Справа № 380/1930/24
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2025-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/1930/24 пров. № А/857/18150/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

судді-доповідача: Судової-Хомюк Н.М.,

суддів: Онишкевича Т.В., Сеника Р.П.

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 червня 2024 року у справі № 380/1930/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу,

суддя у І інстанції Морська Г.М.,

час ухвалення рішення - не зазначено,

місце ухвалення рішення - м. Львів,

дата складення повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) звернувся в Львівський окружний адміністративний суд з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі також відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ в/ч НОМЕР_1 від 01.10.2023 №1081-АД про преміювання військовослужбовців в/ч НОМЕР_1 за їх особистий внесок у загальні результати служби у вересні 2023 року в частині, що стосується ОСОБА_1 ;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 премію за особистий внесок у загальні результати служби у вересні 2023 року.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 13 березня 2022 року позивач не виконав наказ командира військової частини НОМЕР_1 №215-АД від 24.02.2022 року, а саме: не дочекавшись сигналу оповіщення «ВІДБІЙ» під час оголошеної ракетної небезпеки повернувся в будівлю центру імітаційного моделювання та в подальшому перебуваючи у вказаній будівлі потрапив під ракетний обстріл, під час якого втратив особисту зброю. За фактом знищення (втрати) майна служби ракетно-артилерійського озброєння В/Ч НОМЕР_1 під час ракетного обстрілу 13 березня 2022 року відповідно до наказу від 05.01.2023 року №4-ОД про результати службового розслідування з цього приводу позивач притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення «ДОГАНА» та знято виплату премії за особистий внесок у загальні результати служби у повному обсязі за січень 2023.

З цього приводу прокурором Львівської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону був також складений протокол про військове адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 172-15 КУпАП. 26.07.2023 постановою Яворівського районного суду Львівської області у справі №944/4765/23 позивача визнано винуватим у вчиненні вищевказаного адміністративного правопорушення, щодо подій 13 березня 2022 року.

Стверджує, що відповідно до витягу з наказу В/Ч НОМЕР_1 від 01.10.2023 про преміювання військовослужбовців В/Ч НОМЕР_1 за їх особистий внесок у загальні результати служби у вересні 2023 року №1081-АД позивачу було не виплачено та не нараховано премію за вересень 2023 року з підстав наявності постанови Яворівського районного суду Львівської області від 26.07.2023 року у справі №944/4765/23 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.2ст.172-15 КУпАП та накладення на стягнення у виді арешту з утриманням на гауптвахті на строк 10 (десять) діб.

Позивач просить задовольнити позов, оскільки позбавлення премії двічі за один і той самий проступок є неправомірним.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21 червня 2024 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ в/ч НОМЕР_1 від 01.10.2023 №1081-АД «Про преміювання військовослужбовців в/ч НОМЕР_1 за їх особистий внесок у загальні результати служби у вересні 2023 року» в частині невиплати премії ОСОБА_1 .

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ) премію за особистий внесок у загальні результати служби у вересні 2023 року.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач, який вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, встановлений частиною 5 статті 122 КАСУ. Позивач дізнався про можливе порушення його прав саме з моменту отримання першої відповіді на його перший рапорт від 08.12.2023 (вих.№9059), а позовна заява від 19.01.2024 року була подана з порушенням процесуальних строків звернення до суду з позовом у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні.

Просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 червня 2024 року у справі № 380/1930/24 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про нарахування та виплату премії за особистий внесок у загальні результати служби у вересні 2023 року.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження згідно положень статті 311 КАС України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що

ОСОБА_1 сержант інструктор відділення підготовки загальновійськових підрозділів відділу підготовки загальновійськових та танкових підрозділів ІНФОРМАЦІЯ_1 підрозділів військової частини НОМЕР_1 13 березня 2022 року не виконав наказ командира військової частини НОМЕР_1 №215-АД від 24.02.2022 року, а саме, не дочекавшись сигналу оповіщення «ВІДБІЙ» під час оголошеної ракетної небезпеки повернувся в будівлю центру імітаційного моделювання та в подальшому перебуваючи у вказаній будівлі потрапив під ракетний обстріл, під час якого втратив особисту зброю.

За фактом знищення (втрати) майна служби ракетно-артилерійського озброєння В/Ч НОМЕР_1 під час ракетного обстрілу 13 березня 2022 року проведене службове розслідування.

Відповідно до наказу командира В/Ч НОМЕР_1 від 05.01.2023 №4-ОД за результатами службового розслідування з цього приводу ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення «ДОГАНА» та знято виплату премії за особистий внесок у загальні результати служби у повному обсязі за січень 2023 року.

У подальшому в наказі командира В/Ч НОМЕР_1 від 01.10.2023 № 1081-АД «Про преміювання військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 за їх особистий внесок у загальні результати служби у вересні 2023 року» зазначено:

«…6. Не виплачувати премію за вересень місяць 2023 року в повному обсязі наступним військовослужбовцям:

6.2 майстер-сержанту ОСОБА_1 сержанту інструктору відділення підготовки загальновійськових підрозділів відділу підготовки загальновійськових та танкових підрозділів ІНФОРМАЦІЯ_1 підрозділів за вчинення адміністративного правопорушення, відповідно до постанови Яворівського районного суду Львівської області справа № 944/4765/23 від 26.07.2023…».

