Справа № 440/13164/24
Суддя: Т.С. Канигіна
Дата ухвалення: 2025-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2025 року м. ПолтаваСправа № 440/13164/24
Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Канигіної Т.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Недержавної некомерційної професійної організації "Національна асоціація адвокатів України" в особі Ради адвокатів України про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Недержавної некомерційної професійної організації "Національна асоціація адвокатів України" в особі Ради адвокатів України про визнання протиправним та скасування рішення, а саме просить: визнати протиправним і скасувати рішення Ради адвокатів України від 30.04.2024 №13 "Про надання роз`яснення частини другої статті 44 Правил адвокатської етики".

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що надане в оскаржуваному рішенні Ради адвокатів України тлумачення Правил адвокатської етики суперечить законодавству і через це позбавляє позивача ефективного права на доступ до справедливого і неупередженого суду, оскільки звільняє від відповідальності інших адвокатів за приховування від позивача відомостей щодо зв`язків із суддею, які могли б обумовити його відвід. Зазначив, що внаслідок надання цього тлумачення інші адвокати мають право безперешкодно приховувати від позивача відомості про обставини, які тягнуть відвід судді, у зв`язку з чим зачіпається право позивача на відвід судді, оскільки за відсутності такого тлумачення такий адвокат був би притягнутий до відповідальності. За доводами позивача, оскільки надане відповідачем тлумачення є офіційним, тобто загальнообов`язковим, то його рішення створює юридичні наслідки для позивача, навіть якщо позивач у цьому рішенні не згаданий.

Крім того, у позовній заяві позивачем зазначено, що в оскаржуваному рішенні Рада адвокатів України фактично у позапроцесуальний спосіб перевірила правомірність цього рішення ВККС і висловила незгоду з ним, фактично вказала про помилковість зроблених у ньому висновків та, як наслідок, висловилась щодо неправомірності дій і рішення ВККС. Проте Закон України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" не передбачає за РАУ повноважень такого роду. Більше того, як приклад, КАС Верховного Суду в рішенні від 29.07.2021 у справі №9901/57/19 визнав протиправним і скасував рішення ВККС за результатами кваліфікаційного оцінювання: суд змістовно оцінив висновки ВККС щодо недоброчесності судді, зокрема і щодо декларацій родинних зв`язків судді за 2013-2017 роки та доброчесності судді за 2017 рік, та визнав обставини, на яких ґрунтувалось рішення Комісії, недостатніми для визнання судді таким, що не відповідає займаній посаді. Проте Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2022 це рішення суду першої інстанції скасувала і зазначила, що повноваження ВККС є дискреційними і жоден інший суб`єкт чи орган, у тому числі й суд, не може втручатися у їх здійснення. Тому Рада адвокатів України не має права оцінювати правильність висновків, які робить ВККС у своїх рішеннях, оскільки це є формою втручання у її дискреційні повноваження. Рада адвокатів України не є суб`єктом оцінки відповідності кандидата на посаду судді вимогам, передбаченим Законом України "Про судоустрій і статус суддів", а тому не може висловлюватися з питань відповідності поведінки тієї чи іншої особи вимогам, що висуваються до кандидата на посаду судді.

За доводами позивача, поведінка адвоката по нерозкриттю відомостей його зв`язків із суддею, що можуть бути підставою для його відводу, становить собою недоброчесну поведінку, свідчить про порушення засад адвокатської етики - адже сприяє порушенню прав як адвоката, так і суддівської етики таким суддею. Така поведінка адвоката суперечить частині другій статті 7 Правил адвокатської етики, оскільки сприяє порушенню закону суддею. Тому роз`яснення Ради адвокатів України є помилковим, суперечить чинному законодавству, судовій практиці і практиці Вищої ради правосуддя.

На переконання позивача, жоден закон України не наділяє Раду адвокатів України чи З`їзд адвокатів України надавати саме офіційне, тобто загальнообов`язкове для всіх тлумачення Правил адвокатської етики. І жоден з цих суб`єктів не міг би привласнити собі ці повноваження через наділення ними самих себе. Тому оспорюване рішення РАУ незаконне також у частині наділення РАУ себе повноваженнями офіційного тлумачення Правил адвокатської етики.

