Справа № 420/22998/24
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2025-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/22998/24
Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К.С.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2024 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2024 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не звільнення військовослужбовця - заступника командира військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з військової служби відповідно до абзацу першого підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції чинній на момент подання рапорту, через сімейні обставини у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) прийняти рішення про звільнення військовослужбовця - заступника командира військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з військової служби відповідно до абзацу першого підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції, чинній на момент подання рапорту, через сімейні обставини у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 . 07.05.2024 року він звернувся до командира військової частини з рапортом про звільнення з військової служби, відповідно до підпункту «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами, а саме у зв`язку із вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років. Разом з тим, 28.06.2024 року ІНФОРМАЦІЯ_2 було відмовлено позивачу у задоволенні рапорту. Позивач вважає таку відмову протиправною, у зв`язку з чим звернувся до суду з позовною заявою.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Доводами апеляційної скарги зазначено, що в період дії Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у редакції від 09.05.2024, була наявна підстава для звільнення, на яку посилався позивач у своєму позові. Натомість, відповідач розглянув зазначений рапорт після набрання законної сили Закону України № 3633-ІХ від 11 квітня 2024 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», яким було змінено перелік підстав для звільнення з військової служби. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції при розгляді справи у контексті спірних правовідносин безпідставно враховував приписи Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11.04.2024 №3633-ІХ, який вступив в силу 18.05.2024, оскільки вказані норми не поширювались на момент виникнення спірних правовідносин та дійшов помилкового висновку про те, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний використовувати чинний нормативно-правовий акт, тобто Закон, який діє саме під час його правозастосування, що призвело до безпідставної відмови у задоволенні позову. Вказує, що стаття 58 Конституції України закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно правовими актами чинності. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта. Виняток з цього принципу допускається лише у випадках, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи (частина перша статті 58 Конституції України). Такий висновок викладений у абз. 1-4 п. 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України про офіційне тлумачення статей 58. 78. 79. 81 Конституції України та статей 243-21. 243-22,243-25 Цивільного процесуального кодексу України (у справі щодо несумісності депутатського мандата) від 13 травня 1997 року № 1-згі/1997. Апелянт зазначає, що якщо на момент подання рапорту діяла норма, яка передбачає правову можливість звільнення військовослужбовця у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років, то такий рапорт повинен бути розглянутий саме на підставі тієї норми. Це означає, що особа може скористатися правом та механізмом реалізації відповідного права лише за законом, чинним на момент прояву реального бажання скористатися відповідним правом та механізмом. При цьому, реальність бажань означає те, що особа звернулася до відповідно суб`єкта владних повноважень у встановлений спосіб та із заявою встановленої форми із наданням всіх необхідних документів (виконанням всіх вимог законодавства, що регулює порядок реалізації відповідного права). Зазначає, що з огляду на вказані обставини, наданих позивачем до рапорту від 07.05.2024 документів було достатньо для висновку про наявність підстав для звільнення позивача із військової служби у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років.

18 листопада 2024 року до суду через систему Електронний суд від представника Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_2 на контрактній основі як військовослужбовець офіцерського складу. На теперішній час тимчасово виконує обов`язки командира військової частини НОМЕР_2 .

Позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 та має двох малолітніх дітей - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та дочку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Дочка позивача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є дитиною з інвалідністю, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 .

У зв`язку з наявністю підстав, передбачених абзацом першим підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» для звільнення позивача з військової служби (у редакції, чинній до 18.05.2024) позивачем 07.05.2024року було подано на ім`я командування військової ІНФОРМАЦІЯ_7 (військова НОМЕР_1 ) рапорт про звільнення з військової служби, у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років, із виплатою сум: грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2019 по 2024 рік, виходячи з грошового забезпечення, станом на день звільнення, відповідно до пункту 12 частини 1 статті 12 Закону України від 22 жовтня1993 року № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та абзацу 3 пункту 14 статті 101 Закону України від 02 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»; за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки за 2022 2024 роки по день звільнення з військової служби; належної індексації суми грошового забезпечення; компенсації вартості за неотримане речове майно відповідно чинних нормативів на підставі Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердженняПорядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Службибезпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони компенсації вартості за неотримане речове майно» від 16.03.2016 №178; одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби передбаченої розділом XXXII наказу Міністерства оборони України №260 від 07 червня 2018 року «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (із урахуванням вислуги років, в тому числі, обчисленої на пільгових умовах) виходячи з грошового забезпечення на день звільнення; матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, передбаченої розділом XXIV наказу Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року «Про затвердження порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» за 2024 рік, виходячи з грошового забезпечення на день звільнення.

