Справа № 240/3790/24
Суддя: Сапальова Т.В.
Дата ухвалення: 2025-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/3790/24

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Лавренчук Ольга Володимирівна

Суддя-доповідач - Сапальова Т.В.

14 січня 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сапальової Т.В.

суддів: Капустинського М.М. Ватаманюка Р.В. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Пращерук М. О.,

представника позивача: Струкової Л. В.

представника відповідача: Мазур О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління ДПС у Житомирській області, у якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДПС у Житомирській області «Про звільнення ОСОБА_1 » від 15 грудня 2023 року №530-0;

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДПС у Житомирській області «Про внесення змін до наказу ТУ ДПС від 24,11.2023 №56-бз» від 19 грудня 2023року №59-бз;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника управління податкового аудиту Головного управління ДПС у Житомирській області з 02 січня 2024року;

- стягнути з Головного управління ДПС у Житомирській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 січня 2024 року по день фактичного поновлення її на роботі, який станом на 22.01.2024 становить 118638,28 грн, з відрахуванням встановлених законом податків та інших обов`язкових платежів;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління податкового аудиту Головного управління ДПС у Житомирській області з 02 січня 2024 року та в частині стягнення з Головного управління ДПС у Житомирській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 :

-визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління ДПС у Житомирській області від 15 грудня 2023 року №530-0 "Про звільнення ОСОБА_1 ".

-визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління ДПС у Житомирській області від 19 грудня 2023 року №59-бз "Про внесення змін до наказу ГУ ДПС від 24.11.2023 №56-бз» .

-поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника управління податкового аудиту Головного управління ДПС у Житомирській області з 02 січня 2024 року.

-зобов`язано Головне управління ДПС у Житомирській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02 січня 2024 року по 18 вересня 2024 року у загальній сумі 219788 (двісті дев`ятнадцять тисяч сімсот вісімдесят вісім) гривень 58 копійок.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд задовольнити її.

Представник позивача просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, які прибули в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина перша статті 129-1 Конституції України передбачає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

За приписами частини другої статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з частиною сьомою статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

З урахуванням вказаних вище вимог законодавства вбачається, що відповідно до статті 236 КЗпП України виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

У пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз`яснено, що рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення; - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Нормами КЗпП України чітко розмежовано підстави стягнення "середнього заробітку за час вимушеного прогулу", який згідно норм частини другої статті 235 КЗпП України стягується одночасно із ухваленням рішення про поновлення незаконно звільненого працівника, та підстави стягнення "середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі", який за нормами стаття 236 КЗпП України стягується за період затримки виконання рішення уповноваженого органу про поновлення на роботі.

Як встановлено матеріалами Наказом Головного управління ДПС у Житомирській області від 19 липня 2022 року №216-о, позивача зараховано на посаду начальника управління податкового аудиту Головного управління ДПС у Житомирській області, з 19 липня 2022 року (а.с. 11).

З матеріалів справи встановлено, що 20.11.2023 ОСОБА_1 подала заяву у якій просила надати відпустку без збереження заробітної плати тривалістю 30 календарних днів з 11 грудня 2023 року (а.с. 13).

Наказом Головного управління ДПС у Житомирській області від 24.11.2023 №56-бз наказано: надати ОСОБА_1 - начальнику управління податкового аудиту Головного управління ДПС у Житомирській області відпустку без збереження заробітної плати тривалістю 30 календарних днів з 11 грудня 2023 року по 09 січня 2024 року (а.с. 14).

В матеріалах адміністративної справи міститься копія:

- заяви позивача наступного змісту: "Прошу Вас звільнити мене з 01 січня 2024 року за власним бажанням" (а.с. 66). На заяві міститься резолюція "До наказу" та дата погодження 13.12.2023;

- листа Головного управління ДПС у Житомирській області від 13.12.2023 №7168/8/06-30-11-01-20 до ДПС України "Щодо погодження звільнення" ОСОБА_1 у зв`язку з поданою заявою (а.с. 67);

- лист ДПС України від 14.12.2023 №31589/7/99-00-07-03-01-07 у якій вказано, що Державна податкова служба України не заперечує щодо звільнення ОСОБА_1 (а.с. 68).

Наказом №530-0 від 15 грудня 2023 року "Про звільнення" наказано: відповідно до частини першої статті 86 Закону України "Про державну службу" звільнити 01 січня 2024 року ОСОБА_1 з посади начальника управління податкового аудиту Головного управління ДПС у Житомирській області, за власним бажанням" (а.с. 69)

Позивач, звертаючись до суду з позовом, зазначає, що оскаржуваний наказ є протиправним, оскільки нею була подана заява про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням з 01.01.2024.