Також позивач зазначив, що є адвокатом, а тому на нього поширюється дія рішень Ради адвокатів України, які згідно із статтею 57 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" він зобов`язаний виконувати. У даному випадку він як адвокат: 1) вже зараз "змушений змінити свою поведінку", бо вже зараз змушений виконувати спірне рішення РАУ і послуговуватись наданим у ньому "офіційним тлумаченням" Правил адвокатської етики; 2) перебуває під ризиком "переслідування" - оскільки невиконання ним, як адвокатом, рішення РАУ має для нього ризик притягнення до дисциплінарної відповідальності як адвоката; 3) є таким, інтереси якого зачіпаються і на майбутнє - оскільки він повинен буде виконувати і на майбутнє всі рішення про "офіційне тлумачення" Правил адвокатської етики відповідачем. Позаяк у спірному рішенні в пункті 3 резолютивної частини він наділив себе повноваженнями надавати офіційне, тобто загальнообов`язкове тлумачення Правил. Надане в оскарженому рішенні РАУ тлумачення Правил адвокатської етики суперечить законодавству і через це позбавляє позивача ефективного права на доступ до справедливого і неупередженого суду, оскільки звільняє від відповідальності інших адвокатів за приховування від позивача відомостей щодо зав`язків із суддею, які могли б обумовити його відвід. Тобто внаслідок надання цього тлумачення РАУ інші адвокати маю право безперешкодно приховувати від позивача відомості про обставини, які тягнуть відвід судді, у зв`язку з чим зачіпається його право на відвід судді, оскільки за відсутності такого тлумачення такий адвокат був би притягнутий до відповідальності.

При цьому послався на постанову Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14.04.2021 у справі № 826/9606/17.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 25.11.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі; вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні), витребувано докази.

12.12.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на те, що приймаючи рішення про надання роз`яснення частини другої статті 44 Правил адвокатської етики, Рада адвокатів України діяла у межах наданих їй повноважень, у передбачений законом спосіб та процедурі. Відповідне рішення не стосується відповідності критеріям, що висуваються до особи, яка претендує обійняти посаду судді, а стосується виключно поведінки адвоката на предмет відповідності Правилам адвокатської етики (добросовісна, правомірна та/або протиправна).

Зазначено, що прийняте рішення Ради адвокатів України не є втручанням у дискрецію Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, оскільки таке право на офіційне тлумачення Правил адвокатської етики та надання з цього приводу відповідного роз`яснення є законодавчими функціями саме Ради адвокатів України, до якої і звернувся адвокат із відповідною заявою та з метою захисту своїх професійних прав та гарантій, визначених чинним законодавством. При цьому надане роз`яснення Ради адвокатів України не може бути предметом оцінки суду на відповідність судовій практиці і практики Вищої ради правосуддя, оскільки відбудеться втручання в дискрецію органу адвокатського самоврядування, що є внутрішньо-статутною їх діяльністю.

На переконання відповідача, із урахуванням того, що відповідне роз`яснення Ради адвокатів України надане на підставі звернення конкретного адвоката та з урахуванням індивідуально-виражених ознак при певних обставинах та подіях, то таке рішення жодним чином не впливає на права, інтереси та обов`язки позивача у справі. Прийняте рішення стосується іншого адвоката і не впливає на права та обов`язки позивача. За доводами відповідача, вбачається про відсутність порушеного права, яке б підлягало судовому захисту, що є самостійною обставиною для відмови у позові.

Відповідно до частини восьмої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що 18.04.2024 на адресу Ради адвокатів України надійшла письмова заява адвоката Овсієнко Оксани Володимирівни від 17.04.2024, відповідно до якої остання просить Раду адвокатів України надати офіційне тлумачення частини другої статті 44 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 2017 року 09.06.2017 (зі змінами, затвердженими З`їздом адвокатів України 2019 року 15.02.2019), у тому числі з урахуванням та в контексті фактів, наведених у рішенні Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (у складі колегії) № 347/дс-24 від 19.03.2024.

Відповідно до розпорядження Національної асоціації адвокатів України "Про створення Робочої групи щодо тлумачення частини другої статті 44 Правил адвокатської етики" від 22.04.2024 №72 створено Робочу групу щодо тлумачення частини другої статті 44 Правил адвокатської етики.

