_1 є тяжким злочином. З цих підстав, 13.03.2023 р. ІНФОРМАЦІЯ_3 виключив ОСОБА_1 з військового обліку, на підставі ст. 37 ч.6 пп.6 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», що підтверджується його військово-обліковим документом №193335.

Вважаючи вищевказану постанову протиправною, позивач звернувся із зазначеним позовом до суду.

При вирішенні позовних вимог суд застосовує такі норми права.

У відповідності до ч.2 ст.19 Конституції України, державні органи та їх посадові особи діють у спосіб, в межах повноважень та на підставах, передбачених Конституцією України та Законами України.

Згідно статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Положеннями ч.9 ст.1 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники -особи, які підлягають взяттю на військовий облік; призовники - особи, які взяті на військовий облік; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.

У відповідності до ст. 21 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаний та резервістів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1487 від 30.12.2022 року, взяттю на персонально-первинний та персональний військовий облік в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах та організаціях підлягають громадяни України з числа призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Взяття громадян на персонально-первинний та персональний військовий облік, а також їх виключення з такого обліку здійснюється лише після взяття (зняття, виключення) зазначених громадян на військовий облік (з військового обліку) у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, органах СБУ, відповідних підрозділах розвідувальних органів.

Згідно ст. 3 зазначеного Порядку, для забезпечення військового обліку громадян України використовується Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів, який призначений для збирання, зберігання, обробки та використання даних про призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

Виходячи з матеріалів справи та враховуючи викладене, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , як особа, яка виключена з військового обліку, не відноситься до жодної із вищевказаної категорії громадян України, які мають військовий обов`язок.

Частиною 3 статті 210-1 КУпАП встановлена адміністративна відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчинені в особливий період.

Так, відповідно до ч.3 ст.210-1 КУпАП, порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про оборону України», особливим періодом є період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від № 2102-ІХ від 24.02.2022 року, в Україні введений воєнний стан у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України. Згідно з Указом Президента України № 69/2022 від 24.02.2022 року «Про загальну мобілізацію», затвердженим Законом України № 2105-ІХ від 24.02.2022 року, оголошується та проводиться загальна мобілізація (в подальшому Указами Президента воєнний стан та строк загальної мобілізації було неодноразово продовжено та вони існували 05.10.2024 року, тобто станом на дату винесення оскаржуваної постанови).

Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки (ч. 2 ст.235 КУпАП).

Таким чином, з 24.02.2022 року в Україні діє особливий період.

Указом Президента України від 24.02.2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» оголошено про проведення загальної мобілізації, яку в подальшому було продовжено і яка діяла станом на час притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», громадяни зобов`язані проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Згідно із ч. 5 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливості проходження медичного обстеження військовозобов`язаними та резервістами під час мобілізації, на особливий період визначаються Міністерством оборони України спільно з Міністерством охорони здоров`я України.

Питання військово-лікарської експертизи вирішуються спеціальним законодавством, а саме - Положенням про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженим Наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 року №402 (далі - Положення).

Військово-лікарська експертиза - це медичний огляд призовників; військовослужбовців та членів їхніх сімей (крім членів сімей військовослужбовців строкової військової служби); військовозобов`язаних, резервістів (кандидатів у резервісти); громадян, які приймаються на військову службу за контрактом; кандидатів на навчання у вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти та закладах фахової передвищої військової освіти (далі - ВВНЗ), ліцеїстів військових (військово-морських, військово-спортивних) ліцеїв (далі - ліцеїсти); осіб, звільнених з військової служби; визначення ступеня придатності до військової служби, навчання у ВВНЗ; встановлення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів, осіб, звільнених з військової служби, а також причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв), які призвели до смерті військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби.

Військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів.

Медичний огляд включає в себе вивчення та оцінку стану здоров`я і фізичного розвитку громадян на момент огляду в цілях визначення ступеня придатності до військової служби, навчання за військово-обліковими спеціальностями, вирішення інших питань, передбачених цим Положенням, з винесенням письмового висновку (постанови).

Обов`язок проходити медичний огляд підтверджений абз. 4 ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» де вказано, що громадяни України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, у запасі Служби безпеки України, розвідувальних органів України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані проходити медичний огляд згідно з рішеннями комісії з питань взяття на військовий облік, комісії з питань направлення для проходження базової військової служби або військово-лікарської комісії відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у Службі зовнішньої розвідки України, розвідувальному органі Міністерства оборони України чи розвідувальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України чи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, відповідно.

Аналізуючи вищенаведені норми, встановлено, що відмова від проходження ВЛК суперечить чинному законодавству, адже Наказом Міністерства оборони України № 402 від 14.08.2008 року чітко регламентований прямий обов`язок проходити ВЛК з метою якісного проведення призову громадян на строкову військову службу за станом здоров`я та неможливість відмовитися від проходження ВЛК.

