Справа № 240/9617/24
Суддя: Єфіменко Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2025 року м. Житомир справа № 240/9617/24

категорія 106020000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Єфіменко О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Житомирського військового інституту ім. С.П.Корольова про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог просить:

- визнати дії Житомирського військового інституту імені С.П. Корольова щодо припинення з 19.07.2022 виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) ОСОБА_1 протиправними;

- скасувати наказ начальника Житомирського військового інституту імені С.П. Корольова (по стройовій частині) від 19.07.2022 №270 у частині, що стосується ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Житомирський військовий інститут імені С.П. Корольова нарахувати та виплатити йому середній заробіток (грошове забезпечення) за період з 19.07.2022 по 18.08.2023.

Позивач свої позовні вимоги обґрунтовує протиправністю наказу начальника Житомирського військового інституту імені С.П. Корольова (по стройовій частині) від 19.07.2022 №270 у частині припинення йому виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) у зв`язку із увільненням від роботи під час проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або до дня фактичного звільнення з військової служби. Вважає, що такий наказ підлягає скасуванню, оскільки під час мобілізації перебував на посаді викладача кафедри радіоелектронної розвідки Житомирського військового інституту ім. С.П.Корольова та був педагогічним працівником, а тому мав право на збереження середнього заробітку на період проходження військової служби за призовом під час мобілізації.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 10.06.2024 відкрите провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні).

26.06.2024 від представника Житомирського військового інституту імені С.П. Корольова (далі - відповідач) до суду надійшов відзив на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позову. Пояснює, що оспорюваний наказ, яким припинено нарахування та виплата середнього заробітку увільненому від роботи позивачу, на період проходження військової служби, прийнятий начальником Житомирського військового інституту імені С.П. Корольова на виконання Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 №2352-ІХ, який набув чинності 19.07.2022, а тому не підлягає скасуванню.

У зв`язку із встановленням під час розгляду даної справи відсутності документів, які необхідні для повного та всебічного з`ясування всіх обставин у справі суд ухвалою від 13.01.2025 зобов`язав Житомирський військовий інститут ім. С.П.Корольова надати наступні документи:

- наказ начальника Житомирського військового інститут ім. С.П.Корольова, яким увільнено ОСОБА_1 від роботи під час проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, зі збереженням середнього заробітку до закінчення особливого періоду або дня фактичного звільнення з військової служби (№51 від 01.03.2022);

- наказ про звільнення з 18.08.2023 ОСОБА_1 з посади викладача кафедри радіоелектронної розвідки Житомирського військового інститут ім. С.П.Корольова.

20.01.2025 Житомирський військовий інститут ім. С.П.Корольова на виконання вимог ухвали надіслав до суду витребувані документи.

Положенням ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, оцінивши наведені сторонами доводи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 з 25.03.2019 працював на посаді викладача кафедри радіоелектронної розвідки факультету технічних видів розвідки Житомирського військового інституту ім. С.П. Корольова, на умовах строкового трудового договору.

Відповідно до Указу Президента України "Про загальну мобілізацію" позивач з 01.03.2022 мобілізований до Військової частини НОМЕР_1 та на підставі наказу начальника Житомирського військового інституту імені С.П. Корольова від 01.03.2022 №51 увільнений від роботи під час проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, зі збереженням середнього заробітку до закінчення особливого періоду або до дня фактичного звільнення з військової служби.

Наказом начальника Житомирського військового інституту ім. С.П. Корольова №270 від 19.07.2022, у зв`язку з набранням чинності Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" №2352-ІХ від 01.07.2022 та внесенням змін до ч.3 ст.119 Кодексу законів про працю України з 19.07.2022 припинено позивачу нарахування та виплату середнього заробітку, як увільненому від роботи на період проходження військової служби.

Відповідно до наказу начальника Житомирського військового інституту ім. С.П. Корольова №266 від 18.08.2023 позивач звільнений з посади викладача кафедри радіоелектронної розвідки факультету технічних видів розвідки Житомирського військового інституту ім. С.П. Корольова.