Згідно з витягу із протоколу №2 засідання Ради адвокатів України від 30.04.2022 Голова Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Вилков С.В. щодо наведеного питання доповів зміст звернення адвоката Овсієнко О.В. про надання офіційного тлумачення частини другої статті 44 Правил адвокатської етики, затверджених 09.06.2017 Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 2017 року зі змінами, з урахуванням та в контексті фактів, наведених у рішенні Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 19.03.2024. За результатами доповіді було оголошено висновок Робочої групи з цього питання.

Безпосередньо було встановлено, що зі змісту заяви адвоката Овсієнко О.В. рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (у складі колегії) від 19.03.2024 відмовлено у внесенні рекомендації Вищій раді правосуддя про призначення Овсієнко Оксани Володимирівни на посаду судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області. В основу даного рішення покладено висновок колегії про те, що нездатність кандидата пояснити мотиви укладення договору дарування нерухомого майна родичу судді, який систематично розглядав справи за участі адвоката Овсієнко О.В., приховування цієї інформації від інших учасників процесу під головуванням судді, родич якого є обдарованим згідно із згаданим договором дарування, не відповідають критеріям, що висуваються до особи, яка претендує обійняти посаду судді.

Доповідач щодо цього питання на засіданні Ради адвокатів України акцентував увагу, що в проекті рішення звернуто увагу, що Овсієнко О.В., Тітівалов К.К. є адвокатом і, відповідно, її колегою. Стосунки між ними можна охарактеризувати виключно як ділові та робочі; дарування земельної ділянки ОСОБА_2 вважає рядовим фактом, який повністю охоплюється принципом свободи цивільного договору і не має жодних прихованих мотивів; вказаний правочин жодним чином не пов`язаний з її професійною адвокатською діяльністю, у тому числі участю як представника та захисника у цивільних та кримінальних справах, що перебували у провадженні судді Турійського районного суду Волинської області Тітівалова Р.К., який є рідним братом адвоката Тітівалова К.К.

На думку доповідача, наведені обставини свідчать про перекручування змісту статті 44 Правил адвокатської етики Вищою кваліфікаційною комісією суддів України, яка не наділена дискреційними повноваженнями щодо офіційного тлумачення цих Правил та тезово обґрунтував законодавчі підстави такої позиції, у тому числі у контексті приписів статей 5, 44 ПАЕ, частини першої статті 64 Цивільного процесуального кодексу України, частини першої статті 60 Кодексу адміністративного судочинства України, частини першої статті 61 Господарського процесуального кодексу України, частини четвертої статті 46 Кримінального процесуального кодексу України.

Наголосив на необхідності відобразити у рішенні, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом належить до основних засад цивільного, адміністративного, господарського судочинств та кримінального провадження (пункт 2 частини третьої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, пункт 2 частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, пункт 2 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України, пункт 3 частини першої статті 7 Кримінального процесуального кодексу України, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод).

Також зазначив, що повага до процесуальних прав адвоката, який представляє іншу сторону, а, відповідно, й утримання від вчинення дій, що грубо порушують останні, полягає у належному (такому, що ґрунтується на принципах верховенства права, законності, незалежності, конфіденційності та уникнення конфлікту інтересів), компетентному та добросовісному здійсненні адвокатом процесуальних повноважень (використанні процесуальних прав та дотриманні процесуальних обов`язків), визначених відповідним процесуальним законом.

За наслідками голосування щодо наведеного питання порядку денного засідання Ради адвокатів України, 18 членів Ради адвокатів України проголосували за прийняття рішення про надання роз`яснення, яке викладено у рішенні № 13 від 30.04.2024 (проти - 0, утрималися - 0), відповідно до якого:

1. Поведінка та дії адвоката Овсієнко О.В. в умовах, описаних у зверненні, узгоджуються з вимогами частини другої статті 44 Правил адвокатської етики і не містять ознак неповаги до процесуальних прав адвоката, який представляє іншу сторону, або вчинення дій, що грубо порушують останні.

2. Положення частини другої статті 44 Правил адвокатської етики слід розуміти так, що повага до процесуальних прав адвоката, який представляє іншу сторону, і утримання від вчинення дій, що грубо порушують останні, полягає у належному (такому, що ґрунтується на принципах верховенства права, законності, незалежності, конфіденційності та уникнення конфлікту інтересів), компетентному та добросовісному здійсненні адвокатом процесуальних повноважень (використанні процесуальних прав та дотриманні процесуальних обов`язків), визначених відповідним процесуальним законом.

3. Право офіційного тлумачення Правил адвокатської етики належить виключно З`їзду адвокатів України та Раді адвокатів України. Правила адвокатської етики в будь-якому разі не можуть бути застосовані проти інтересів адвоката, у тому числі, у спосіб тлумачення неналежним суб`єктом Правил адвокатської етики для дискредитації адвоката, який проходить процедуру доступу до інших професій.

Позивач, вважаючи протиправним рішення відповідача, звернуся до суду із цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 (далі - Закон № 5076-VI).

Статтею 45 Закону № 5076-VI передбачено, що Національна асоціація адвокатів України є недержавною некомерційною професійною організацією, яка об`єднує всіх адвокатів України та утворюється з метою забезпечення реалізації завдань адвокатського самоврядування.

Національна асоціація адвокатів України, зокрема, забезпечує доступ та відкритість інформації стосовно адвокатів України.

Національна асоціація адвокатів України є юридичною особою та діє через організаційні форми адвокатського самоврядування, передбачені цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 46 Закону № 5076-VI організаційними формами адвокатського самоврядування, зокрема, є Рада адвокатів України.

Відповідно до частини першої статті 55 Закону № 5076-VI у період між з`їздами адвокатів України функції адвокатського самоврядування виконує Рада адвокатів України. Повноваження і порядок роботи Ради адвокатів України визначаються цим Законом та положенням про Раду адвокатів України, що затверджується з`їздом адвокатів України. Рада адвокатів України підконтрольна і підзвітна з`їзду адвокатів України.

Згідно з частиною четвертою статті 55 Закону № 5076-VI Рада адвокатів України: 1) складає порядок денний, забезпечує скликання та проведення з`їзду адвокатів України; 2) визначає квоту представництва, порядок висування та обрання делегатів конференції адвокатів регіонів, з`їзду адвокатів України; 3) забезпечує виконання рішень з`їзду адвокатів України; 4) здійснює організаційне, методичне, інформаційне забезпечення ведення Єдиного реєстру адвокатів України, здійснює контроль за діяльністю рад адвокатів регіонів щодо внесення відомостей до Єдиного реєстру адвокатів України та надання витягів з нього; 5) затверджує регламент конференції адвокатів регіону, положення про раду адвокатів регіону, положення про кваліфікаційно-дисциплінарну комісію адвокатури, положення про ревізійну комісію адвокатів регіону, положення про комісію з оцінювання якості, повноти та своєчасності надання адвокатами безоплатної правничої допомоги; 6) встановлює розмір та порядок сплати щорічних внесків адвокатів на забезпечення реалізації адвокатського самоврядування, забезпечує їх розподіл і використання (якщо з`їздом адвокатів України прийнято рішення про сплату щорічних внесків адвокатів на забезпечення реалізації адвокатського самоврядування та визначено напрями їх використання); 7) визначає розмір відрахувань кваліфікаційно-дисциплінарних комісій адвокатури на забезпечення діяльності Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури; 8) сприяє діяльності рад адвокатів регіонів, координує їх діяльність; 9) сприяє забезпеченню гарантій адвокатської діяльності, захисту професійних і соціальних прав адвокатів; 10) приймає рішення про розпорядження коштами і майном Національної асоціації адвокатів України відповідно до призначень коштів і майна, визначених статутом Національної асоціації адвокатів України та рішеннями з`їзду адвокатів України; 11) розглядає скарги на рішення, дії чи бездіяльність рад адвокатів регіонів, їх голів, скасовує рішення рад адвокатів регіонів; 12) визначає друкований орган Національної асоціації адвокатів України; 13) забезпечує ведення офіційного веб-сайту Національної асоціації адвокатів України; 14) виконує інші функції відповідно до цього Закону та рішень з`їзду адвокатів України.

Відповідно до частин першої та третьої статті 57 Закону № 5076-VI рішення з`їзду адвокатів України та Ради адвокатів України є обов`язковими до виконання всіма адвокатами.

Рішення органів адвокатського самоврядування набирають чинності з дня їх прийняття, якщо інший строк не передбачений рішеннями.