Суд виходить з того, що проходження ВЛК є не правом, а обов`язком військовозобов`язаного, за порушення якого може наставати відповідальність.

Разом з тим, діючим законодавством визначено процедуру направлення військовозобов`язаного на проходження ВЛК, яка повинна бути дотримана уповноваженими органами та посадовими особами.

Згідно п. 74 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року № 560, резервістам та військовозобов`язаним, які підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, за рішенням керівника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки видається направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду за формою згідно з додатком 11. При цьому особам віком до 45 років видається направлення щодо визначення їх придатності до проходження військової служби у десантно-штурмових військах, силах спеціальних операцій, морській піхоті.

Направлення реєструється в журналі реєстрації направлень на військово-лікарську комісію за формою згідно з додатком 12 та видається резервісту та військовозобов`язаному під особистий підпис.

Під час вручення направлення резервістам та військовозобов`язаним під особистий підпис доводяться вимоги законодавства щодо відповідальності громадян за ухилення від військової служби під час мобілізації, у тому числі за ухилення від проходження медичного огляду за направленням районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, та строк завершення медичного огляду.

Відповідно до положень п. 69 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період громадяни України, які перебувають на військовому обліку та з набранням чинності Указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, прибули до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для уточнення своїх облікових даних (адреси місця проживання, номерів засобів зв`язку, адреси електронної пошти (за наявності) та інших персональних даних), на медичний огляд не направляються. На медичний огляд громадяни, які уточнили свої облікові дані, викликаються повісткою.

Згідно ч. 1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень

Відповідно до з ч. 1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі статтею 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається з матеріалів справи, Позивачу не вручалась повістка для виклику на медичний огляд. Копія направлення ОСОБА_1 на медичну комісію для встановлення придатності до проходження військової служби за станом здоров`я під час мобілізації в особливий період що долучене до відзиву відповідача, не містить підпису,дати, ані номеру його складення. Крім того, форма вищевказаного направлення, не відповідає затвердженій формі направлення на медичний огляд ВЛК (додатку 14 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України). Також, відомості зазначені в Акті про відмову позивача від підпису та отримання протоколу про адміністративне правопорушення від 31.10.2024 р. містять розбіжності із постановою.

Згідно із ч.1 ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Отже, враховуючи, що вищевказаний доказ не містить інформацію, яка стосується предмета доказування у даній справі, оскільки не містить дати його складення, він є неналежним доказом.

Вказана обставина відповідачем будь-яким чином не спростована, а саме не надано доказів того, що позивачу взагалі надавалось направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду, як і немає витягу з журналу реєстрації таких направлень, а також відсутній відповідний акт про відмову позивача від проходження ВЛК.

Окрім того, у відзиві на позовну заяву, представником відповідача жодним чином не обґрунтовано той факт, що станом на дату винесення постанови відносно ОСОБА_1 , останній згідно вироку Деснянського районного суду м.Києва від 13.03.2023 року відбуває покарання і з цих підстав 13.03.2023 року ІНФОРМАЦІЯ_3 був виключений із військового обліку, на підставі ст. 37 ч.6 пп.6 «Про військовий обов`язок і військову службу».

Таким чином, суд приходить до висновку, що в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, інкримінованого йому протоколом № 240 про вчинення адміністративного правопорушення від 31.10.2024 року, немає.

Згідно ч. 3 ст.286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Seryavin and others v. Ukraine, №4909, параграф 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).

З огляду на вищевикладене, суд приходить висновку, що постанову № 240 про притягнення ОСОБА_1 за ч.3 ст. 210-1 КУпАП до адміністративної відповідальності у виді штрафу у розмірі по 25 500,00 грн. слід скасувати, а провадження по адміністративні справі відносно ОСОБА_1 закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в його діях складу адміністративних правопорушень, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

Належним способом захисту у разі протиправності рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності за приписами п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України є скасування рішення суб`єкта владних повноважень і закриття справи про адміністративне правопорушення.

Згідно із ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на положення ст.ст. 132, 139 КАС України, з урахуванням сплати позивачем судового збору за подання даного позову до суду та часткового задоволення позовних вимог позивача, на користь останнього підлягають відшкодуванню понесені ним витрати по сплаті судового збору, а саме 1 211,20 грн.

Статтею 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9, 21, 72-78, 90, 121, 123, 139, 205, 241-246, 250, 251, 286 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_11 №240 від 31 жовтня 2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 3 статті 210-1 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 25 500,00грн.

Провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП закрити за відсутності в його діях складу правопорушення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з суб`єкта владних повноважень ІНФОРМАЦІЯ_1 (ЄДРПОУ: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_12 , РНОКПП - НОМЕР_3 ) судовий збір в розмірі 1 211,20 грн.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з моменту проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 29.01.2025 року.

Суддя О.М. Панченко