Справа № 990/32/25
Суддя: Кашпур О.В.
Дата ухвалення: 2025-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

28 січня 2025 року

м. Київ

справа №990/32/25

адміністративне провадження № П/990/32/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Кашпур О.В.,

суддів: Мацедонської В.Е., Мельник-Томенко Ж.М., Смоковича М.І., Уханенка С.А.,

перевіривши матеріали позовної заяви №990/32/25 (провадження П/990/32/25) ОСОБА_1 до Президента України про визнання протиправними та нечинними укази Президента України та відшкодування моральної шкоди,

УСТАНОВИВ:

23 січня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом, у якому просить:

- визнати усі укази Президента України щодо продовження «Воєнного стану» протиправними, а відтак - нечинними;

- постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення яких визнані противоправними;

- призначити відшкодування моральної шкоди у розмірі 2777000 (два мільйони, сімсот сімдесят сім тисяч) гривень.

На обґрунтування позову позивач зазначає, що 24 лютого 2022 року Президент України видав Указ №64/2022 «Про ведення воєнного стану в Україні». Верховна Рада України, на думку позивача, хибно, посилаючись на пункт 31 частини першої статті 85 Конституції України (де зазначені повноваження, а не процедура), його затвердила та ввела в дію. Надалі Президент України продовжував дію свого указу, а Верховна Рада України таке продовження схвалювала та затверджувала; терміни дії та дати прийняття і затвердження усіх наступних продовжувань цього указу є загальновідомими.

Позивач посилається на те, що унаслідок введення «Воєнного стану» були суттєво обмежені його права й свободи людини та громадянина та всупереч статті 19 Конституції України, яка зазначає, що ніхто не може бути примушений до дій, вчинення яких не є обов`язковим, на громадян були покладені певні обов`язки. Факт суттєвого обмеження конституційних й цивільних прав уважає апріорі доведеним, оскільки цей факт випливає з самого змісту цього указу.

Позивач вказує на те, що оскаржуваний указ не відповідає вимогам «якості нормативно-правових актів», тобто не відповідає чіткості та зрозумілості, юридичної визначеності, положенням Закону та Конституції України. Зазначає, що в розумінні Конституції України та Закону України «Про правотворчу діяльність» не існує підстав вводити воєнний стан, оскільки вказані норми уповноважують Президента України вводити такий стан лише у разі настання озброєної агресії, а не у разі будь-якої іншої. Порушуються не тільки вимоги до нормативно-правових актів, але й вимога статті 53 Конституції України, тобто порушується право людини знати свої права та обов`язки.

Позивач указує на те, що приписи статті 106 Конституції України та Закону України «Про правовий режим воєнного стану» не свідчать про те, що Президент України наділений дискреційними повноваженнями продовжувати строк воєнного стану, тобто не існує підстав уважати, що вирішувати це питання він може не на вимогу закону, не в спосіб, передбачений законом. Таким чином, на думку позивача, Президент України та Верховна Рада України діють не на вимогу законів, не в їх межах та не в спосіб ними передбачений.

Позивач уважає, що унаслідок протиправного та свавільного введення воєнного стану були порушені його соціальні та конституційні права і свободи, а саме:

1) право обирати Президента України та Верховну Раду України унаслідок невиконання владою обов`язку своєчасно призначати вибори;

2) право особи на життя, оскільки влада зобов`язує його як громадянина, який відслужив армію у період 1995-1997 роках й не досягнув 60-річного віку вмирати за країну без введення стану війни;

3) право на честь та гідність, оскільки в травні 2022 року у ІНФОРМАЦІЯ_1 позивача, як громадянина, зобов`язали завжди мати при собі виданий тоді на руки приписний документ «до особистого розпорядження» і пред`являти його для перевірки й на вимогу патрулів, що у нього, як у єврея, асоціюється із «жовтою зіркою» часів нацистських гетто, спричиняючи глибокі страждання;

4) право на свободу та особисту недоторканість, оскільки працівникам ІНФОРМАЦІЯ_1 надані повноваження затримувати особу та примусово доставляти її;

5) право особи на недоторканість свого житла, оскільки, до позивача неодноразово навідувалися військовослужбовці, та посилаючись на усний дозвіл місцевої влади намагалися зайняти житло, яке на їх особисту думку «залишено порожнім», а тому вони мають право його займати;

6) право особи на таємницю кореспондування, оскільки, будучи неодноразово протиправно затриманим на блокпосту, позивача змушували фізичною силою показувати увесь вміст свого телефону;

