Справа № 280/10147/24
Суддя: Богатинський Богдан Вікторович
Дата ухвалення: 2025-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2025 року Справа № 280/10147/24 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Богатинського Б.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Запорізький слідчий ізолятор» про визнання дій протиправними та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Державної установи «Запорізький слідчий ізолятор» (далі відповідач), в якій позивач просить суд:

Визнати протиправною та скасувати постанову № 538 начальника Державної установи «Запорізький слідчий ізолятор» від 24 вересня 2021 року про накладення на ув`язненого ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді догани.

Ухвалою суду від 06 листопада 2024 року позовну заяву залишено без руху.

18 листопада 2024 року до суду надійшов оновлений позов. Позивачем сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що дії посадових осіб відповідача є протиправними, оскільки: до ув`язненого неправомірно застосовано норми Кримінально-виконавчого кодексу України, так як він не був на той час засуджений; порушено строк розгляду та накладення щодо особи дисциплінарного стягнення; в матеріалах справи відсутнє рішення дисциплінарної комісії за результатом розгляду питання про застосування стягнення, що є порушенням встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії; немає письмового підтвердження ознайомлення позивача з фактом вилучення мобільного телефону; повідомлення про місце і час засідання дисциплінарної комісії щодо встановлення обставин вчинення проступку та визначення міри відповідальності направлено з порушенням строку та не підписано позивачем, що не дало змоги позивачу підготуватись до захисту своїх прав з урахуванням розумного строку. Позивач просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 25 листопада 2024 року визнано поважною причину пропуску строку звернення до адміністративного суду з цим позовом та поновлено позивачу пропущений строк звернення до суду у цій справі, відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

10 грудня 2024 року відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти задоволення позову в повному обсязі з наступних підстав. На час накладення дисциплінарного стягнення позивач перебував у статусі ув`язненого, а не засудженого, тому згідно чинного законодавства при розгляді правопорушення адміністрацією установи застосовано норми Закону України «Про попереднє ув`язнення» та Наказу Міністерства юстиції України №1769/5 від 14.06.2019 «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально виконавчої служби України», норми Кримінально-виконавчого кодексу України до ув`язненого не застосовувалось. На підставі викладених у рапортах фактів від 30.08.2021 проведено службове розслідування за фактом вилучення мобільного телефону у ув`язненого ОСОБА_1 , висновок був підписаний та затверджений 20.09.2021 начальником установи, після чого засідання дисциплінарної комісії проведено 24.09.2021 у десятиденний строк, відповідно Закону України «Про попереднє ув`язнення» та Наказу Міністерства юстиції України № 1769/5 від 14.06.2019 «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально виконавчої служби України», строки не були порушені. Рішення дисциплінарної комісії долучено до особової справи ОСОБА_1 , у вигляді постанови про накладене дисциплінарне стягнення у виді догани. Також відповідно до Наказу Міністерства юстиції України № 1769/5 від 14.06.2019 «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України», ув`язненого повідомлено та роз`яснено 23.09.2021 о 10:00 годині, про те що 24.09.2021 о 10:00 годині буде проведено засідання дисциплінарної комісії з приводу допущеного ним правопорушення встановленого порядку режиму утримання, на що ув`язнений відмовився ставити підпис на повідомленні з приводу ознайомлення його з датою, часом, та порядком застосування заходів заохочення і стягнення до ув`язнених, про що свідчать підписи посадових осіб на повідомленні. Відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

16 грудня 2024 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив. Застосування норм Кримінально-виконавчого кодексу України, зокрема ст.ст.54, 69, 132- 135, якими керувався відповідач при винесенні рішення стосовно накладення дисциплінарного стягнення у вигляді догани на ОСОБА_1 не було спростовано відповідачем у відзиві на позов, оскільки було зафіксовано в документі, тим самим мало місце застосування даних норм закону при прийнятті рішення щодо накладення дисциплінарного стягнення, а тому таке рішення є неправомірним. Накладення стягнення відбулось 24 вересня 2021 року, що є порушення одного з основних засад (принципів) адміністративного судочинства щодо розумності строків розгляду.

На підставі матеріалів справи, судом встановлено наступні обставини.

За вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 лютого 2022 року ОСОБА_1 визнано винуватим та засуджено до покарання у виді позбавлення волі за ч. 3ст. 286 Кримінального кодексу України на строк 9 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. На підставі ч. 5 ст. 72 ст. 286 Кримінального кодексу України зараховано ОСОБА_1 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 02 до 05 лютого 2020 року, а також з 08 липня 2021 року до набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі. Вирок вступив в закону силу 03.10.2023.

З 02 до 05 лютого 2020 року, а також з 08 липня 2021 року до набрання вироком законної сили ОСОБА_1 відбував покарання у Державній установі «Запорізький слідчий ізолятор».

Постановою про накладення дисциплінарного стягнення № 538 від 24.09.2021 винесеною начальником Державної установи «Запорізький слідчий ізолятор» на ув`язненого ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани. У вказаній постанові зазначено про допущення ув`язненим ОСОБА_1 порушення режиму, яке полягає в тому, що 30.08.2021 близько 09 години 30 хвилин під час проведення неповного особистого обшуку у ОСОБА_1 за поясом штанів було виявлено та вилучено мобільний телефон «SAMSUMG» у корпусі білого кольору без ІМЕІ.

Не погоджуючись з винесеною постановою, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» від 30.06.1993 № 3352-XII (далі - Закон № 3352-XII, в редакції, чинній на час винесення спірної постанови), попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Порядок попереднього ув`язнення визначається цим Законом та Кримінальним процесуальним кодексом України.

Тримання осіб, взятих під варту, відповідно до завдань кримінального судочинства здійснюється на принципах неухильного додержання Конституції України, вимог Загальної декларації прав людини, інших міжнародних правових норм і стандартів поводження з ув`язненими і не може поєднуватися з навмисними діями, що завдають фізичних чи моральних страждань або принижують людську гідність.

Метою попереднього ув`язнення є запобігання можливому ухиленню особи, взятої під варту, від органів досудового розслідування та суду, перешкоджанню кримінальному провадженню або зайняттю злочинною діяльністю, а також забезпечення виконання вироку та видачі особи (екстрадиції) або її транзитного перевезення (ст. 2 Закону № 3352-XII).

Підставою для попереднього ув`язнення є вмотивоване рішення суду про обрання як запобіжного заходу тримання під вартою або про застосування тимчасового чи екстрадиційного арешту, винесене відповідно до Кримінального і Кримінального процесуального кодексів України та/або рішення компетентного органу іноземної держави у випадках, передбачених законом. (ст. 3 Закону № 3352-XII).

Установами для тримання осіб, щодо яких як запобіжний захід обрано тримання під вартою або до яких застосовано тимчасовий чи екстрадиційний арешт, є слідчі ізолятори Державної кримінально-виконавчої служби України, гауптвахти Військової служби правопорядку у Збройних Силах України. В окремих випадках, що визначаються потребою в проведенні слідчих дій, ці особи можуть перебувати в ізоляторах тимчасового тримання (ч. 1 ст. 4 Закону № 3352-XII).

Суд зазначає, що за ст. 5 Закону № 3352-XII забезпечення порядку тримання під вартою осіб у місцях попереднього ув`язнення покладається на адміністрацію місць попереднього ув`язнення, яка діє відповідно до цього Закону та інших актів законодавств.

Згідно ч. 1 ст. 6 Закону № 3352-XII особи, які перебувають у місцях попереднього ув`язнення, мають обов`язки і права, встановлені законодавством для громадян України, з обмеженнями, що передбачені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.ч 1, 2 ст. 7 Закону № 3352-XII режим у місцях попереднього ув`язнення, тобто порядок і умови тримання осіб, взятих під варту, та нагляду за ними з метою забезпечення попереднього ув`язнення, встановлюється цим Законом та іншими нормативними актами.

Основними вимогами режиму в місцях попереднього ув`язнення є ізоляція осіб, взятих під варту, постійний нагляд за ними і роздільне тримання їх у порядку, передбаченому статтею 8 цього Закону.

Порядок і умови тримання у слідчих ізоляторах (далі - СІЗО) осіб, які тримаються під вартою, і окремих категорій засуджених до позбавлення волі врегульовано Правилами внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 14.06.2019 №1769/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18.06.2019 за №633/33604 (далі - Правила №1769/5, у редакції чинній станом на день виникнення спірних правовідносин).

Згідно п. 2 глави І розділу І Правил №1769/5 ці Правила обов`язкові для всіх СІЗО.

За визначенням вказаних пункту 3 глави 1 розділу І Правил №1769/5:

засуджені - особи, вперше засуджені до позбавлення волі за нетяжкі чи тяжкі кримінальні правопорушення, які на підставі статті 89 КВК залишені у СІЗО для роботи з господарського обслуговування; особи, засуджені до обмеження волі, які на підставі статті 57 КВК підлягають направленню до місця відбування покарання; особи, засуджені до арешту, позбавлення волі, довічного позбавлення волі, вироки щодо яких набрали законної сили і які на підставі статті 87 КВК підлягають відправленню до установ виконання покарань; засуджені, вироки щодо яких набрали законної сили, які на підставі статті 90 КВК тимчасово залишені в СІЗО або переведені до СІЗО з арештного дому, виправного центру, дисциплінарного батальйону або виправної колонії; особи, вироки щодо яких набрали законної сили, які відповідно до статті 88 КВК переміщуються під вартою з однієї установи до іншої;

ув`язнені - особи, які тримаються під вартою відповідно до вмотивованого рішення суду про обрання як запобіжного заходу тримання під вартою або про застосування тимчасового чи екстрадиційного арешту, винесеного відповідно до Кримінального кодексу України та КПК, та/або рішення компетентного органу іноземної держави у випадках, передбачених законом; особи, щодо яких вироком суду передбачено тримання під вартою до набрання ним законної сили;

Згідно пункту 4 глави 1 розділу І Правил №1769/5 діяльність адміністрації СІЗО ґрунтується на суворому дотриманні законності та визначається відповідно до положення про СІЗО. Обов`язки адміністрації та персоналу СІЗО визначено статтею 21 Закону України «Про попереднє ув`язнення».

Відповідно до пункту 5 глави 1 розділу І Правил №1769/5 тримання ув`язнених і засуджених відповідно до завдань кримінального судочинства здійснюється на принципах неухильного додержання Конституції України, вимог Загальної декларації прав людини, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і практики Європейського суду з прав людини, Європейських в`язничних правил, Мінімальних стандартних правил ООН щодо поводження з в`язнями (Правил Мандели), інших міжнародних правових норм і стандартів поводження з ув`язненими і не може поєднуватися з діями, що завдають фізичних чи моральних страждань або принижують людську гідність. Усі ув`язнені (засуджені) повинні бути захищені від таких дій та жодні обставини не можуть бути виправданням для їх застосування.

Пунктами 1, 3, 4 глави 3 розділу І Правил №1769/5 визначено, що ув`язнені та засуджені, яких тримають у СІЗО, користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених законодавством України і встановлених вироком суду (для засуджених). Обмеження прав, які застосовуються до ув`язнених та засуджених, мають бути мінімально необхідними для досягнення обґрунтованих цілей. Такі обмеження не можуть застосовуватись, якщо для ефективного досягнення поставлених цілей існує менше альтернативне обмеження.

Забороняється будь-яка дискримінація, зокрема пряме або непряме обмеження прав ув`язнених (засуджених) залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД чи іншу хворобу, сімейного чи майнового стану, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання допомоги іншим ув`язненим або засудженим у захисті їхніх прав.

Ув`язнених тримають у СІЗО в порядку, передбаченому цими Правилами та Законом України «Про попереднє ув`язнення».

Підпунктом 13 пункту 3 глави 4 розділу І Правил №1769/5 визначено, що ув`язненим і засудженим забороняється виготовляти, зберігати і користуватися предметами, речами, напоями та речовинами, забороненими для передавання ув`язненим і засудженим, а також для користування та зберігання при собі.

У копії спірної постанови від 24.09.2021 вказано, що така винесена відповідачем керуючись ст. ст. 14, 15 Закону України «Про попереднє ув`язнення», ст.ст. 54, 69, 132-135 Кримінально-виконавчого кодексу України, пунктом 2, пунктом 3, Глави 4 Розділу 1 Правил №1769/5.

Так, ст.ст. 14, 15 вказаного Закону № 3352-XII передбачають, що до осіб, які перебувають під вартою, в разі їх зразкової поведінки адміністрація місця попереднього ув`язнення може застосовувати такі заходи заохочення:

оголошення подяки;

дострокове зняття раніше накладеного стягнення;

збільшення тривалості прогулянки на одну годину;

дозвіл на додаткове придбання продуктів харчування і предметів першої необхідності в межах 25 відсотків на місяць від суми, передбаченої частиною першою статті 9 цього Закону;

дозвіл на одержання додатково однієї посилки або передачі;

преміювання за кращі показники в роботі.

До осіб, взятих під варту, які порушують вимоги режиму, адміністрація місця попереднього ув`язнення може застосовувати такі заходи стягнення:

попередження або догану;

позачергове залучення до прибирання приміщення.

Особи, взяті під варту, які злісно порушують вимоги режиму, за мотивованою постановою начальника місця попереднього ув`язнення можуть бути поміщені до карцеру на строк до десяти діб, а неповнолітні - на строк до п`яти діб. Поміщення до карцеру не повинно поєднуватися з погіршенням встановлених норм харчування.

Вагітні жінки і жінки, які мають при собі дітей, поміщенню до карцеру не підлягають.

Застосовувані до взятих під варту заходи стягнення мають відповідати тяжкості і характеру провини. Не допускається застосування заходів, що навмисно завдають особам, яких тримають під вартою, фізичних чи моральних страждань або принижують людську гідність.

Стягнення може бути накладено у строк, що не перевищує десяти діб з дня виявлення проступку, а якщо у зв`язку з проступком проводилась перевірка, то з дня її завершення, але не пізніш як через шість місяців з дня вчинення проступку.

Накладене стягнення виконується негайно або не пізніше одного місяця з дня його винесення.

Відповідно пунктами 6.1, 6.3, 6.4, 6.7-6.9 глави 6 розділу VIII Правил №1769/5 (у редакції, чинній на час винесення спірної постанови) встановлено, що порядок застосування заходів заохочення і стягнення до ув`язнених та засуджених визначається статтями 14, 15 Закону України «Про попереднє ув`язнення» та статтями 54, 67-69, 130-135 КВК.

Правом застосовувати в повному обсязі заходи заохочення і стягнення до ув`язнених та засуджених (за винятком переведення засуджених до приміщення камерного типу (одиночної камери)) користується начальник СІЗО або особа, яка виконує його обов`язки.

Перед накладенням стягнення питання про доцільність застосування стягнення до ув`язнених та засуджених вирішується на засіданні дисциплінарної комісії СІЗО, яка діє на постійній основі. Засідання дисциплінарної комісії є повноважним, якщо на ньому присутні більше половини її членів.

До складу дисциплінарної комісії входять начальник СІЗО, його перший заступник, заступники, а також начальники служб СІЗО, які за своїми посадовими обов`язками безпосередньо спілкуються з ув`язненими та засудженими. Очолює дисциплінарну комісію начальник СІЗО або особа, яка виконує його обов`язки.

На засідання дисциплінарної комісії запрошуються й інші особи, присутність яких є доцільною, для встановлення обставин вчинення правопорушення та визначення міри відповідальності. Члени спостережних комісій на відповідній території мають право бути присутніми на засіданні дисциплінарної комісії та мають право дорадчого голосу.

Ув`язнений чи засуджений має бути письмово повідомлений про місце і час засідання дисциплінарної комісії не пізніше ніж за одну добу до його проведення. За письмовою заявою ув`язненого чи засудженого цей термін може бути продовжено, але не більш як на дві доби.

Ув`язнений чи засуджений під час підготовки до засідання дисциплінарної комісії має право користуватися послугами захисника, адвоката або іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, за власним вибором, який представлятиме його інтереси під час засідання комісії. Якщо ув`язнений або засуджений не має доступу до цих осіб, адміністрація СІЗО зобов`язана надати йому можливість звернутися за отриманням правової допомоги до суб`єктів надання такої допомоги.

Ув`язнений і засуджений та/або їх представники мають право:

отримати інформацію про притягнення до відповідальності, у тому числі документи, що стосуються справи, не пізніш як за одну добу до початку засідання дисциплінарної комісії;

бути присутніми на засіданні дисциплінарної комісії під час розгляду питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності;

ознайомлюватися з матеріалами дисциплінарного провадження та особової справи, робити виписки, знімати копії з них;

надавати пояснення, заперечення та заявляти клопотання в усному та письмовому вигляді, надавати докази;

подавати клопотання не пізніш як за двадцять чотири години до визначеного часу засідання про залучення до засідання дисциплінарної комісії осіб, присутність яких є доцільною, для встановлення обставин вчинення правопорушення та визначення міри відповідальності.

Матеріали про порушення доповідає на засіданні дисциплінарної комісії начальник відділення соціально-психологічної служби або особа, яка ініціювала притягнення до відповідальності, у присутності особи, яка вчинила порушення, та інших запрошених осіб.

Під час засідання дисциплінарної комісії заслуховуються пояснення ув`язненого чи засудженого та його представника, свідків, інших осіб, присутність яких є доцільною, для встановлення обставин вчинення правопорушення та визначення міри відповідальності, адміністрації СІЗО, особи, яка ініціювала притягнення до відповідальності, та осіб, які мають право дорадчого голосу.

Рішення про притягнення до відповідальності приймається більшістю голосів членів дисциплінарної комісії. Результати розгляду дисциплінарною комісією питання про доцільність застосування стягнення до засудженого оформлюються відповідним письмовим рішенням.

Ув`язнений або засуджений може оскаржити накладене на нього стягнення до органу виконання покарань вищого рівня, прокурору чи суду, однак подання скарги не зупиняє виконання стягнення. Посадова особа, якою накладено стягнення, за наявності для того підстав може його скасувати або замінити іншим, більш м`яким, стягненням. Вища посадова особа може скасувати стягнення в разі, якщо посадова особа, якою накладено стягнення, перевищила свої повноваження або стягнення було накладено нею за відсутності порушення з боку ув`язненого чи засудженого.

Ув`язненому чи засудженому протягом трьох робочих днів видається копія рішення про застосування до нього стягнення із зазначенням можливості та порядку його оскарження.

Про заохочення і стягнення начальник СІЗО виносить постанову про заохочення (додаток 28) і постанову про накладення дисциплінарного стягнення (додаток 29).

Про виявлене порушення вимог режиму посадова особа СІЗО складає вмотивований рапорт, який подає на розгляд адміністрації СІЗО. Облік таких рапортів здійснюється у журналі обліку рапортів про порушення ув`язненими і засудженими встановленого режиму тримання (додаток 30), що зберігається у черговій частині СІЗО.

Під час призначення заходів стягнення враховуються причини, обставини і мотиви вчинення порушення, поведінка ув`язненого чи засудженого до вчинення проступку, кількість і характер раніше накладених стягнень, а також пояснення щодо суті проступку. Заходи стягнення мають відповідати тяжкості і характеру провини. Не допускається застосування стягнень, що завдають ув`язненим та засудженим фізичних чи моральних страждань або принижують людську гідність.

Стягнення може бути накладено у строк, що не перевищує десяти діб з дня виявлення проступку, а якщо у зв`язку з проступком проводилась перевірка, - з дня її завершення, але не пізніше ніж через шість місяців з дня вчинення проступку. Накладене стягнення виконується негайно або не пізніше одного місяця з дня його винесення.

Таким чином, перед винесенням суб`єктом владних повноважень рішення щодо застосування відносно ув`язненого заходу дисциплінарного стягнення, має бути проведено засідання належної дисциплінарної комісії у присутності особи, до якої застосовується захід впливу, на вимогу останнього також за участю захисника, із заслуховуванням пояснень від усіх учасників заходу із перевіркою документів та наданням останнім належної правової оцінки; про таке засідання ув`язнений має бути письмово попереджений не менше як за добу, роз`яснено право на захист; рішення про застосування стягнення має бути вручено ув`язненому протягом трьох робочих днів із зазначенням можливості та порядку його оскарження.

Позовна заява не містить заперечень стосовно фактів вчиненого позивачем порушення, так, позивач у вказаній справі та його представник адвокат наполягають на тому, що заходи дисциплінарного стягнення були застосовані із порушенням порядку розгляду матеріалів щодо обставин подій, без урахування статусу позивача саме як «ув`язненого», а не «засудженого», оскільки оскаржувана постанова посилання на норми КВК України, які розповсюджувались саме на засуджених, а не на ув`язнених.

Суд зазначає, що відповідач наполягає на дотриманні норм Закону та Правил щодо ув`язненого, та у відзиві на позовну заяву повідомляє про застосування при розгляді правопорушення адміністрацією установи норм Закону України «Про попереднє ув`язнення» та Наказу Міністерства юстиції України №1769/5 від 14.06.2019 «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально виконавчої служби України», норми Кримінально-виконавчого кодексу України до ув`язненого не застосовувалось.

Виходячи з аналізу норм законодавства, яке регулює особливості тримання під вартою осіб у місцях попереднього ув`язнення, суд робить висновки, що ув`язнені, зокрема особи щодо яких вироком суду передбачено тримання під вартою до набрання ним законної сили, тримаються у СІЗО в порядку, передбаченому Законом № 3352-XII та Правилами № 1769/5 та вони мають обов`язки і права, встановлені законодавством для громадян України, з обмеженнями, що передбачені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Зокрема, ув`язнені зобов`язані додержувати порядку (режиму), встановленого в місцях попереднього ув`язнення.

Як наслідок, процедура притягнення ув`язнених до дисциплінарної відповідальності, окрім ст. 15 Закону № 3352-XII, визначена приписами досліджених вище Правил № 1769/5, та варто відмітити, що у окремих випадках у місцях попереднього ув`язнення - СІЗО можуть триматися засуджені особи та, таких осіб тримають у СІЗО відповідно до Правил № 1769/5 та вимог КВК України.

Відповідно, суд зауважує та звертає увагу, що наявна у пункту 1 глави 6 розділу VIII Правил № 1769/5 бланкетна (відсилочна) норма щодо застосування статей 54, 67-69, 130-135 КВК України стосується саме визначення порядку застосування заходів заохочення і стягнення щодо засуджених, у зв`язку з чим визначена КВК України процедура застосування заходів стягнення не поширює свою дію на ув`язнених.

Судом встановлено, що у оскаржуваній постанові містяться посилання на норми КВК України, які в даному випадку до ув`язненого не застосовні.

При цьому, обґрунтування позивача про не застосування відповідачем норм Закону №3352-XII, та Правил № 1769/5 не є доведеними, оскільки у вказаній постанові містяться посилання і на ці норми, та враховуючи пояснення відповідача саме вони застосовані при проведенні службового розслідування.

Також, суд звертає увагу, що оскаржувана постанова викладена відповідачем на бланку у відповідності до Додатку 29 Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України (пункт 8 глави 6 розділу VIII Правил № 1769/5), у якому містяться посилання на вказані статті 54, 69, 132 - 135 Кримінально-виконавчого кодексу України.

Крім того, суд враховує, що посилаючись на незастосування норм Закону №3352-XII, та Правил № 1769/5 представник позивача не зазначає, які саме норми відповідачем не враховані.

Щодо строку розгляду та накладення щодо особи дисциплінарного стягнення, судом встановлено наступне.

Так, представник позивача зазначає, що накладення стягнення відбулось 24 вересня 2021 року, що є порушення одного з основних засад (принципів) адміністративного судочинства щодо розумності строків розгляду.

Відповідач заперечуючи порушення строків повідомив, що на підставі викладених у рапортах фактів від 30.08.2021 проведено службове розслідування за фактом вилучення мобільного телефону у ув`язненого ОСОБА_1 , висновок був підписаний та затверджений 20.09.2021 начальником установи, після чого засідання дисциплінарної комісії проведено 24.09.2021 у десятиденний строк.

Судом вище зазначено, що згідно з пунктом 9 глави 6 розділу VIII Правил № 1769/5, стягнення може бути накладено у строк, що не перевищує десяти діб з дня виявлення проступку, а якщо у зв`язку з проступком проводилась перевірка, - з дня її завершення, але не пізніше ніж через шість місяців з дня вчинення проступку. Накладене стягнення виконується негайно або не пізніше одного місяця з дня його винесення.

Відповідно до матеріалів справи, судом встановлено, що за фактом виявлення у ОСОБА_1 30.08.2021 мобільного телефону « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у корпусі білого кольору без ІМЕІ, про що доведено рапортами від 30.08.2021 та складено протокол вилучення.

08.09.2021 щодо вказаних обставин надані пояснення засудженими ВСПС ОСОБА_2 та ОСОБА_3

20.09.2021 за результатами службового розслідування, проведеного за фактом виявлення та вилучення мобільного телефону у ув`язненого ОСОБА_1 складений висновок та підписаний членами дисциплінарної комісії та затверджений начальником СІЗО.

23.09.2021 позивачу сформоване повідомлення про призначення на 24.09.2021 о 10-00 год. засідання дисциплінарної комісії установи з приводу допущеного порушення встановленого порядку режиму утримання.

24.09.2021 винесена оскаржувана постанова.

Таким чином, враховуючи наведене, у зв`язку з проступком проводилась перевірка, а саме службове розслідування, яке відповідно до висновку за результатами службового розслідування припинено 20.09.2021, то саме з дати 20.09.2021 слід відраховувати десять діб з дня його завершення.

Отже, відповідачем оскаржувана постанова прийнята в межах строку визначеного законом.

Стосовно посилань позивача на відсутність в матеріалах справи рішення дисциплінарної комісії за результатом розгляду питання про застосування стягнення, суд вказує, що як зазначено судом 20.09.2021 за результатами службового розслідування, проведеного за фактом виявлення та вилучення мобільного телефону у ув`язненого ОСОБА_1 складений висновок та підписаний членами дисциплінарної комісії та затверджений начальником СІЗО, відтак рішення дисциплінарної комісії міститься в матеріалах справи.

Крім того, позивач зазначає, що повідомлення про місце і час засідання дисциплінарної комісії щодо встановлення обставин вчинення проступку та визначення міри відповідальності направлено з порушенням строку та не підписано позивачем.

Відповідно до пунктом 4 глави 6 розділу VIII Правил № 1769/5 ув`язнений чи засуджений має бути письмово повідомлений про місце і час засідання дисциплінарної комісії не пізніше ніж за одну добу до його проведення. За письмовою заявою ув`язненого чи засудженого цей термін може бути продовжено, але не більш як на дві доби.

Як вже вказано судом, 23.09.2021 позивачу сформоване повідомлення про призначення на 24.09.2021 о 10-00 год. засідання дисциплінарної комісії установи з приводу допущеного порушення встановленого порядку режиму утримання.

Позивач від підпису відмовився, що вказано у цьому повідомленні.

Матеріали справи не містять відомостей про те, що позивач звертався з письмовою заявою про продовження цього терміну, але не більш як на дві доби.

Суд враховує, що позивач відмовився під час проведення службового розслідування від надання пояснень, про що було складено відповідний акт, також позивач відмовився від підпису оскаржуваної постанови, як зазначено у ній.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що під час судового розгляду судом не встановлено недотримання відповідачем положень Закону України «Про попереднє ув`язнення» та Правил №1769/5 під час розгляду матеріалів дисциплінарного провадження та відповідно, суд приходить до висновку про правомірність винесення спірної постанови від 24.09.2021 та відсутність підстав для її скасування.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За наведеного вище, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 139, 241-246, 255, 262 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної установи «Запорізький слідчий ізолятор» про визнання дій протиправними та скасування постанови, - відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 КАС України після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в порядок та строки, передбачені ст.ст. 295, 297 КАС України. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ),

Відповідач - Державна установа «Запорізький слідчий ізолятор» (вул. Перша Ливарна, буд. 36, м. Запоріжжя, 69011; ).

Повне судове рішення складено 24.01.2025.

Суддя Б.В. Богатинський