Справа № 380/15499/24
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2025-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2025 рокусправа № 380/15499/24
місто Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гулика А.Г.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії

в с т а н о в и в:

І. Стислий виклад позицій учасників справи

до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 до Військової частини НОМЕР_1 код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 , у якій просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення нарахування та виплату ОСОБА_1 витрат на відрядження (добові: 52 доби) з 06.02.2015 по 18.04.2015;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 витрати на відрядження (добові: 52 доби) з 06.02.2015 по 18.04.2015;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення нарахування та виплату ОСОБА_1 витрат на відрядження (добові: 148 діб) з 26.09.2019 по 20.02.2020;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 витрати на відрядження (добові: 148 діб) з 26.09.2019 по 20.02.2020;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення нарахування та виплату ОСОБА_1 витрат на відрядження (добові: 64 доби) з 19.01.2023 по 23.03.2023;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 витрати на відрядження (добові: 64 доби) з 19.01.2023 по 23.03.2023.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при проходженні військової позивач неодноразово направлявся у службові відрядження: з 06.02.2015 по 18.04.2015 ОСОБА_1 перебував у відрядженні у АДРЕСА_2 для участі в АТО, що підтверджується посвідченням про відрядження від 05.02.2015 № 191; з 26.09.2019 по 20.02.2020 ОСОБА_1 перебував у відрядженні у складі сил та засобів які беруть безпосередню участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях з метою виконання службових завдань, що підтверджується витягом з наказу Командувача об`єднаних сил від 28.09.2019 № 238/дск та витягом з наказу Командуючого об`єднаних сил від 17.02.2020 №43/дск; з 19.01.2023 по 23.03.2023 ОСОБА_1 перебував у відрядженні для участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії на майданчику Радовичі. Разом з тим як під час вибуття у службові відрядження, так і після прибуття з відрядження Військова частина НОМЕР_1 не відшкодувала ОСОБА_1 витрати на відрядження (добові).

14.08.2024 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому проти задоволення позовних вимог заперечив повністю. Відзив обґрунтований тим, що відповідно до витягу з наказу керівника Сектору «А» № 38 від 07.02.2015 позивач прибув у службове відрядження. Така обставина підтверджується посвідченням про відрядження №191 з відповідними відмітками, де вказано факт вибуття з пп НОМЕР_4 (на теперішній час в/ч НОМЕР_1 ) 06.02.2015 та прибуття до Сектору «А» АТО 07.02.2015. Відповідно до витягу з наказу керівника Сектору «А» № 108 від 17.04.2015 позивач вибув зі сектора «А» до в/ч пп НОМЕР_4 (на т.ч в/ч НОМЕР_1 ) та 18.04.2015 до зазначеної військової частини. Отже у відповідному посвідченні про відрядження №191 від 05.02.2015 прямо не зазначено, що позивач не забезпечувався харчуванням, а тому останній перебував на трьохразовому харчуванні. Позивача забезпечували сухим пайком на 1 добу, що підтверджується наказом командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.09.2019 № 207. Так, відповідно до витягу з наказу командира НОМЕР_5 (по стройовій частині) від 06.09.2019 №207 позивача зараховано на котлове забезпечення за загальновійськовою нормою (на правах окремого підрозділу) з 26.09.2016. Оскільки, позивача зараховано на продовольче забезпечення військовою частиною, до якої відправлено у відрядження, а за дні, перебування у дорозі, він не був поставлений на забезпечення, йому виплачувались добові. Позивача знято з продовольчого забезпечення Військової частини НОМЕР_1 з 19.01.2023 та зараховано на продовольчий атестат №16 у зв`язку з вибуттям у відрядження для участі в бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони відсічі та стримування збройної агресії з 19.01.2023 та зарахований на продовольче забезпечення у Військовій частині НОМЕР_6 по 23.03.2023, що підтверджується продовольчим атестатом № 96. Оскільки, позивача зараховано на продовольче забезпечення за весь період відрядження, тому відсутні підстави для нарахування добових у розмірі 300 гривень згідно Додатку I до Постанови Кабінету Міністрів України від 2 лютого 2011 р. № 98.

ІІ. Рух справи

Ухвалою від 25.07.2024 суддя прийняв позовну заяву до розгляду й відкрив провадження у справі.

Ухвалою від 27.09.2024 суддя позовну заяву залишив без руху для усунення недоліків.

Ухвалою від 09.10.2024 суддя продовжив розгляд справи.

Ухвалою від 10.10.2024 суд залишив без розгляду позовну заяву у частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 витрат на відрядження (добові: 64 доби) з 19.01.2023 по 23.03.2023 та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити витрати на відрядження (добові: 64 доби) з 19.01.2023 по 23.03.2023.

Заходи забезпечення позову та доказів, у тому числі шляхом їх витребування, не вживались.

ІІІ. Фактичні обставини справи

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) у спірний період із січня 2015 року по 24.04.2024 включно проходив військову службу та перебував на грошовому забезпеченні у Військовій частині НОМЕР_1 (далі відповідач, в/ч НОМЕР_1 ), що підтверджується картками особового рахунку військовослужбовця за 2015-2024 роки.

Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) Міністерства оборони України від 24.04.2024 №88 ОСОБА_1 виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення з 24.04.2024.

При проходженні військової служби позивач неодноразово направлявся у службові відрядження:

- з 06.02.2015 по 18.04.2015 ОСОБА_1 перебував у відрядженні у АДРЕСА_2 для участі в АТО, що підтверджується посвідченням про відрядження від 05.02.2015 № 191;

- 26.09.2019 по 20.02.2020 ОСОБА_1 перебував у відрядженні у складі сил та засобів які беруть безпосередню участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях з метою виконання службових завдань, що підтверджується витягом з наказу Командувача об`єднаних сил від 28.09.2019 № 238/дск та витягом з наказу Командуючого об`єднаних сил від 17.02.2020 №43/дск;

- 19.01.2023 по 23.03.2023 ОСОБА_1 перебував у відрядженні для участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії на майданчику Радовичі.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення нарахування та виплати витрат на відрядження, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

IV. Позиція суду

Вирішуючи спір по суті, суд керувався такими мотивами.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист і членів їх сімей» визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 1-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист і членів їх сімей» законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів.

Статтею 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист і членів їх сімей» визначено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Статтею 2 зазначеного Закону визначено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до пункту 6 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» при виконанні службових обов`язків, пов`язаних з відрядженням в інші населені пункти, військовослужбовцям відшкодовуються витрати на відрядження в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02..02.2011 № 98 затверджено суми витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів.

Згідно пунктом 13 Постанови Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року №98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» визначено, що особливості направлення у відрядження військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, а також інших працівників органів внутрішніх справ, осіб рядового і начальницького складу, які проходять службу в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації, органах і підрозділах цивільного захисту, визначаються за погодженням з Міністерством фінансів відповідно Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Службою безпеки, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Управлінням державної охорони, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, а осіб начальницького складу Державної фельд`єгерської служби - Міністерством інфраструктури, працівників дипломатичної служби України, направленим у довготермінове відрядження, - Міністерством закордонних справ.

Для покриття особистих витрат під час відрядження військовослужбовцям здійснюються виплата добових; відшкодування витрат на найм житлового приміщення за час перебування у такому відрядженні; відшкодування вартості проїзду до місця відрядження та назад.

Виплата добових та відшкодування витрат на найм житлового приміщення здійснюються за наявності на посвідченні про відрядження засвідчених печаткою відміток про дати прибуття військовослужбовця в пункт (пункти) відрядження та вибуття з нього (з них) (пункт 20 Інструкції про відрядження військовослужбовців Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 20.02.2017 № 105).

Згідно пунктом 6 Постанови Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року №98 строк одного відрядження визначається керівником, але не може перевищувати в межах України 30 календарних днів, за кордон - 60 календарних днів, крім випадків, зазначених в абзацах другому - шістнадцятому цього пункту.

Строк відрядження військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу та працівників, які в особливий період направляються в межах України в райони воєнних (бойових) дій для участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, а також здійснення заходів із забезпечення правопорядку на деокупованих територіях та на державному кордоні, не повинен перевищувати період здійснення таких заходів.

Відповідно до пункту 3 Інструкції про відрядження військовослужбовців Збройних Сил України, яка затверджена Наказом Міністерства оборони України від 20.02.2017 № 105 рішення про направлення військовослужбовців у відрядження оформляється відповідним наказом, в якому зазначаються: пункт призначення; найменування військової частини (установи, організації), куди відряджається військовослужбовець; строк та терміни відрядження; мета відрядження.

Згідно з пунктом 6 Інструкції про відрядження військовослужбовців Збройних Сил України, яка затверджена Наказом Міністерства оборони України від 20.02.2017 № 105 Військова частина (установа, організація), що відряджає військовослужбовця, забезпечує його коштами для здійснення поточних витрат під час відрядження (авансом). Аванс відрядженому військовослужбовцю перераховується в безготівковій формі на відповідний рахунок для використання із застосуванням платіжних карток.

Пунктом 10 Інструкції про відрядження військовослужбовців Збройних Сил України, яка затверджена Наказом Міністерства оборони України від 20.02.2017 № 105 визначено, що окремим видом витрат, що не потребують спеціального документального підтвердження, є добові витрати (витрати на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи, понесені у зв`язку з таким відрядженням).

Добові витрати відшкодовуються в єдиній сумі незалежно від статусу населеного пункту.

Відповідно до пункту 11 Інструкції про відрядження військовослужбовців Збройних Сил України, яка затверджена Наказом Міністерства оборони України від 20.02.2017 № 105 за кожний день (включаючи день вибуття та день прибуття) перебування військовослужбовця (крім військовослужбовців строкової служби) у відрядженні в межах України, враховуючи вихідні, святкові й неробочі дні та час перебування в дорозі (разом з вимушеними зупинками), йому виплачуються добові в межах сум, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98.

