Справа № 160/27710/24
Суддя: Стефанов С.О.
Дата ухвалення: 2025-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стефанова С.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України в особі начальника 1-го відіпс впс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ОКПП» старшого лейтенанта ОСОБА_2 про відміну рішення про відмову в перетині державного кордону України,-

В С Т А Н О В И В :

До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України в особі начальника 1-го відіпс впс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ОКПП» старшого лейтенанта ОСОБА_2 , в якому позивач просить:

- відмінити рішення № 2191 від 24.09.2024 р. про відмову в перетинанні державного кордону України;

- повернути діючий закордонний паспорт НОМЕР_2 , виданого Головним управлінням державної міграційної служби України в Дніпропетровській обл. 19.08.2015 р.;

- відшкодувати збитки в розмірі 30 783 грн (тридцять тисяч сімсот вісімдесят три гривень), які були спричиненні рішенням № 2191 від 24.09.2024 р. про відмову в перетинанні державного кордону України;

- стягнути з відповідача на користь позивача витрати за судовий збір у розмірі 1233 гривні.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.10.2024 року суду справу за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного державної прикордонної служби України в особі начальника 1-го відіпс впс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ОКПП» старшого лейтенанта ОСОБА_2 про відміну рішення про відмову в перетині державного кордону України передано на розгляд до Одеського окружного адміністративного суду.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Одеського окружного адміністративного суду від 18.11.2024 року справу № 160/27710/24 передано на розгляд судді Стефанову С.О.

Адміністративний позов обґрунтовано наступним

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 24 вересня 2024 року у громадянки України, ОСОБА_1 , при перетинанні державного кордону України на пункті пропуску Паланка-Маяки-Удобне прикордонниками було вилучено закордонний паспорт на позивачки ( НОМЕР_3 , виданого Головним управлінням державної міграційної служби України в Дніпропетровській обл. 19.08.2015 р.), який дійсний до 19.08.2025 року та відмовлено в перетинанні державного кордону України. На що було видане рішення № 2191 про відмову в перетинанні державного кордону України згідно з вимогами ст. 14 ЗУ «Про прикордонний контроль» де було вказано, що цей паспорт у позивачки вилучено ГУ ДМСУ у Дніпропетровській області з 16.08.24 до 19.08.25 р.

При цьому, прикордонниками не було складено акту про вилучення закордонного паспорту (наказ № 311 від 13.08.18 р. Про затвердження зразків документів, необхідних для вилучення, тимчасового вилучення паспорта громадянина України, паспорта громадянина України для виїзду за кордон, та журналу їх обліку). Але станом на 10.10.24 р. цей закордонний паспорт дійсний, що підтверджується довідкою про внесення відомостей до Єдиного державного реєстру, виданого 10.10.24 року відділом № 3 у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській обл.

Позивачка вважає, що вищезазначене рішення призвело до порушення її конституційних прав вільно пересуватися тобто залишити територію України попри те, що вона надала на паспортний контроль документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон закордонний паспорт, у зв`язку з чим звернулася до суду з даним позовом.

Відзив на адміністративний позов обґрунтовано наступним

Відповідач не погоджується з позовними вимогами, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, посилаючись в цілому на те, що позивачка при спробі перетину кордону надала на перевірку паспортний документ, який визнаний недійсним Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, і відповідно, не надавав позивачці право на перетинання державного кордону, а тому позивачці було законно відмовлено в перетинанні державного кордону, а недійсний паспортний документ вилучено на законних підставах.

Процесуальні дії

Ухвалою суду від 22 листопада 2024 року позов залишено без руху та позивачу надано 5-ти денний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання ухвали.

Заявою від 02.12.2024 року позивач усунула недоліки позову, зокрема надала до суду квитанцію про сплату судового збору.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін на підставі ст.262 КАС України у межах строків, визначених ст.258 КАС України та з урахуванням встановлених сторонам строків для подання заяв по суті.

20 грудня 2024 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву (вхід. № ЕС/76490/24).

Станом на 29 січня 2025 року, будь-яких інших заяв по суті справи з боку сторін на адресу суду не надходило.

Відповідно до ч.2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовувалася позиція позивача та відповідача, відзив на позовну заяву, суд встановив наступні факти та обставини.

Обставини справи встановлені судом

Рішенням НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 24.09.2024 року № 2191 про відмову в перетинанні державного кордону України згідно з вимогами ст. 14 Закону України «Про прикордонний контроль» ОСОБА_3 було відмовлено у перетинанні державного кордону з підстав того, що позивачка при спробі перетину кордону надала на перевірку паспортний документ, який визнаний недійсним Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, і відповідно, не надавав позивачці право на перетинання державного кордону.

У рішенні підставою для відмови зазначено, що паспорт НОМЕР_3 , у позивачки вилучено ГУ ДМС у Дніпропетровській області з 16.08.24 до 19.08.25 р.

Судом встановлено, що під час перевірки паспортного документу позивачки, було встановлено перебування паспорту громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_3 на обліку бази даних 1.3 «Відомості про втрачені, викрадені та оголошені недійсними паспортні документи» інформаційно-телекомунікаційної системи прикордонного контролю «Гарт-1» Державної прикордонної служби України за ініціативою Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, внаслідок чого паспорт був вилучений та 25 вересня 2024 року направлений до ініціатора - Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області.

Позивачка вважаючи, що вищезазначене рішення призвело до порушення її конституційних прав вільно пересуватися, тобто залишити територію України попри те, що вона надала на паспортний контроль документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон закордонний діючий паспорт, звернулася до суду з даним позовом.

Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з наступного.

Джерела права та висновки суду

Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Зазначеному кореспондує стаття 1 Закону України Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України від 21.01.1994 № 3857-XII (далі - Закон № 3857).

Ця стаття також передбачає, що на громадян України, які звернулися з клопотанням про виїзд з України, поширюються усі положення чинного законодавства, вони користуються всіма правами і несуть встановлені законом обов`язки.

Відповідно до статті 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Правові основи організації та діяльності Державної прикордонної служби України, її функції та повноваження визначає Закон України «Про державну прикордонну службу України».

Відповідно до абзацу 3 статті 2 Закону України «Про державну прикордонну службу України», основними функціями Державної прикордонної служби України є, зокрема, здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України та до тимчасово окупованої території і з неї осіб, транспортних засобів, вантажів, а також виявлення і припинення випадків незаконного їх переміщення.

Відповідно до пункту 1 статті 20 Закону України «Про державну прикордонну службу України», органам, підрозділам, військовослужбовцям, Державної прикордонної служби України для виконання покладених на Державну прикордонну службу України завдань надається право, в тому числі перевіряти в осіб, які прямують через державний кордон України, документи на право в`їзду в Україну або виїзду з України, робити в них відповідні відмітки і у випадках, передбачених законодавством, тимчасово їх затримувати або вилучати.

Поряд з цим, відповідно до пункту 88 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 2014 року № 152 (далі Постанова № 152), паспорт для виїзду за кордон може бути вилучено (у тому числі тимчасово) працівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС, закордонної дипломатичної установи, уповноваженим суб`єктом у разі його використання з метою вчинення злочину на території України чи за кордоном, підроблення, проведення службової перевірки щодо оформлення з порушеннями вимог законодавства або в інших випадках, передбачених законодавством.

Під час вилучення паспорта складається акт про його вилучення, а особі видається довідка про вилучення паспорта для виїзду за кордон, зразки яких затверджуються МВС.

Вилучений працівником уповноваженого суб`єкта паспорт разом з актом про його вилучення передається не пізніше наступного робочого дня згідно з актом приймання-передачі до територіального органу/територіального підрозділу ДМС, який знищує його в порядку, встановленому у пунктах 92-94 цього Порядку, або проводить службову перевірку.

Вилучений (у тому числі тимчасово) паспорт зберігається у територіальному органі/ територіальному підрозділі ДМС, закордонній дипломатичній установі до прийняття рішення про визнання його недійсним і подальшого анулювання та знищення в порядку, встановленому у пунктах 92-95 цього Порядку, або повернення заявнику.

Вилучений закордонною дипломатичною установою недійсний документ разом з актом про його вилучення надсилається до територіального органу/територіального підрозділу ДМС, що здійснив його оформлення або прийняв рішення про його вилучення, для знищення в порядку, встановленому у пунктах 92-95 цього Порядку.

Відповідно до абзаців підпунктів 1-9 пункту 89 Порядку № 152, паспорт для виїзду за кордон визнається недійсним, вилучається, анулюється та знищується у разі:

1) коли він підлягає обміну у зв`язку із зміною інформації, внесеної до паспорта для виїзду за кордон (у тому числі у зв`язку із зміною написання латинськими літерами складових імені «прізвище», «ім`я» у документах, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України);

2) закінчення строку його дії або прийняття рішення про його обмін до закінчення строку його дії;

3) виявлення помилки в інформації, внесеній до паспорта;

4) непридатності паспорта для виїзду за кордон для подальшого використання;

5) припинення особою громадянства України;

6) коли паспорт заявлений як втрачений або викрадений;

7) смерті особи, якій було видано такий паспорт; 8) оформлення паспорта з порушенням вимог законодавства;

9) неотримання його заявником протягом двох років, а у випадку, визначеному абзацом четвертим пункту 78 цього Порядку, - протягом трьох років.

Відповідно до пункту 90 Порядку № 152, про визнання паспорта для виїзду за кордон недійсним відповідно до підпунктів 6 і 8 пункту 89 цього Порядку територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС, закордонна дипломатична установа в установленому законодавством порядку протягом однієї доби інформують Адміністрацію Держприкордонслужби, Робочий апарат Українського бюро Інтерполу Національної поліції України.

Судом встановлено, що під час перевірки паспортного документу позивачки, було встановлено перебування паспорту громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_3 на обліку бази даних 1.3 «Відомості про втрачені, викрадені та оголошені недійсними паспортні документи» інформаційно-телекомунікаційної системи прикордонного контролю «Гарт-1» Державної прикордонної служби України за ініціативою Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, внаслідок чого паспорт був вилучений та 25 вересня 2024 року направлений до ініціатора - Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області.

Відповідно до пункту 3 Положення про інформаційно-телекомунікаційну систему прикордонного контролю «Гарт-1» Державної прикордонної служби України, затвердженого наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України 30 вересня 2008 року № 810 (далі Положення № 810), система «Гарт-1» - це сукупність організаційно-розпорядчих заходів, програмно-технічних та телекомунікаційних засобів, що забезпечують обробку інформації (уведення, записування, зчитування, зберігання, знищення, приймання, передавання) щодо прикордонного контролю осіб і транспортних засобів, які перетинають державний кордон України, та автоматизований доступ до інформації, що зберігається в базах даних системи «Гарт-1».

Відповідно до пункту 6 Положення № 810, функціями системи «Гарт-1» є, в тому числі, формування баз недійсних, викрадених і втрачених документів та автоматизація процесів перевірки відомостей про осіб, які перетинають державний кордон України, за базами даних недійсних, викрадених і втрачених документів на право виїзду за кордон та іншими базами даних, що створюються та використовуються відповідно до законодавства.

Однією з таких баз даних є база даних 1.3 «Відомості про втрачені, викрадені та оголошені недійсними паспортні документи», на обліку якої перебував паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_3 за ініціативою Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області.

Оскільки паспорт позивачки з`явився в базі даних «Гарт-1» Державної прикордонної служби України, відповідно до пунктів 89-90 Порядку № 152, він є або заявлений як втрачений або викрадений, або оформлений з порушенням вимог законодавства, тобто недійсний.

Отже, вилучення паспорту позивачки відбулось через відповідну ініціативу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, яке виконувало приписи Порядку № 152 в межах своїх повноважень, а в/ч НОМЕР_4 користувались своїм правом відповідно до пункту 1 статті 20 Закону України «Про державну прикордонну службу України».

Відносно тверджень позивачки щодо не складання акту про вилучення закордонного паспорту посадовими особами в/ч НОМЕР_4 , суд їх не приймає до уваги, оскільки положення пункту 88 Порядку № 152 щодо вилучення паспорту, в тому числі щодо оформлення акту та довідки, зразки яких затверджено наказом Міністерства внутрішніх справ України 13 квітня 2018 року № 311 (далі Наказ № 311) стосуються лише дій посадових осіб Державної міграційної служби України в межах їх повноважень, а не посадових осіб Державної прикордонної служби України.

Вказане опосередковано підтверджується пунктом 5 Наказу № 311, згідно якого контроль за виконанням цього наказу покладається на Голову Державної міграційної служби України.

Отже, чинне законодавство не зобов`язує представників Державної прикордонної служби України керуватись Наказом № 311 при вилученні (тимчасовому затриманні) паспорту на підставі статті 20 Закону України «Про державну прикордонну службу України».

Поряд з цим, слід відмітити, що відповідний документ було складено, а саме протокол про вилучення (тимчасове затримання) паспорту громадянина України для виїзду за кордон від 24 вересня 2024 року, примірник якого був виданий позивачці під її особистий підпис.

Тому слід визнати, що твердження позивачка про те, що під час вилучення паспорту представники в/ч НОМЕР_4 не складали жодних документів, спростовуються встановленими обставинами, оскільки вона сама поставила власний підпис на указаному протоколі.

Суд звертає увагу на те, що довідка про внесення відомостей до Єдиного державного реєстру від 10 жовтня 2024 року не містить в собі відомостей щодо статусу паспорта громадянина України для виїзду за кордон, а стосується лише паспорту громадянина України № НОМЕР_5 , тобто іншого документу який у позивачки не вилучався.

Отже, оскільки у позивачки було вилучено паспорт громадянина України для виїзду за кордон, вона не мала необхідних документів які надають право на перетин державного кордону.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в`їзд в Україну, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в`їзд в Україну).

У передбачених міжнародними договорами України випадках замість документів, зазначених у частині першій цієї статті, для виїзду з України і в`їзду в Україну можуть використовуватися інші документи.

Вказане кореспондується з положеннями частини 3 статті 6 Закону України «Про прикордонний контроль», відповідно до якої пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами.

Слід відмітити, що позивачка не підпадає під жодний з міжнародних договорів між Україною і Республікою Молдова, не мала при собі дипломатичного паспорту України, службового паспорту України, будь-якого іншого документу, окрім паспорту для виїзду за кордон, а тому після вилучення паспорту втратила право на виїзд з України.

В свою чергу, відповідно до частини 1 статті 14 Закону України «Про прикордонний контроль» громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови.

Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.

Форма рішення про відмову у перетинанні державного кордону встановлюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону (частина 2 статті 14 Закону України «Про прикордонний контроль»).

Суд зазначає, що передбачений вказаними нормативними актами розгляд питань, що пов`язані із в`їздом чи виїздом осіб в Україну чи за її межі, є виключною компетенцію посадових осіб Державної прикордонної служби, в тому числі прийняття рішень про відмову в перетині державного кордону.

При цьому, при прийнятті рішення законодавець визначив умову, - обґрунтованість рішення. У даному випадку питання обґрунтованості рішення слід трактувати не як опис підстав у самому рішенні, форма якого цього не передбачає.

Суд зазначає, що поняття «обґрунтованість рішення про відмову в перетині державного кордону» в контексті спірних правовідносин означає, що воно повинно ґрунтуватись на вимогах закону, що в даному випадку є доведеним зі сторони відповідача.

Суд звертає увагу, що враховуючи вимоги законодавства, рішення про те, чи підтвердила особа право на перетин державного кордону оцінюється виключно посадовою особою Державної прикордонної служби. З цих же підстав суд зазначає, що оскільки у позивачки був вилучений паспорт громадянина України для виїзду за кордон, вона не відповідала вимогам Законів України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та «Про прикордонний контроль», а тому представник відповідача не мав іншого варіанта поведінки, окрім прийняття рішення про відмову в перетинанні державного кордону.