7) право особи на свободу думки та слова, оскільки незаконно введена заборона виступати за дипломатичне врегулювання конфлікту з РФ та правовий спосіб витребування з неї відшкодування;

8) право особи на свободу світогляду та віросповідання, оскільки спираючись на незаконний акт щодо введення ВС була заборонена церква, до якої належав позивач з моменту хрещення в 11 років;

9) право особи брати участь у мітингах та демонстраціях як один з механізмів реалізації статті 5 Конституції України, унаслідок чого позивач взагалі був позбавлений можливості впливати на будь-які рішення влади, які суттєво погіршили та продовжують погіршувати рівень його життя;

10) право людини на безпеку для мешканців Харкова та області, оскільки влада вже третій рік її не забезпечує, при цьому й не вводить стан війни;

11) право особи на вільну працю, оскільки працевлаштування поставлено у залежність від дозволу ІНФОРМАЦІЯ_1, а блокпости виконують роль «фільтрації»;

12) право особи на вільне внутрішнє переміщення у зв`язку з протиправною роботою ІНФОРМАЦІЯ_1, які цьому фізично перешкоджають;

13) право особи на вільний виїзд за кордон та заробіток поза країною через незаконне розпорядження влади щодо заборони виїзду чоловіків.

Також позивач просить Суд відшкодувати моральну шкоду, сукупний розмір якої становить 2777000 гривень, унаслідок порушення прав і свобод з боку влади, а саме: штучне та протиправне створення життєвих умов, які принципово не відрізняються від умов проживання у гетто упродовж 36 місяців; свавільне та протиправне накладання запобіжних заходів у вигляді заборони виїзду за кордон задля праці протягом 36 місяців; сатисфакція по факту порушення конституційних та цивільних прав і свобод (обирати владу тощо) та незаконне накладання на позивача обов`язків; сатисфакція по факту незабезпечення позивачу, як людині, його приватному пошкодженому внаслідок обстрілів житлу безпеки і за відсутність заходів забезпечення безпеки при не введеному стану війни; за надмірну переплату цін за споживчі товари та послуги через свавільне та противоправне введення «воєнного збору» впродовж 36 місяців.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 січня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: Кашпур О.В. (головуючий суддя, суддя-доповідач), Мацедонська В.Е., Мельник-Томенко Ж.М., Смокович М.І., Уханенко С.А.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Вирішуючи питання, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства України, Суд керується таким.

Згідно з пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України до повноважень Президента України віднесено, зокрема, прийняття відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Частиною третьою статті 106 Конституції України встановлено, що Президент України на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов`язковими до виконання на території України.

Згідно з пунктом 31 частини першої статті 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить, зокрема, затвердження протягом двох днів з моменту звернення Президента України указів про введення воєнного чи надзвичайного стану в Україні або в окремих її місцевостях, про загальну або часткову мобілізацію, про оголошення окремих місцевостей зонами надзвичайної екологічної ситуації.

Отже, указ Президента України про введення воєнного стану в Україні без затвердження Верховною Радою України є нечинним.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Президент України Указом від 24 лютого 2022 року №64/2022 ввів в Україні воєнний стан з 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Цей указ затверджений Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX. Надалі воєнний стан неодноразово продовжувався.

Суд звертає увагу, що позовні вимоги ОСОБА_1 сформульовано як вимоги про визнання всіх указів Президента України щодо продовження «Воєнного стану» протиправними, а відтак - нечинними, однак, з огляду на зміст позовних вимог та їх підстави (обґрунтування), цей позов фактично стосується конституційності саме законів, без ухвалення яких такі укази не набрали б юридичної сили як акти законодавства. При цьому слід зазначити, що правовий акт (як рішення суб`єкта владних повноважень) є результатом низки процедурних нормативно визначених дій щодо його ухвалення, оскарження яких на предмет їх правомірності не може бути окремим (самостійним) без оскарження самого акта.

За принципом поділу державної влади в Україні, закріпленим у статті 6 Конституції України, державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

За змістом статті 75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України, до повноважень якої згідно з пунктом 3 статті 85 Конституції України належить прийняття законів.

У Рішенні Конституційного Суду України від 03.12.1998 №17-рп/98 наголошено, що Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні, діяльність якого передусім спрямована на забезпечення народного представництва, прийняття законів та здійснення інших повноважень відповідно до Конституції України.