Рапорт від 07.05.2024 було відправлено на адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) за допомогою засобів поштового зв`язку, який було отримано останнім 15.05.2024 (відповідно до відстеження трекінгу відправлення на офіційному сайті Укрпошта) та зареєстровано в електронній системі документообігу 17.05.2024 № Б-2940 та відповідно до резолюції передано на розгляд до відповідальних посадових осіб. До ІНФОРМАЦІЯ_8 вказаний рапорт було надіслано 21.05.2024 та відповідно зареєстровано 22.05.2024 № Б-490.

За результатами розгляду рапорту позивача, надано відповідь від 10.06.2024 вих. №154/114/ НОМЕР_4 , в якій повідомлено позивачу, що під час опрацювання документів, наданих до ІНФОРМАЦІЯ_8 встановлено, що в комплекті документів підстава для звільнення ОСОБА_1 з військової служби не відповідає чинному законодавству, так як відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу №2232-ХІІ від 25.03.1992 року та Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби мобілізації та військового обліку №3633-ІХ від 11.04.2024 року, містить оновлену підставу для звільнення.

Відповідно до підпункту г пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається пунктом 3 частиною 12 (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати.

Зазначено, що виходячи з цього в наданому комплекті документів згідно свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_5 від 01.08.2014, свідоцтва про народження серія НОМЕР_6 від 04.02.2022 року та посвідчення особи з інвалідністю серія НОМЕР_3 від 10.10.2023 року, ОСОБА_1 не являється єдиним законним представником (опікуном) дитини-інваліда, який зобов`язаний її виховувати (а.с. 24).

Позивач вважає відмову відповідача протиправною та за захистом своїх прав звернувся до суду.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що враховуючи ту обставину, що на час розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби вже діяла нова редакція статтю 26 Закону №2232-XII, то саме вона підлягала застосуванню.

На відміну від попередньої редакції, яка підставою для звільнення визначала саму лише наявність дитини з інвалідністю віком до 18 років, нова редакція в цьому контексті дозволяє звільнення з військової служби лише при вихованні військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати.

З огляду на те, що подані позивачем разом з рапортом про звільнення документи не є достатніми для звільнення з військової служби за призовом під час мобілізації у військовий час за підпунктом «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону №2232-XII, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність дій ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо відмови у задоволенні такого рапорту.

Та обставина, що на момент подання позивачем рапорту, тобто на 07.05.2024, діяла попередня редакція статті 26 Закону №2232-XII не змінює правового регулювання взаємовідносин між сторонами, позаяк суб`єкт владних повноважень зобов`язаний використовувати чинний нормативно-правовий акт, тобто Закон, який діє саме під час його правозастосування. На час розгляду рапорту ОСОБА_1 - 10.06.2024 діяла вже нова редакція відповідної статті Закону №2232-XII. Крім того, на момент подання ОСОБА_1 рапорту вже було ухвалено Закон №3633-IX від 11.04.2024, що вносив зміни до Закону №2232-XII і набирав чинності 18.05.2024, і такий Закон №3633-IX вже було оприлюднено (Офіційний Вісник України 2024,39 від 01.05.2024, Урядовий кур`єр 2024, №81 від 20.04.2024, Голос України 2024, №ОДВ 68 від 17.04.2024), а відтак позивач мав розуміти відповідні наслідки.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно з пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Так, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Також Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.

В подальшому Указами Президента України воєнний стан продовжувався. Станом на дату розгляду справи воєнний стан в Україні триває.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 2232-ХІІ).

Визначення військової служби міститься у частині першій статті 2 Закону № 2232-ХІІ та означає державну службу особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

За приписами частини другої цієї ж статті Закону проходження військової служби громадянами України здійснюється у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Підстави звільнення з військової служби передбачені ст.26 Закону №2232-XII.

Згідно з ч.7 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення № 1153/2008).

Цим Положенням визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з виконанням громадянами військового обов`язку в запасі (п.1 розділу І Положення № 1153/2008).

Відповідно до абзацу 2 підпункту 2 пункту 225 Положення № 1153/2008 звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється:) під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу": у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця (пункт 233 розділу XII Положення 1153/2008).

Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170 затверджена Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі Інструкція № 170)

Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Інструкція) визначає механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення), затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153 (пункт 1.1 розділу I Інструкції № 170).

Звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення. ( абзац перший пункту 12.1 розділу XII Інструкції № 170).

Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції. ( пункт 12.11 розділу XII Інструкції № 170).