07.12.2023 (вх.№11218) у стройовій частині військової частини НОМЕР_1 зареєстрований рапорт Позивача, у якому він просив надати йому інформацію про те, у зв`язку з чим йому не було здійснено нарахування та виплату премії за вересень 2023 та надати довідку про розмір виплаченого йому грошового забезпечення по його складових пунктах у військовій частині НОМЕР_1 за період з 01 січня 2023 року по 01 грудня 2023 року.

08.12.2023 (вих.№9059) Позивачу була надана відповідь, із якої слідує, що відповідно до наказу В/Ч НОМЕР_1 від 01.10.2023 року про преміювання військовослужбовців В/Ч НОМЕР_1 за їх особистий внесок у загальні результати служби у вересні 2023 року №1081-АД позивачу не виплачена та не нарахована премія за вересень 2023 з підстав наявності постанови Яворівського районного суду Львівської області від 26.07.2023 року у справі №944/4765/23 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.2ст.172-15 КУпАП.

19.12.2023 (вх.№ Н-347) у стройовій частині військової частини НОМЕР_1 зареєстрований рапорт Позивача, у якому він просив скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 01.10.2023 №1081-АД «Про преміювання військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 за їх особистий внесок в загальні результати служби у вересні місяці 2023 року» в частині, що його стосується, а також нарахувати та виплатити премію за особистий внесок у загальні результати служби за вересень 2023 року.

На рапорт від 19.12.2023 (вх.№ Н-347) Позивач отримав відповідь від 21.12.2023 (вих. №9415), що командування діяло у законний спосіб і підстав для скасування наказу немає.

05.01.2024 (вх.№ Н-350) у стройовій частині військової частини НОМЕР_1 зареєстрований рапорт Позивача, у якому він просив скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 01.10.2023 №1081-АД «Про преміювання військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 за їх особистий внесок в загальні результати служби у вересні місяці 2023 року» в частині, що його стосується та нарахувати та виплатити премію за особистий внесок у загальні результати служби за вересень 2023 року.

На рапорт від 05.01.2024 (вх.№ Н-350) Позивач отримав відповідь від 08.01.24 (вих. №182), аналогічну попередній.

Не погодившись із наказом, позивач звернувся до суду.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач двічі (у січні та вересні 2023) позбавлений преміювання за вчинення одного і того самого дисциплінарного проступку, суд прийшов до висновку про протиправність наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 01.10.2023 №1081-АД «Про преміювання військовослужбовців в/ч НОМЕР_1 за їх особистий внесок у загальні результати служби у вересні 2023 року» в частині, невиплати премії ОСОБА_1 .

Надаючи правову оцінку обставинам справи та доводам апелянта, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційним судом встановлено, що доводи апеляційної скарги стосуються лише питання пропуску строку на звернення до суду, у зв`язку з чим, колегія судді зазначає наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Частиною 1 статті 118 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що процесуальні строки це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Дотримання строків звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Вона дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням і можливості регулярно погрожувати зверненням до суду, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

Тому в разі пропущення строку звернення до суду належить обґрунтувати поважність причин пропущення такого строку. Поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтвердженні належними доказами.

Виходячи з принципу змагальності в адміністративному судочинстві, прав та обов`язків сторін у справі, визначених Кодексом, суд виключно з ініціативи та в межах доводів сторін може поновити строк звернення до суду за обґрунтованим їх зверненням.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Під строком звернення до адміністративного суду розуміється строк, протягом якого особа має право звернутися з адміністративним позовом і розраховувати на одержання судового захисту. Дотримання цього строку є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, яка дисциплінує учасників цих відносин, запобігає зловживанням, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності та неостаточності у відносинах.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною п`ятою статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що стаття 122 Кодексу адміністративного судочинства України не містить вимог, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України (далі також КЗпП України), (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Колегія суддів звертає увагу, що офіційне тлумачення положення вказаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15.10.2013 р. № 8-рп/2013 і № 9- рп/2013.

Так, у рішенні від 15.10.2013 р. № 8-рп/2013 (справа № 1-13/2013) Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини 2 статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно із пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Тобто, поняття «грошова винагорода», «одноразова грошова допомога при звільненні» та «оплата праці» і «заробітна плата», які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними поняттями.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у ч. 2 ст. 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовою службою є державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язана із захистом Вітчизни. У зв`язку з особливим характером військової служби військовослужбовцям надаються передбачені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Таким чином, до «усіх виплат», право на отримання яких має працівник відповідно до умов трудового договору та державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (посадовий оклад, оклад за військовим званням, компенсація за невикористані відпустки, інші виплати), також належить і виплата надбавки та премії, які, відповідно, є складовою заробітної плати.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України, а отже позивач звернувся до суду а межах тримісячного строку з дня, коли він дізнався про порушення свого права.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи ), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 червня 2024 року у справі № 380/1930/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Т. В. Онишкевич
Р. П. Сеник