Так, в матеріалах справи міститься лист адвоката Струкової Л.В. від 18.12.2023 наступного змісту: "Надаю заяву начальника управління податкового аудиту ГУ ДПС у Житомирській області ОСОБА_1 від 15.12.2023р., в якій вона повідомляє Вас про відкликання нею заяви про звільнення її за власним бажанням з 01 січня 2023 року". До листа додано заяву ОСОБА_1 від 15.12.2023 у якій вказано: "Відкликаю мою, ОСОБА_1 , начальника управління податкового аудиту ГУ ДПС у Житомирській області, заяву про звільнення, за власним бажанням з 01 січня 2023 року" (а.с. 16, 17).

Згідно з відміткою на листі адвоката від 18.12.2023, відповідач його отримав 19.12.2023.

Матеріалами справи встановлено, що 25.12.2023 до відповідача надійшла заява позивача від 19.12.2023 у якій вказано: "15.12.2023 мною, ОСОБА_1 , начальником управління податкового аудиту ГУ ДПС у Житомирській області, подано заяву про відкликання раніше поданої заяви про звільнення за власним бажанням, в якій помилково було вказано «з 01 січня 2023 року» замість «з 01 січня 2024 року». А тому, прошу мою заяву від 15.12.2023року вважати правильною наступного змісту: "Відкликаю мою, ОСОБА_1 , начальника управління податкового аудиту ГУ ДПС у Житомирській області, заяву про звільнення за власним бажанням з 01 січня 2024 року» (а.с. 18).

Як вказує відповідач, у зв`язку з перебуванням позивача у відпустці без збереження заробітної плати, її відсутністю в адміністративній будівлі та неможливістю вручити їй особисто копію наказу від №530-0 «Про звільнення ОСОБА_1 », ГУ ДПС 15.12.2023 направило листа №25733/6/06-30-11-01-15 (а.с. 70) про необхідність отримати трудову книжку, повернути службове посвідчення та передати справи і довірене, у зв`язку з виконанням посадових обов`язків, майно відповідно до ст. 89 Закону 889. До листа додано копію наказу №530-о від 15.12.2023.

Позивач, заперечуючи вказану вище обставину, зазначає, що не отримувала жодних документів від відповідача, оскільки вони направлялись на поштову адресу, відмінну від зареєстрованого її місця проживання.

Окрім того, наказом ГУ ДПС у Житомирській області від 19 грудня 2023 року №59-бз, наказано: "Внести зміни до наказу ГУ ДПС від 24.11.2023 №56-бз "Про надання відпустки без збереження заробітної плати ОСОБА_1 ", а саме: у наказовій частині слова та цифри "по 09 січня 2024 року" змінити словами та цифрами "по 01 січня 2024 року"" (а.с. 20)

Звертаючись до суду з позовом, позивач оскаржувані накази протиправними та такими, що порушують її права та інтереси.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Частиною третьою статті 235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника відповідно до статті 27 Закону України Про оплату праці від 24 березня 1995 року №108/95-ВР визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100).

Згідно з підпунктом з пункту 1 розділу І Порядку №100 він підлягає застосуванню для розрахунку середньої заробітної плати і у випадку вимушеного прогулу.

Відповідно до абзаців першого, третього, четвертого пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

За правилами пункту 5 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до пункту 8 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні 2 календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, установленим із дотриманням вимог законодавства.

Пунктом 3 розділу ІІІ Порядку №100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

За правилами підпункту б абзацу першого пункту 4 розділу ІІІ Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються: одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Крім того, відповідачем не заперечується наявність у позивача права на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, проте не згідний з обрахунком середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зокрема періодом вимушеного прогулу.

Матеріалами справи встановлено, що позивач 13 грудня 2023 року подала заяву про звільнення за власним бажанням з 01 січня 2024 року (а.с. 15).

Разом з тим, 15 грудня 2023 року (заявою від 19.12.2023 позивачем внесено уточнення щодо року), тобто до закінчення двотижневого строку з дня подання зави про звільнення, позивач подала відповідача заяву про відкликання попередньої поданої заяву про звільнення за власним бажанням з 01.01.2024 (74-75, 79).

Досліджуючи обставини справи, суд першої інстанції не встановив факт запрошення на посаду начальника управління податкового аудиту Головного управління ДПС у Житомирській області іншу особу, якій відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

З урахуванням викладеного Житомирський окружний адміністративний суд дійшов висновку про протиправність видання спірного наказу від 15.12.2023 №530-о про звільнення позивача, оскільки працівник (позивач), вчасно відкликавши попередньо подану заяву про звільнення (виявила бажання не розривати трудові відносини з відповідачем).

Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення її на посаді, з якої її було незаконно звільнено.

Відтак, скасування наказу про звільнення позивача передбачає поновлення її на посаді, з якої остання незаконно звільнена.