Крім того, слід зазначити, що оскаржуване рішення відповідача має разовий характер і вичерпало свою дію фактом його виконання, тому при пред`явлені позивачкою документів, які надають право на перетин державного кордону на виїзд з України, оскаржуване рішення відповідача жодним чином не створить перешкод для перетину позивачкою кордону України, за наявності на те законних підстав.

В свою чергу, паспорт позивачки знаходиться в Головному управлінні Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, яке приймає подальше рішення щодо паспорту в межах компетенції, а тому саме до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області може бути заявлена позовна вимога щодо повернення паспорту.

Відповідно до правової позиції Верховного суду, викладеної у постанові від 23 грудня 2021 року у справі № 480/4737/19, ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

Адміністративний суд, використовуючи всі надані йому процесуальним законом повноваження, з урахуванням фактичних обставин справи та положень законодавства, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав позивача, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень; ефективний спосіб захисту повинен забезпечити негайне поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам, призводити до потрібних (бажаних) позивачу результатів (наслідків); ухвалення судами рішень, які безпосередньо не призводять до необхідних змін в обсязі прав позивача або не гарантують забезпечення примусового виконання судового рішення, не відповідає змісту цього поняття.

Суд зазначає, що оскаржуване рішення має разовий характер і вичерпало свою дію фактом його виконання, а саме відмовою позивачці у перетині державного кордону. Спірне рішення, окрім зазначених в ньому обставин, не має безпосереднього впливу, наслідкового зв`язку на подальші та інші суб`єктивні права та обов`язки позивачки, тому у разі пред`явлення особою документів, які надають право на перетин державного кордону на виїзд з України, оскаржуване рішення не створить перешкод для такого перетину за наявності на те законних підстав.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18 квітня 2024 року у справі № 260/3528/22.

З урахуванням викладеного та встановлених обставин, суд приходить до висновку, що прийняте відповідачем рішення в межах та на підставі наданих повноважень відповідає визначеним у частині 2 статті 2 КАС України критеріям, а тому є правомірним.

Поряд із цим, спірне рішення не має безпосереднього впливу, наслідкового зв`язку на подальші та інші суб`єктивні права та обов`язки позивачки, а тому його скасування також жодним чином не вплине на правовий статус та права позивачки. Оскільки паспорт позивачки внесений в базу даних «Гарт-1» Державної прикордонної служби України, відповідно до пунктів 89-90 Порядку № 152, він є або заявлений як втрачений або викрадений, або оформлений з порушенням вимог законодавства, тобто недійсний. Натомість, за наявності у позивачки дійсного паспорту, позивачка не позбавлена можливості реалізувати своє право виїзду за межі України.

Відтак, враховуючи наведене вище, рішення відповідача від 24 вересня 2024 року № 2191 про відмову у перетинанні державного кордону України прийнято в межах повноважень та у спосіб встановлений законом.

Оскаржуване рішення про відмову позивачці в перетинанні державного кордону України відповідає формі, затвердженій наказом Міністерства внутрішніх справ України від 24 червня 2023 року № 457.

Доводів, які б могли означене спростувати, позивачкою не наведено. Таким чином, позовні вимоги щодо визнання протиправним рішення в/ч НОМЕР_4 про відмову в перетинанні державного кордону України, а також похідні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, задоволенню не підлягають.

Згідно зі ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Щодо судового збору, то такий на підставі статті 139 КАС України покладається на позивача.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 173-183, 242-246, 250, 255 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України в особі начальника 1-го відіпс впс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ОКПП» старшого лейтенанта ОСОБА_2 про відміну рішення про відмову в перетині державного кордону України відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 та п.15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено, згідно ст.295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ).

Відповідач: НОМЕР_1 прикордонний загін державної прикордонної служби України в особі начальника 1-го відіпс впс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ОКПП» старшого лейтенанта ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ).

Суддя С.О. Cтефанов

.