Позивач вважає наказ начальника Житомирського військового інституту ім. С.П. Корольова №270 від 19.07.2022 протиправним, оскільки ч.2 ст.57 Закону України "Про освіту" №2145-VIII від 05.09.2017, в редакції до 24.12.2023, передбачала збереження за педагогічними чи науково-педагогічними працівниками попереднього середнього заробітку на період проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, або військової служби, а тому звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до приписів статті 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

За приписами частини першої статті 4 Закону України "Про оборону України" від 06.12.1991 №1932-ХІІ (далі - Закон №1932-ХІІ), у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни.

Частинами 1, 3 статті 17 Закону №1932-ХІІ встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.

Громадяни проходять військову службу, службу у військовому резерві та виконують військовий обов`язок у запасі відповідно до законодавства.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.

Згідно з ч.1. ст.1 Закону №2232-ХІІ, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

До видів військової служби, згідно з частиною шостою статті 2 Закону №2232-ХІІ, відноситься військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Статтею 2 Закону №2232-XII встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Особливості призову під час мобілізації визначає глава VII Закону №2232-XII.

Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону №2232-XII громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України "Про освіту", частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України "Про фахову передвищу освіту", частиною другою статті 46 Закону України "Про вищу освіту".

Відповідно до ч.3 ст. 119 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП, в редакції до 19.07.2022), за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову.

Натомість, 19.07.2022 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 №2352-IX (далі - Закон №2352-IX), яким внесені зміни до КЗпП України, зокрема, у частині 3 статті 119 слова "зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток" замінені словами "зберігаються місце роботи і посада".

Як свідчать матеріали справи позивач з 01.03.2022, відповідно до наказу начальника Житомирського військового інституту імені С.П.Корольова №51 увільнений від роботи з посади викладача кафедри радіоелектронної розвідки факультету технічних видів розвідки, на період проходження військової служби з підстав проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, зі збереженням середнього заробітку до закінчення особливого періоду або до дня фактичного звільнення з військової служби. Однак, у подальшому, наказом начальника Житомирського військового інституту імені С.П.Корольова (по стройовій частині) №270 від 19.07.2022, припинено позивачу нарахування та виплату середнього заробітку, як увільненому від роботи з посади викладача кафедри радіоелектронної розвідки факультету технічних видів розвідки, на період проходження військової служби.

Таким чином, спірні правовідносини виникли у зв`язку із несплатою Житомирським військовим інститутом імені С.П.Корольова у період з 19.07.2022 до 18.08.2023 середнього заробітку позивачу, увільненому від роботи, з підстав проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Розглядаючи спірні правовідносини у правовій площині, суд зважає на наступне.

Суспільні відносини, що виникають у процесі реалізації конституційного права людини на освіту, прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб, які беруть участь у реалізації цього права, а також визначає компетенцію державних органів та органів місцевого самоврядування у сфері освіти регулює Закон України "Про освіту" №2145-VIII від 05.09.2017 (далі - Закон №2145-VIII, у редакції до 24.12.2023).

Частиною 2 статті 57 Закону №2145-VIII передбачено, що у разі захворювання педагогічного чи науково-педагогічного працівника, яке тимчасово унеможливлює виконання ним посадових обов`язків і обмежує можливість перебування у колективі осіб, які навчаються, або тимчасового переведення за цих чи інших обставин на іншу роботу чи проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період за таким працівником зберігається попередній середній заробіток. У разі хвороби або каліцтва попередній середній заробіток виплачується до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

Таким чином, проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період передбачає, як підстава для увільнення від роботи, до 24.12.2023 передбачала виплату середнього заробітку у передбачених законодавством, в тому числі у зв`язку із випадках збережено для педагогічних та науково-педагогічних працівників.

Основні правові, організаційні, фінансові засади функціонування системи вищої освіти, створює умови для посилення співпраці державних органів і бізнесу з закладами вищої освіти на принципах автономії закладів вищої освіти, поєднання освіти з наукою та виробництвом з метою підготовки конкурентоспроможного людського капіталу для високотехнологічного та інноваційного розвитку країни, самореалізації особистості, забезпечення потреб суспільства, ринку праці та держави у кваліфікованих фахівцях встановлюються Законом України "Про вищу освіту" №1556-VII від 01.07. 2014 (далі - Закон №1556-VII).

Суспільні відносини, що виникають у процесі реалізації конституційного права людини на освіту, прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб, які беруть участь у реалізації цього права, а також визначає компетенцію державних органів та органів місцевого самоврядування у сфері освіти регулює Закон України "Про освіту" №2145-VIII від 05.09.2017 (далі - Закон №2145-VIII).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону №2145-VIII викладацька діяльність - діяльність, яка спрямована на формування знань, інших компетентностей, світогляду, розвиток інтелектуальних і творчих здібностей, емоційно-вольових та/або фізичних якостей здобувачів освіти (лекція, семінар, тренінг, курси, майстер-клас, вебінар тощо), та яка провадиться педагогічним (науково-педагогічним) працівником, самозайнятою особою (крім осіб, яким така форма викладацької діяльності заборонена законом) або іншою фізичною особою на основі відповідного трудового або цивільно-правового договору.

Педагогічна діяльність - інтелектуальна, творча діяльність педагогічного (науково-педагогічного) працівника або самозайнятої особи у формальній та/або неформальній освіті, спрямована на навчання, виховання та розвиток особистості, її загальнокультурних, громадянських та/або професійних компетентностей (п. 21 ч. 1 ст. 1 Закону "Про освіту").

Відповідно до ч. 1 ст. 52. Закону №2145-VIII учасниками освітнього процесу у закладах вищої освіти є: 1) наукові, науково-педагогічні та педагогічні працівники; 2) здобувачі вищої освіти та інші особи, які навчаються у закладах вищої освіти; 3) фахівці-практики, які залучаються до освітнього процесу на освітньо-професійних програмах; 4) інші працівники закладів вищої освіти.

Відповідно до ч. 1 ст.53 Закону №1556-VII науково-педагогічні працівники - це особи, які за основним місцем роботи у закладах вищої освіти провадять навчальну, методичну, наукову (науково-технічну, мистецьку) та організаційну діяльність.

Згідно ч.2 та ч.3 ст.53 Закону №1556-VII педагогічні працівники - це особи, які за основним місцем роботи у закладах вищої освіти провадять навчальну, методичну та організаційну діяльність; наукові працівники - це особи, які за основним місцем роботи та відповідно до трудового договору (контракту) професійно здійснюють наукову, науково-технічну або науково-організаційну діяльність та мають відповідну кваліфікацію незалежно від наявності наукового ступеня або вченого звання.

Згідно з ч. 1 ст. 57 Закону №2145-VIII, держава забезпечує педагогічним і науково-педагогічним працівникам: належні умови праці та медичне обслуговування; оплату підвищення кваліфікації; правовий, соціальний, професійний захист; диференціацію посадових окладів (ставок заробітної плати) відповідно до кваліфікаційних категорій, встановлення підвищених посадових окладів (ставок заробітної плати) за педагогічні звання, надбавок за почесні звання, доплат за наукові ступені та вчені звання; виплату педагогічним працівникам щорічної грошової винагороди в розмірі до одного посадового окладу (ставки заробітної плати) за сумлінну працю, зразкове виконання покладених на них обов`язків; виплату педагогічним і науково-педагогічним працівникам допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки; надання пільгових довгострокових кредитів на будівництво (реконструкцію) чи придбання житла або надання службового житла у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України; пенсію за вислугу років; інші гарантії, визначені законом України.

Відповідно до ч. 2 ст. 57 Закону №2145-VIII у разі захворювання педагогічного чи науково-педагогічного працівника, яке тимчасово унеможливлює виконання ним посадових обов`язків і обмежує можливість перебування у колективі осіб, які навчаються, або тимчасового переведення за цих чи інших обставин на іншу роботу чи проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період за таким працівником зберігається попередній середній заробіток. У разі хвороби або каліцтва попередній середній заробіток виплачується до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

При цьому, слід звернути увагу, що зміни до Закону №2145-VIII щодо припинення збереження середнього заробітку працівникам, на яких поширюється його дія, які проходять військову службу за призовом по мобілізації в особливий період були внесені Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення окремих питань виконання військового обов`язку та ведення військового обліку" № 3494-IX від 22.11.2023 набули чинності 24.12.2023.

Аналіз викладених норм, дає підстави для висновку, що до 24.12.2023 педагогічні чи науково-педагогічні працівники мали право на отримання середнього заробітку з місця роботи з якого були увільненні, у зв`язку із призовом по мобілізації в особливий період.

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Враховуючи ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 по справі "Щокін проти України" (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011 по справі "Серков проти України" (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), колегія суддів вважає, що найбільш сприятливим для позивача є підхід, коли віковий ценз має бути встановлений на рівні найменшої величини, тобто 50 років.

У вказаних рішеннях зазначено, що, по-перше, національне законодавство не було чітким та узгодженим та не відповідало вимозі "якості" закону і не забезпечувало адекватного захисту осіб від свавільного втручання у права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника, коли в його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування; по-третє, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

За загальним правилом пріорітетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться в спеціальному законі.

За таких обставин, суд, виходячи з принципу правої визначеності як складового елементу верховенства права, гарантованого ст. 8 Конституції України, вважає, що необхідно надати перевагу саме тому закону, який у застосуванні найбільш сприятливий для позивача, тобто Закон №2145-VIII, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин вимог Закону №2352-ІХ.

У зв`язку з чим, суд вважає помилковими доводи представника відповідача про необхідність застосування у даному випадку Закону №2352-ІХ.

Отже, зважаючи на те, що позивач на момент припинення виплати йому середньої заробітної плати працював на посаді викладача кафедри радіоелектронної розвідки факультету технічних видів розвідки Житомирського військового інституту ім. С.П.Корольова він мав право, як педагогічний (науково-педагогічний) працівник з підстав проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на отримання середньої заробітної плати враховуючи положення ч. 2 ст. 57 Закону №2145-VIII.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що спірний наказ начальника Житомирського військового інституту імені С.П. Корольова (по стройовій частині) від 19.07.2022 №270, в частині припинення виплати позивачу середнього заробітку за посадою із якої увільнено позивача є протиправним та підлягає скасуванню, а середній заробіток у період з 19.07.2022 по 18.08.2023 нарахуванню та виплаті.

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 та 2 статті 77 КАС України, встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями ст.90 КАС України, визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частин 1 та 3 статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

З урахуванням встановлених фактів при розгляді вказаних спірних правовідносин, позовні вимоги підлягають до задоволення.

Питання про розподіл судових витрат, відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закон України "Про судовий збір" №3674-VI від 08 липня 2011 року, судом не вирішуються.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 77, 90, 139, 242-246, 255 КАС України, суд,

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП: НОМЕР_2 ) до Житомирського військового інституту ім. С.П.Корольова (просп. Миру, 22, м. Житомир, 10004. ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ начальника Житомирського військового інституту імені С.П. Корольова (по стройовій частині) від 19.07.2022 №270 у частині припинення нарахування та виплати середнього заробітку ОСОБА_1 , як увільненому від роботи на період проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Зобов`язати Житомирський військовий інститут імені С.П. Корольова нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за період з 19.07.2022 по 18.08.2023.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Єфіменко

Повний текст складено: 27 січня 2025 р.

27.01.25