Через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 № 413 та визначено підпунктом «г» пунктів 1, 2 частини четвертої, підпунктом «ґ» пункту 2 частини п`ятої, підпунктом «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються: копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років) (пункт 5 Додатку 19 до Інструкції).

За визначенням, наведеним в Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Головнокомандувача №40 від 31.01.2024, рапорт (заява) - це письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Подання рапорту «по команді» означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті. Лише у разі неприйняття, нерозгляду чи незадоволення рапорту, він подається непрямому, старшому командиру із поясненням причин такої подачі. І так до посадової особи, яка наділена правом звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів.

Рапорт має дійти до останньої ланки з клопотаннями прямих командирів (начальників) або з обґрунтуванням їх відсутності. Для зручності в рапорті можна одразу зазначати всіх командирів від прямого до командира військової частини, але фактично подавати по команді і проставляти відповідні помітки подання, отримання та клопотання надалі нижчим командиром вищому.

Чинним законодавством не передбачено чіткого строку, протягом якого командир зобов`язаний розглянути саме рапорт на звільнення та звільнити військовослужбовця, але Інструкція з діловодства в Збройних Силах України містить положення, яке встановлює загальний 30 денний строк для виконання документів, в яких не зазначено строк виконання. Перебіг 30 денного строку розпочинається з моменту реєстрації документа у військовій частині, до якої він надійшов.

Отже, за загальним правилом рапорт на звільнення має бути розглянутий командиром протягом 30 днів з моменту його реєстрації в стройовій частині.

Як було зазначено вище, підстави звільнення з військової служби передбачено статтею 26 Закону № 2232-XII.

Так, відповідно до підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-ХІІ, яка була чинна до 17.05.2024 включно, контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: під час проведення мобілізації та дії воєнного стану: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» №3633-IX від 11.04.2024, що набув чинності 18.05.2024, статтю 26 Закону №2232-XII викладено в новій редакції, за якою підпункт «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-ХІІ зазнав змін та його викладено в такій редакції: «контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: під час проведення мобілізації та дії воєнного стану: через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Пункт 3 частини 12 статті 26 Закону № 2232-ХІІ передбачає, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану: виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати.

Отже, аналіз підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-ХІІ дає підстави дійти висновку, що з 18.05.2024 військовослужбовцю для звільнення недостатньо мати дитину з інвалідністю до 18 років.

Тепер слід довести відсутність у цієї дитини інших осіб, які за законом зобов`язані її виховувати.

У межах цієї справи спірним є вирішення питання про те, яка редакція статті 26 Закону № 2232-ХІІ повинна бути застосована відповідачем під час розгляду рапорту ОСОБА_1 .

Відповідно до частин першої статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Цій конституційній нормі надано офіційне тлумачення рішенням Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99. За наведеними у вищевказаному Рішенні Конституційного Суду України юридичними позиціями, у регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися негайно (безпосередня дія) шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

За загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У Рішенні Конституційного Суду України від 12.07.2019 № 5-р(I)/2019 Конституційний Суд України висловив думку, що, за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України, новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).

Отже, у разі безпосередньо (прямої) дії закону в часі, новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності.

Тобто, якщо публічно-правові відносини тривали станом на момент запровадження законодавцем іншого (нового) правового регулювання цих відносин і вони не припинились, або виникли після змін у законодавстві, то суб`єкт владних повноважень не має законних можливостей діяти або приймати рішення з урахуванням попереднього нормативно-правового регулювання, яке є нечинним, а його рішення та дії в цих випадках не можуть вважатися протиправними за формальними ознаками.

Такий підхід у вирішенні питання щодо застосування принципу дії законів у часі продемонстровано Верховним Судом й у постановах від 09.09.2020 у справі № 826/10971/16, від 31.03.2021 у справі № 803/1541/16, від 24.01.2023 у справах № 640/14816/20 та № 600/5806/21-а відповідно.

Спірні правовідносини між сторонами виникли 07.05.2024 року (день звернення позивача із відповідним рапортом) та припинились 10.06.2024 року (день складення на ім`я позивача відповідачем листа-відповіді/відмови на рапорт), тобто такі правовідносини тривали у проміжку часу до та після набуття 18.05.2024 року чинності змінами до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Оскільки станом на час розгляду рапорту ОСОБА_1 відповідач застосував чинну редакцію Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з урахуванням змін, внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11.04.2024 року № 3633-IX, то суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, дійшов правильного висновку, що відповідачем не допущено порушення норм законодавства.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин справи.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Одеського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик