Справа № 500/5958/24
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2025-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2025 рокуЛьвівСправа № 500/5958/24 пров. № А/857/31827/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судового засідання - Василюк В.Б.,

а також сторін (їх представників):

від позивача Дядишин Л.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській обл. на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 13.11.2024р. в адміністративній справі за позовом Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській обл. до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_1 , про визнання протиправною та скасування постанови щодо накладення штрафу за невиконання рішення суду (суддя суду І інстанції: Осташ А.В.; час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 13.11.2024р. м.Тернопіль; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 13.11.2024р.),-

В С Т А Н О В И В:

03.10.2024р. за допомогою системи «Електронний суд» позивач Управління Державної міграційної служби /ДМС/ України в Тернопільській обл. звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень /ВПВР/ Управління забезпечення примусового виконання рішень /УЗПВР/ в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління /ЗМУ/ Міністерства юстиції /МЮ/, постановлену 03.09.2024р. головним державним виконавцем Іваночком В.Ю., про накладення штрафу у виконавчому провадженні ВП № 75305662 у розмірі 5100 грн. (Т.1, а.с.1-8).

Ухвалою суду від 25.10.2024р. залучено до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору стягувача ОСОБА_1 (Т.1, а.с.43-44).

Відповідно до рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 13.11.2024р. в задоволенні заявленого позову відмовлено; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління ДМС в Тернопільській обл. на користь третьої особи ОСОБА_1 понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 грн. (Т.1, а.с.145-152).

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржив позивач Управління ДМС України в Тернопільській обл., який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою заявлений позов задовольнити (Т.1, а.с.70-76).

Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що в рамках виконавчого провадження ВП № 75305662 позивач виконав рішення суду в справі № 500/3021/23 із дотриманням вимог діючого законодавства, про що повідомив державного виконавця. Надалі на адресу Управління ДМС України в Тернопільській обл. надійшла вимога державного виконавця про виконання рішення суду в повному обсязі, через що апелянт повторно поінформував стягувача і відповідача про результати виконання судового рішення.

Не зважаючи на вказані обставини, державний виконавець виніс спірну постанову про накладення штрафу, при цьому не надав належної оцінки доказам виконання судового рішення (із урахуванням резолютивної частини рішення суду та дискреційних повноважень Управління ДМС України в Тернопільській обл.).

Окрім цього, розмір стягнутих на користь третьої особи витрат на правову допомогу є неспівмірним із складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, представника позивача на підтримання поданої скарги, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як достовірно встановлено під час судового розгляду, відповідно до рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 20.10.2023р. у справі № 500/3021/23 позов ОСОБА_1 задоволено частково; визнано протиправним та скасовано рішення Управління ДМС України в Тернопільській обл., оформлене листом № О-31/6/6101-23/6101.2.1/5212-23 від 06.06.2023р. щодо повернення без розгляду ОСОБА_1 декларації про відмову від іноземного громадянства; зобов`язано Управління ДМС України в Тернопільській обл. повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 01.06.2023р. про прийняття декларації про відмову від громадянства російської федерації /рф/ та прийняти відповідне рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено (Т.1, а.с.11 і на звороті).

Вказане рішення суду залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27.02.2024р. (Т.1, а.с.12-13).

Звідси, рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 20.10.2023р. у справі № 500/3021/23 набрало законної сили 27.02.2024р.

07.05.2024р. суд першої інстанції видав виконавчий лист щодо примусового виконання рішення суду.

Вказаний виконавчий лист пред`явлено до примусового виконання та 14.06.2024р. державний виконавець ВПВР УЗПВР в Івано-Франківській та Тернопільській областях ЗМУ МЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 75305662 з примусового виконання виконавчого листа від 07.05.2024р. у справі № 500/3021/23 (Т.1, зворот а.с.14).

17.06.2024р. позивач подав до органу державної виконавчої служби повідомлення-листа про виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 20.10.2023р. в адміністративній справі № 500/3021/23 у повному обсязі та в добровільному порядку; згідно вказаного листа 17.04.2024р. позивач повторно розглянув заяву ОСОБА_1 про прийняття декларації про відмову громадянства рф від 01.06.2023р., а про результати її розгляду повідомив заявника листом № 6101.11-2236/6101.1.1-24 від 17.04.2024р. (Т.1, а.с.13-14, 15).

У свою чергу, 09.09.2024р. державний виконавець ВПВР УЗПВР в Івано-Франківській та Тернопільській областях ЗМУ МЮ скерував на адресу позивача вимогу, якою зобов`язав боржника виконати в повному обсязі рішення суду (Т.1, зворот а.с.15).

На виконання цієї вимоги державного виконавця позивач повторно повідомив відповідача листом № 6101.11-5877/6101.1.1-24 від 18.09.2024р. про те, що листом від 17.04.2024р. вже було поінформовано стягувача про відмову в прийнятті його декларації про відмову від іноземного громадянства, оскільки згідно законодавства рф передбачена діюча процедура оформлення припинення громадянства (Т.1, а.с.16).

Лист аналогічного змісту позивач скерував на адресу стягувача ОСОБА_1 (Т.1, а.с.17-18).

Окрім цього, в рамках справи № 500/3021/23 апеляційним судом прийнято 18.09.2024р. постанову, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково; ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 15.07.2024р. про залишення без задоволення заяви ОСОБА_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії в адміністративній справі № 500/3021/23 скасовано; прийнято окрему ухвалу, якою заяву ОСОБА_1 задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність Управління ДМС в Тернопільській обл. щодо виконання не в повному обсязі рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 20.10.2023р. в адміністративній справі № 500/3021/23.

У подальшому державний виконавець ВПВР УЗПВР в Івано-Франківській та Тернопільській областях ЗМУ МЮ виніс постанову від 23.09.2024р. про накладення штрафу на боржника у ВП № 75305662, згідно якої на Управління ДМС України в Тернопільській обл. наклав штраф в розмірі 5100 грн. за невиконання рішення суду (Т.1, а.с.10).

Приймаючи рішення по справі та відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не представлено належних доказів на підтвердження виконання рішення суду від 20.10.2023р. у справі № 500/3021/23.

Водночас, судом не встановлено існування поважних причин, які б унеможливлювали виконання боржником рішення суду в повному обсязі.

Звідси, рішення суду відповідачем не виконано в повному обсязі; доказів поважності причин невиконання рішення суду, а також доказів вжиття належних заходів на вимогу державного виконавця для виконання рішення суду, не здобуто.

За таких обставин постанова про накладення штрафу в розмірі 5100 грн. відповідає вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків, з огляду на наступне.

Ключовим питанням під час вирішення розглядуваного спору є з`ясування питання щодо виконання судового рішення зі сторони позивача за розглядуваних обставин, від чого безпосередньо залежить правомірність накладення на позивача спірного штрафу.

Розглядувані правовідносини регулюються приписами Конституції України, Закону України «Про виконавче провадження» та КАС України.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно приписів ст.129-1 Конституції суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Пунктом 9 ч.2 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Згідно з ч.1 ст.370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України № 1404-VIII від 02.06.2016р. «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч.1 ст.5 цього Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до п.1 ч.1 ст.26 вказаного Закону виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною 1 ст.18 наведеного Закону встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з п.п.1, 16 ч.2 ст.18 згаданого Закону виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст.63 вказаного Закону за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

Статтею 75 зазначеного Закону установлено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи (ч.4 ст.19 згаданого Закону).

Аналізуючи наведені положення законодавства в контексті цієї справи потрібно зауважити, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання.

Застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і направлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження.

При цьому, визначальною умовою для накладення зазначеного штрафу є невиконання судового рішення без поважних причин.

У залежності від характеру правовідносин і змісту зобов`язання, примусове виконання якого відбувається у межах виконавчого провадження, поважними причинами можуть визнаватися такі обставини, які створили об`єктивні перешкоди для невиконання зобов`язання, і подолання яких для боржника було неможливим або ускладненим.

Отже, аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що невиконання боржником рішення суду лише без поважних на те причин, тягне за собою певні наслідки, встановлені нормами Закону України «Про виконавче провадження». Тобто на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановлений факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин.

Поважними, в розумінні наведених норм Закону України «Про виконавче провадження», можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником та які не залежали від його власного волевиявлення.

Постанова про накладення штрафу за невиконання судового рішення може бути винесена лише за умови, що судове рішення не виконано і таке невиконання сталося без поважних на те причин, коли боржник мав реальну можливість виконати судове рішення, проте не зробив цього.

Визначальною ознакою для накладення на боржника штрафу є саме невиконання рішення суду без поважних причин. Згідно усталеної судової практики поважними можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення божником, та які не залежали від його волевиявлення.

Обґрунтовуючи свої доводи про виконання рішення суду, позивач наголошує на тому, що на виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 20.10.2023р. у справі № 500/3021/23 позивач повторно розглянув заяву ОСОБА_1 від 01.06.2023р. про прийняття декларації про відмову від громадянства рф. Про результати такого повторного розгляду ОСОБА_1 був повідомлений листом позивача від 17.04.2024р.