До набрання чинності Інструкцію про відрядження військовослужбовців Збройних Сил України, яка затверджена Наказом Міністерства оборони України від 20.02.2017 № 105 порядок направляння військовослужбовців у відрядження було врегульовано Інструкцією про порядок відшкодування військовослужбовцям Збройних Сил України витрат на службові відрядження в межах України затвердженою наказом Міністра оборони України від 29.08.2011 № 530 де в пункті 1.13. визначено, що військовослужбовцю перед вибуттям у відрядження видається аванс у межах сум, передбачених на виплату добових та відшкодування витрат на проїзд та наймання житлового приміщення. Після повернення з відрядження військовослужбовець зобов`язаний до закінчення п`ятого банківського дня, наступного за днем повернення до місця проходження військової служби, подати звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт. Сума надміру витрачених коштів (залишку коштів понад суму, витрачену згідно із звітом про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт) підлягає поверненню військовослужбовцем до каси або зарахуванню на відповідний рахунок військової частини. Разом із цим звітом подаються посвідчення про відрядження, оформлене в установленому порядку, і оригінали документів, що підтверджують вартість понесених у зв`язку з відрядженням витрат.

Витрати на відрядження відшкодовуються лише за наявності оригіналів документів, що підтверджують вартість цих витрат, а саме: транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), у тому числі електронних квитків за наявності посадкового талона та документа про сплату за всіма видами транспорту, рахунків, отриманих з готелів (мотелів) або від інших осіб, що надають послуги з розміщення та проживання відрядженого військовослужбовця, у тому числі бронювання місць у місцях проживання, страхових полісів тощо.

Витрати у зв`язку з відрядженням, що не підтверджені документально (крім добових витрат), військовослужбовцю не відшкодовуються.

Суд погоджується із твердженнями представника позивача, відповідно до яких, ОСОБА_1 набув право на виплату йому витрат на відрядження (добових).

Разом з тим, суд звертає увагу на такі обставини.

Щодо періоду відрядження позивача з 06.02.2015 по 18.04.2015.

Відповідно до витягу з наказу керівника Сектору «А» № 38 від 07.02.2015 позивач прибув у службове відрядження. Така обставина підтверджується також посвідченням про відрядження №191 з відповідними відмітками, де вказано факт вибуття з пп НОМЕР_4 (на теперішній час в/ч НОМЕР_1 ) 06.02.2015 та прибуття до Сектору «А» АТО 07.02.2015.

Відповідно до витягу з наказу керівника Сектору «А» № 108 від 17.04.2015 позивач вибув зі сектора «А» до в/ч пп НОМЕР_4 (на т.ч в/ч НОМЕР_1 ) та 18.04.2015 до зазначеної військової частини.

Згідно з додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також і інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які, повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» від 2 лютого 2011 року № 98 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), сума добових на відрядження в межах України становила 30 гривень.

Виходячи з такого, суд висновує, що у такому посвідченні про відрядження №191 від 05.02.2015 прямо не зазначено, що позивач не забезпечувався харчуванням, а тому останній мав забезпечуватись харчуванням, доказів незабезпечення харчуванням не надано. У зв`язку з цим відповідач діяв правомірно щодо ненарахування та невиплати позивачу витрат на відрядження за період відрядження з 06.02.2015 по 18.04.2015.

Щодо періоду відрядження позивача з 24.09.2019 по 20.02.2020.

Згідно з пунктом 24 Інструкції про відрядження військовослужбовців ЗСУ, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 20.02.2017 № 105 виплата добових витрат військовослужбовців не здійснюється за дні, коли вони(військовослужбовці) забезпечені трьох разовим харчуванням за рахунок держави, а також за період, коли відрядженому здійснюється польові виплати (морське грошове забезпечення).

Відповідно до розрахункової-платіжної відомості №152 військовослужбовцю в/ч НОМЕР_1 здійснила виплату сум добових у розмірі 120 грн за час перебування у відрядженні, а саме прямування у відрядження та проїзд назад до ППД в/ч НОМЕР_1 . Окрім того, позивача забезпечувався сухим пайком на 1 добу, що підтверджується наказом командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.09.2019 № 207.

Так, відповідно до Витягу з наказу командира НОМЕР_5 (по стройовій частині) від 06.09.2019 №207 позивача зараховано на котлове забезпечення за загальновійськовою нормою (на правах окремого підрозділу) з 26.09.2016.

Оскільки, позивача зараховано на продовольче забезпечення військовою частиною, до якої відправлено у відрядження, а за дні, перебування у дорозі, він не був поставлений на забезпечення, йому виплачені добові, що підтверджується наданими разом з відзивом документами, суд вважає, що відповідач діяв правомірно під час нарахування та виплати позивачу витрат на відрядження за період відрядження з 24.09.2019 по 20.02.2020.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що відповідач діяв правомірно щодо ненарахування та невиплати позивачу витрат на відрядження за період відрядження з 06.02.2015 по 18.04.2015 та під час нарахування та виплати позивачу витрат на відрядження за період відрядження з 24.09.2019 по 20.02.2020.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини третьої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

V. Судові витрати

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати між сторонами не розподіляються.

Керуючись статтями 6, 9, 73-76, 242, 243, 244, 245 КАС України, суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Судові витрати між сторонами не розподіляються.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Суддя Гулик Андрій Григорович