Згідно зі статтею 147 Конституції України питання про відповідність Конституції України законів України віднесено до виключної компетенції Конституційного Суду України.

Так, пунктом 1 частини першої статті 150 Конституції України визначено, що до повноважень Конституційного Суду України належить, зокрема, вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність): законів та інших правових актів Верховної Ради України; актів Президента України; актів Кабінету Міністрів України; правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

Відповідно до частини першої статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Аналогічні положення закріплені й у статті 1 Закону України від 13.07.2017 №2136-VIII "Про Конституційний Суд України", згідно з якою Конституційний Суд України є органом конституційної юрисдикції, який забезпечує верховенство Конституції України, вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених Конституцією України випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до Конституції України. До повноважень Конституційного Суду України належить вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів України та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим (пункт 1 частини першої статті 7 цього ж Закону).

У Рішенні від 27.03.2002 №7-рп/2002 Конституційний Суд України, виходячи з положень статей 85, 91 Конституції України, вказав, що Верховна Рада України приймає закони, постанови та інші правові акти, які є юридичною формою реалізації повноважень єдиного органу законодавчої влади в Україні та відповідно до частини другої статті 147, частини першої статті 150 Конституції України є об`єктом судового конституційного контролю. При цьому до повноважень Конституційного Суду України належить, зокрема, перевірка на предмет відповідності Конституції України всіх без винятку правових актів Верховної Ради України і Президента України як за їх юридичним змістом, так і за дотриманням конституційної процедури їх розгляду, ухвалення та набрання ними чинності. Однак такі повноваження Конституційного Суду України обмежуються виключно вирішенням питань щодо відповідності цих актів Конституції України, а не щодо їх законності.

Водночас відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктами 1 та 2 частини першої статті 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Частиною першою статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

На підставі пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи в публічно-правових спорах, зокрема, у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до частини четвертої статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, рішень, дій чи бездіяльності органів, які обирають (призначають), звільняють членів Вищої ради правосуддя, щодо питань обрання (призначення) на посади членів Вищої ради правосуддя, звільнення їх з таких посад, оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів призначення суддів Конституційного Суду України у процесі конкурсного відбору кандидатів на посаду судді Конституційного Суду України, а також Дорадчої групи експертів щодо оцінювання таких кандидатів на посаду судді Конституційного Суду України, бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо невнесення до Верховної Ради України законопроекту на виконання (реалізацію) рішення Українського народу про підтримку питання загальнодержавного значення на всеукраїнському референдумі за народною ініціативою.

Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, бездіяльності Кабінету Міністрів України визначені статтею 266 КАС, правила якої поширюються на розгляд адміністративних справ щодо, зокрема, законності (крім конституційності) постанов Верховної Ради України, указів і розпоряджень Президента України; законності дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Проте згідно з пунктом 1 частини другої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України.

Суд зазначає про те, що положення частини першої статті 2, пунктів 1, 2 частини першої статті 4, статей 5, 19 та частини першої статті 266 КАС України слід розуміти так, що в порядку адміністративного судочинства до Верховного Суду як суду першої інстанції можуть оскаржуватися тільки ті правові акти, дії чи бездіяльність, зокрема, Президента України та Верховної Ради України, які прийнято / вчинено / допущено у правовідносинах, у яких Президент України чи Верховна Рада України реалізує свої владні (управлінські) функції / повноваження та які не вимагають перевірки на відповідність Конституції України за їх юридичним змістом і процедурою розгляду.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2021 у справі №800/400/16 (провадження № 11-46заі21), від 25 квітня 2024 року у справі №990/40/24 (провадження №11-39заі24).

Зважаючи на обставини, у зв`язку з якими позивач звернувся до адміністративного суду з позовом, зміст позовних вимог і наведене правове регулювання цих правовідносин, Суд дійшов висновку, що заявлений у цій справі позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Отже, у відкритті провадження у справі у цій справі необхідно відмовити.

Керуючись статтями 170, 248, 266, 294, 295 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі №990/32/25 (провадження П/990/32/25) за позовом ОСОБА_1 до Президента України про визнання протиправними та нечинними укази Президента України та відшкодування моральної шкоди.

Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її прийняття та набирає законної сили після її перегляду в апеляційному порядку або після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Суддя-доповідач: О. В. Кашпур

Судді: В.Е. Мацедонська

Ж.М. Мельник-Томенко

М.І. Смокович

С.А. Уханенко