Отже, сам факт повторного розгляду заяви ОСОБА_1 від 01.06.2023р. про прийняття декларації про відмову від громадянства рф та прийняття рішення про відмову в її задоволенні, із урахуванням висновків суду першої інстанції та дискреційних повноважень позивача, є достатнім та необхідним свідченням виконання рішення суду в справі № 500/3021/23.

На виконання вимог постанови апеляційного суду від 18.09.2024р. у справі № 500/3021/23 (окрема ухвала в порядку ст.383 КАС України) позивач скерував повторного листа від 18.09.2024р. на адресу стягувача.

Між тим, такі доводи позивача є формальними, виконання рішення суду в такий спосіб не несе позитивного ефекту для стягувача ОСОБА_1 , а також не враховує змісту висновків суду.

Зокрема, в рамках справи № 500/3021/23 звернення третьої особи ОСОБА_1 із відповідним позовом було зумовлено неможливістю у встановлені строки представити документ про припинення іноземного громадянства через збройну агресію рф, по причині чого ОСОБА_1 просив прийняти декларацію про відмову від громадянства рф.

Вирішуючи вказаний спір, суди виходили з того, що неотримання ОСОБА_1 документа про припинення громадянства рф відбулося з незалежних від нього причин, відтак останній має право на звернення з декларацією про відмову від іноземного громадянства.

Разом з тим, виконуючи рішення суду в справі № 500/3021/23, позивач Управління ДМС України в Тернопільській обл. вказаний висновок судів не врахував, оскільки відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 01.06.2023р., заперечив право останнього на подачу декларації про відмову від громадянства рф.

Підтвердженням викладеного є те, що в листах позивача від 17.06.2024р. та від 18.09.2024р., адресованих ОСОБА_1 , їх автор наголошував на наявності діючої процедури оформлення припинення громадянства рф, якою ОСОБА_1 міг скористатися, однак не скористався.

Із урахуванням викладеного, під час судового розгляду достовірно встановлено, що станом на 23.09.2024р. (на день винесення оскаржуваної постанови) рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 20.10.2023р. у справі № 500/3021/23 виконано лише частково: Управління ДМС України в Тернопільській обл. розглянуло по суті заяву ОСОБА_1 від 01.06.2023р. та прийняло за результатами такого розгляду рішення про відмову в її задоволенні, однак при цьому не врахувало висновків суду (зокрема, про наявність права ОСОБА_1 на звернення із декларацією про відмову від громадянства рф).

В свою чергу, відсутність у чинному законодавстві України альтернатив або відповідного правового механізму вирішення подібних спірних правовідносин, на що звертає увагу Управління ДМС України в Тернопільській обл., нівелює реалізацію права особи на оформлення припинення громадянства іноземної держави з огляду на неможливість ним скористатися, незважаючи на його проголошення, та не може бути підставою для відмови у захисті такого права загальними засобами, передбаченими Законом України № 2235-ІІІ від 18.01.2001р. «Про громадянство».

Оцінюючи в сукупності викладене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що оскільки станом на 23.09.2024р. доказів виконання рішення суду в повному обсязі до органу державної виконавчої служби не надходило, тому в державного виконавця були правові підстави для винесення спірної постанови щодо накладення штрафу від 23.09.2024р. у виконавчому провадженні ВП № 75305662.

Таким чином, обставини, які повідомив позивач, в своїй сукупності не вказують про фактичне виконання рішення суду або реальну неможливість виконати судове рішення в повному обсязі, оскільки неприйняття декларації ОСОБА_1 про відмову від громадянства рф зумовлена саме позицією позивача, категоричним і принциповим небажанням виконати рішення із врахуванням його висновків.

Згідно зі ст.6 КАС України та ст.17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно усталеної практики ЄСПЛ право на суд, захищене ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19.03.1997р. у справі «Горнсбі проти Греції», п.40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі «Immobiliare Saffi» проти Італії», заява №22774/93, п.66, ECHR 1999-V).

Так, у п.53 цього рішення ЄСПЛ зауважив, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному і вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), № 29439/02, від 26.04.2005р., і у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v. Ukraine), № 1811/06, від 19.02.2009р.).

Основною функцією судового рішення є відновлення порушених прав позивача (стягувача). Заради цього відновлення Держава визначає пріоритет інтересів постраждалої сторони - стягувача, порушені права якої було визнано та поновлено судом і видано відповідний виконавчий документ.

Таким чином, ураховуючи процес поновлення порушених прав стягувача шляхом видачі відповідного виконавчого документу, законодавством у сфері примусового виконання рішень встановлений найвищий пріоритет прав стягувача у виконавчому провадженні у порівнянні з колом прав боржника.

Принцип «res judicata» (принцип обов`язковості судового рішення) покладає на боржника обов`язок виконання судового рішення, яке набрало законної сили, не очікуючи відповідних дій державного виконавця.

У силу зазначеного правового принципу саме боржник повинен проявити достатню розумність і обачність для того, щоб уникнути негативних наслідків, пов`язаних із невиконанням судового рішення.

Таким чином, позивач Управління ДМС України в Тернопільській обл. не вживав залежні від нього заходи для виконання рішення суду в повному обсязі, тобто, не проявив достатньої розумності та обачності для того, щоб уникнути негативних наслідків, пов`язаних із невиконанням судового рішення в повному обсязі.

Відтак, невиконання судового рішення відбулось із залежних від позивача причин, які не можна вважати поважними у розумінні ст.ст.63, 75 Закону України «Про виконавче провадження», що не виключає можливості накладення штрафу на боржника.

Враховуючи, що позивачем не виконано рішення Тернопільського окружного адміністративного суду 20.10.2023р. в справі № 500/3021/23 без поважних причин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що постанова про накладення штрафу за невиконання рішення суду є обґрунтованою і такою, що не підлягає скасуванню.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд зазначає наступне.

Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому ст.134 КАС України.

За змістом п.1 ч.3 ст.134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З наведеного слідує, що в підтвердження здійсненої правової допомоги необхідно долучати розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування зазначених витрат.

Третьою особою ОСОБА_1 заявлені в порядку ч.11 ст.139 КАС України до відшкодування витрати, пов`язані з професійною правничою допомогою адвоката Тарасенко Д.Ю., отриманою в суді першої інстанції, в загальному розмірі 4000 грн. (Т.1, а.с.98-101).

На підтвердження факту надання правової допомоги адвокатом представлено:

договір про надання правової допомоги № 09/04/24 від 09.04.2024р., укладений з адвокатом Тарасенко Д.Ю. (Т.1, а.с.112);

додаток № 1 від 29.10.2024р. до договору про надання правової допомоги № 09/04/24 від 09.04.2024р., в якому договірні сторони погодили перелік послуг адвоката та їх вартість (Т.1, а.с.113);

опис послуг, наданих адвокатом Тарасенко Д.Ю. від 29.10.2024р. (Т.1, зворот а.с.113);

рахунок-фактура № 29/10/24 від 29.10.2024р. на суму 4000 грн. (Т.1, а.с.114);

квитанція від 29.10.2024р. про оплату послуг адвоката в сумі 4000 грн. (Т.1, зворот а.с.114);

ордер серії ВІ № 1253155 від 24.10.2024р. про надання правничої допомоги адвокатом Тарасенко Д.Ю. в Тернопільському окружному адміністративному суді (Т.1, а.с.115).

Отже, представленими документами стверджується факт надання адвокатом таких послуг щодо представництва інтересів третьої особи Опришка П.О. в справі № 500/5958/24, а також їх оплати.

Отже, надані суду матеріали доводять факт понесення третьою особою витрат на правову допомогу саме в розглядуваній адміністративній справі.

Відповідно до ст.17 Закону України № 3477- IV від 23.02.2006р. «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п.30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п.55 з подальшими посиланнями).

Апеляційний суд вважає, що третьою особою доведено фактичне понесення витрат на правову допомогу у вигляді ознайомлення з матеріалами позовної заяви, підготовки пояснень третьої особи та їх скерування до суду.

Позивач Управління ДМС України в Тернопільській обл. не подавав до суду першої інстанції клопотання про зменшення розміру витрат на правову допомогу.

Таким чином, суд першої інстанції із врахуванням всіх обставин справи визначив дійсний розмір витрат на правову допомогу адвоката в сумі 4000 грн., який є співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Колегія суддів відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій ним апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а відтак останні не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.

Оцінюючи в сукупності наведене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що заявлений позов є безпідставним та необґрунтованим, через що останній не підлягає до задоволення.

В порядку ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги відшкодуванню на користь апелянта Управління ДМС України в Тернопільській обл. не підлягають.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Окрім цього, ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.01.2025р. в частині зупинення дії рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 13.11.2024р. в адміністративній справі № 500/5958/24 (Т.1, а.с.221-223) належить визнати такою, що втратила чинність.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській обл. на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 13.11.2024р. в адміністративній справі № 500/5958/24 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській обл.

Визнати ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.01.2025р. в частині зупинення дії рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 13.11.2024р. в адміністративній справі № 500/5958/24 такою, що втратила чинність.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор

Дата складання повного тексту судового рішення: 24.01.2025р.