Оскільки у наказі від 15.12.2023 №530-о вказано: "Звільнити 01 січня 2024 року" , то цей день є останнім днем роботи на займаній посаді, а тому з 02 січня 2024 року у позивача почався вимушений прогул. Таким чином суд вважає, що необхідно поновити позивача саме з 02 січня 2024року, оскільки позивач вважається такою, що 01 січня 2024 року була на роботі.

Відповідач, не погодившись з рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2024 року в частині обрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вказує, що ОСОБА_1 у заяві на звільнення зазначила дату звільнення -01.01.2024, тому відповідно до порядку визначеного вищезазначеною постановою,для обрахунку середньоденного заробітку береться до уваги листопад - грудень 2023 року.

Згідно з табелем фактично відпрацьованого робочого часу, а саме: у листопаді - 3 робочих дні, у грудні 0 днів, тому нарахована заробітна плата становить: у листопаді - 3526,10 грн, у грудні 0 грн.

Середньоденний заробіток на дату 02.01.2024 року становить в сумі 1175,37 грн. (Одна тисяча сто сімдесят п`ять грн. 37 коп.) з розрахунку 3526,10 грн./3 робочих дні. Період вимушеного прогулу позивачки - з 02.01.2024 (наступний робочий день після звільнення, враховуючи, що день звільнення є останнім робочим днем) по 18.09.2024 (день постановлення рішення у цій справі) становить 187 робочих днів. З урахуванням цього, судом першої інстанції встановлено, що на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.01.2024 по 18.09.2024 у розмірі 219788,58 грн (1175,37 грн х 187 днів).

Проте, судом не враховано дні тимчасової непрацездатності в період з 01.01.2024 по 24.01.2024 із кількістю робочих днів 17, тому для обрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 02.01.2024 по 18.09.2024 потрібно зменшити кількість робочих днів з 187 на 17 та помножити на 1175,37 грн.

Отже, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 199 812,90 грн (сто дев`яносто дев`ять тисяч вісімсот дванадцять) гривень 90 копійок, що підлягає стягненню з ГУ ДПС у Житомирській області.

У постанові від 12.05.2022 у справі № 540/2186/21 Верховний Суд вказав, що вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію. При цьому, вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року в справі №755/12623/19 (провадження №14-47цс21) сформувала висновок про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Тобто в разі визнання звільнення незаконним і поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

З огляду на зазначене, вимушеним прогулом у розумінні статті 235 КЗпП України є період часу з дня звільнення працівника по день ухвалення рішення суду про поновлення його на роботі.

Період вимушеного прогулу позивачки - з 02.01.2024 (наступний робочий день після звільнення, враховуючи, що день звільнення є останнім робочим днем) по 18.09.2024 (день постановлення рішення у цій справі) становить 187 робочих днів.

З урахуванням цього, судом першої інстанції встановлено, що на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.01.2024 по 18.09.2024 у розмірі 219788,58 грн (1175,37 грн х 187 днів).

Враховуючи доводи апеляційної скарги відповідача, що судом першої інстанції не враховано дні тимчасової непрацездатності в період з 01.01.2024 по 24.01.2024 із кількістю робочих днів 17, тому для обрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 02.01.2024 по 18.09.2024 потрібно зменшити кількість робочих днів з 187 на 17 та помножити на 1175,37 грн. Отже, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 199 812,90 грн (сто дев`яносто дев`ять тисяч вісімсот дванадцять) гривень 90 копійок, що підлягає стягненню з ГУ ДПС у Житомирській області, колегія суддів погоджується з розрахунком середнього заробітку за час вимушеного прогулу Житомирським окружним адміністративним судом, посилаючись на те, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 у справі №6-511цс16 та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.06.2018 у справі №826/808/16 не знайшла підстав для відступлення від цього правового висновку. У постанові Верховного Суду 18.03.2021 у справі №825/3399/14 також підтримано цей висновок.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 15 лютого 2019 року у справі №826/6583/14, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Отже, на користь позивача належить стягнути 219788,58 грн (1175,37 грн х 187 днів) гривень, з яких відповідач відрахує загальнообов`язкові податки та збори.

Крім того, з матеріалів справи колегія суддів встановила, що відповідач в суді першої інстанції не висловлював свою позицію з приводу обрахунків розміру суми середнього заробітку з урахуванням тимчасової непрацездатності у відзиві на позовну заяву. Вперше доводи щодо тимчасової непрацездатності були заявлені в апеляційній скарзі, тому їм не надавалась оцінка при дослідженні обставин справи судом першої інстанції.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, в тому числі, чи є підстави допустити негайне виконання рішення.

В силу положень пунктів 2,3 частини першої статті 371 КАС України, негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 219788,58 грн (1175,37 грн х 187 днів) гривень.

Згідно з ч.1 та ч.2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача задоволені частково у визначений спосіб.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування останнього колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 27 січня 2025 року.

Головуючий Сапальова Т.В.

Судді Капустинський М.М. Ватаманюк Р.В.