09.06.2017 Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 2017 року затверджено Правила адвокатської етики (нова редакція), зі змінами від 15.02.2019 (далі - Правила).

Відповідно до Преамбули Правила адвокатської етики мають на меті уніфіковане закріплення традицій і досвіду української адвокатури в сфері тлумачення норм адвокатської етики, а також загальновизнаних деонтологічних норм і правил, прийнятих у міжнародному адвокатському співтоваристві.

Згідно зі статтею 2 Правил дія Правил поширюється на: - всі види адвокатської діяльності та в частині, визначеній Правилами, - на іншу діяльність (дії) адвоката, в тому числі соціально-публічну діяльність адвоката, яка може вступити в суперечність з професійними обов`язками адвоката або підірвати престиж адвокатської професії; - всіх адвокатів України, адвокатів іноземних держав, що внесені до Єдиного реєстру адвокатів України, а також адвокатів України, право на зайняття адвокатською діяльністю яких зупинено в передбаченому законом порядку; - адвокатів - членів органів адвокатського самоврядування, помічників та стажистів адвокатів, інших осіб, які перебувають у трудових відносинах з адвокатом (адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням) у частині, яка застосовна до їх діяльності; - відносини, що виникли або існують після їх прийняття.

У статті 5 Правил адвокатської етики визначено, що право офіційного тлумачення Правил належить виключно З`їзду адвокатів України та Раді адвокатів України. Якщо положення Правил допускають їх різне тлумачення, то такі положення підлягають застосуванню у найбільш сприятливому для адвоката їх тлумаченню.

Крім того, повноваження щодо надання роз`яснення Правил адвокатської етики визначені в статті 69 Правил, які передбачають, що у випадках, коли в конкретній ситуації адвокату важко визначити варіант поведінки, який у певних обставинах відповідав би нормам Правил, він може звернутися за роз`ясненням до Ради адвокатів України чи з`їзду адвокатів України. Дії адвоката, що відповідають роз`ясненню Ради адвокатів України чи з`їзду адвокатів України, не можуть бути поставлені йому за провину і мати наслідком накладення дисциплінарного стягнення.

Водночас, положенням про Раду адвокатів України, яке затверджено установчим з`їздом адвокатів України від 17.12.2012, зі змінами від 09.06.2017, визначено, що Рада адвокатів України відповідно до покладених на неї завдань, зокрема: забезпечує виконання рішень з`їзду адвокатів України (пункт 1.3); сприяє забезпеченню гарантій адвокатської діяльності, захисту професійних, соціальних та інших прав адвокатів (пункт 1.11); вживає відповідно до законодавства заходів щодо усунення державними органами та органами місцевого самоврядування, іншими суб`єктами порушень професійних прав та гарантій адвокатської діяльності; вносить пропозиції про усунення виявлених порушень і недоліків та притягнення до відповідальності посадових осіб, винних у допущених порушеннях (пункт 1.27); надає роз`яснення з питань, пов`язаних із адвокатською діяльністю (пункт 1.36); виконує інші функції відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" та рішень з`їзду адвокатів України, цього Положення (пункт 1.38).

Спірним рішенням Ради адвокатів України від 30.04.2024 №13 "Про надання роз`яснення частини другої статті 44 Правил адвокатської етики" вирішено:

1. Поведінка та дії адвоката ОСОБА_2 в умовах, описаних у зверненні, узгоджуються з вимогами частини другої статті 44 Правил адвокатської етики і не містять ознак неповаги до процесуальних прав адвоката, який представляє іншу сторону, або вчинення дій, що грубо порушують останні.

2. Положення частини другої статті 44 Правил адвокатської етики слід розуміти так, що повага до процесуальних прав адвоката, який представляє іншу сторону, і утримання від вчинення дій, що грубо порушують останні, полягає у належному (такому, що ґрунтується на принципах верховенства права, законності, незалежності, конфіденційності та уникнення конфлікту інтересів), компетентному та добросовісному здійсненні адвокатом процесуальних повноважень (використанні процесуальних прав та дотриманні процесуальних обов`язків), визначених відповідним процесуальним Законом.

3. Право офіційного тлумачення Правил адвокатської етики належить виключно З`їзду адвокатів України та Раді адвокатів України. Правила адвокатської етики в будь - якому разі не можуть бути застосовані проти інтересів адвоката, у тому числі, у спосіб тлумачення неналежним суб`єктом Правил адвокатської етики для дискредитації адвоката, який проходить процедуру доступу до інших професій.

Суд зазначає, що згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Пунктом 8 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України позивача визначено, зокрема, як особу, особу, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

З наведених процесуальних норм Закону випливає, що судовому захисту підлягає лише порушене право. Так, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. У контексті наведених приписів Кодексу адміністративного судочинства України підставою для звернення особи до суду з позовом є її суб`єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні прав чи свобод, однак, обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушеного права чи законного інтересу.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушенні в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України та норм Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковими. Відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюється при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Згідно з вимогами частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Виходячи з системного тлумачення зазначених положень законодавства, вбачається, що особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб`єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

Тобто, у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним за встановленням судом факту їх порушення.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Таким чином, для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Крім того, Верховний Суд України, розглядаючи справу №21-438а12, у своїй постанові від 26.03.2013 дійшов правового висновку про те, що відповідно до частини першої статті 2, пунктів 6, 8 частини першої статті 3, частини першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом захисту в адміністративному судочинстві є саме порушені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або їхніх посадових чи службових осіб права та інтереси позивачів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно із пунктом 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 09.12.1994, статтю 6 пункту 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявник вважає начебто певні положення норм законодавства впливають на його правове становище.

Подібний правовий висновок наведений у постановах Верховного Суду, зокрема, від 10.01.2019 у справі №855/3/19, від 08.11.2018 у справі №816/86/18.

Враховуючи зазначене, у межах розгляду цієї адміністративної справи насамперед підлягає встановленню факт порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача з боку відповідача. При цьому необхідно зазначити, що обов`язковою ознакою порушення права особи є його припинення, зміна або встановлення неможливості реалізації.

Реалізація особою права на звернення до адміністративного суду з позовом про оскарження будь-яких рішень, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, не покладає на суд беззаперечного обов`язку щодо надання такого захисту безвідносно до змісту позовних вимог та наявності спірних публічно-правових правовідносин.

Тобто, питання про можливість задоволення конкретних позовних вимог позивача, спрямованих на відновлення його прав, має вирішуватися, виходячи із суті заявлених вимог та наявності спірних правовідносин, які виникли безпосередньо між позивачем та суб`єктом владних повноважень, протиправне рішення якого, на суб`єктивну думку позивача, порушило його право.

Під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього неможливо виконати завдання судочинства.

Суд звертає увагу, що спірне рішення (пункт 1) стосується адвоката Овсієнко О.В., оскільки прийняте в контексті фактів, наведених у рішенні Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (у складі колегії) № 347/дс-24 від 19.03.2024. Пункти 2 та 3 спірного рішення містять загальний характер щодо поваги до процесуальних прав адвоката та тлумачення Правил адвокатської етики стосовно інтересів адвоката.

З урахуванням викладеного, матеріалами справи не підтверджується факт порушення прав та інтересів позивача, оскільки порушення має бути реальним, чого позивачем суду не доведено та матеріалами справи не підтверджено.

Отже, спірне рішення не впливає на права та обов`язки позивача.

Таким чином, відсутні підстави для задоволення позовних вимог у частині визнання протиправним і скасування рішення Ради адвокатів України від 30.04.2024 №13 "Про надання роз`яснення частини другої статті 44 Правил адвокатської етики".

При цьому постанови Верховного Суду, зазначені позивачем в позові, зокрема, постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2021 у справі № 826/9606/17 щодо скасування рішення Ради адвокатів України, не спростовують висновків суду та не є релевантними до обставин цієї справи.

Інші доводи позивача є безпідставними та не впливають на висновки суду.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа, у разі задоволення позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень.

Проте у цій справі суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, у зв`язку з чим відсутні підстави для відшкодування судових витрат, понесених позивачем.

Керуючись статтями 2, 9, 77, 243-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Недержавної некомерційної професійної організації "Національна асоціація адвокатів України" в особі Ради адвокатів України (вул. Борисоглібська 3, м. Київ, 04070, ) про визнання протиправним та скасування рішення відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, а також з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Канигіна Т.С.