Справа № 168/1375/24
Суддя: Сухоручко Ю. О.
Дата ухвалення: 2025-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 168/1375/24
Провадження № 2-а/168/1/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2025 року сел. Стара Вижівка

Старовижівський районний суд Волинської області у складі:

головуючого судді - Сухоручко Ю.О.,

секретар судового засідання - Таксюк О.С.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у сел. Стара Вижівка в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання противоправною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,-

ВСТАНОВИВ:

ОБСТАВИНИ СПАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення тво. начальника Лук`янова О.С. № 2392 від 26.12.2024 про накладення стосовно ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП

Позов обґрунтовано тим, що 25.11.2024 року на вимогу працівників ІНФОРМАЦІЯ_2 відмовився від отримання направлення та проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби. Після цього щодо нього був складений протокол №2392 за ч.3 ст. 210-1 КУпАП та попереджено про розгляд протоколу об 14 год. 00 хв. 26.12.2024 року. Всупереч зазначеної у протоколі дати розгляду протоколу, 19.12.2024 року йому було вручено постанову від 26.12.2024 року за наслідками розгляду протоколу про адміністративне правопорушення від 25.11.2024 року.

Зазначає, що відмовився від отримання направлення для проходження ВЛК, оскільки на розгляді у ІНФОРМАЦІЯ_2 знаходиться його заява про відстрочку від мобілізації. Про наявність такої заяви він повідомив працівникам ТЦК.

З огляду на викладене вважає, що оскаржувана постанова є незаконною, винесеною із грубим порушенням законодавства України та об`єктивною відсутністю будь-яких доказів події правопорушення, а тому повинна бути скасована, а провадження у справі закрито.

Рух справи в суді.

Ухвалою судді від 25.12.2024 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження.

Позиція учасників провадження.

Позивачв судовому засіданні позов підтримав з підстав, наведених у ньому, просив позовні вимоги задовольнити.

Також пояснив, що до ІНФОРМАЦІЯ_2 він особисто направив заяву про надання відстрочки від мобілізації, оскільки його мати потребує стороннього догляду та є особою з інвалідністю ІІ групи. Однак жодної відповіді йому не було надіслано, всупереч вимог Постанови КМУ йому було запропоновано пройти медичний огляд, але він відмовився, обґрунтовуючи це тим, що до моменту отримання направлення на проходження ВЛК не розглянута його заява про надання відстрочки від мобілізації. Після цього на нього було складено протокол про адміністративне правопорушення та призначено його розгляд на 26 грудня 2024 року. Водночас 17 грудня 2024 року йому вручили вже постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності, яка була датована 26.12.2024 року, тобто рішення було прийнято за декілька днів до розгляду.

Представник відповідача Золотько І.І. в судове засідання не з`явилася, подала клопотання про розгляд справи у її відсутності. Зазначила, що перебувала на лікарняному, відзив на позовну заяву відсутній. Просила винести рішення у відповідності до Закону.

РОЗГЛЯНУВШИ МАТЕРІАЛИ ЦИВІЛЬНОЇ СПРАВИ, СУД

Суд, перевіривши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність (ч. 1 ст. 9 КУпАП).

Згідно із ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 25.06.2020 у справі № 520/2261/19 вказала, що визначений статтею 77 КАС обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Судом встановлені наступні обставини.

Постановою тво. начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 №2392 від 26 грудня 2024 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 210-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 17 000 гривень.

Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що 25.11.2024 року, в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 відмовився від отримання направлення на медичний огляд та проходження військово-лікарської комісії з метою визначення ступеня придатності до військової служби під час мобілізації, тобто порушив вимоги абз.3 ч.1 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», абз. 4 ч.10 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст. 210-1 КУпАП.

Відповідно до ст.210-1 КпАП України адміністративна відповідальність настає за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Згідно з ч.3 ст.210-1 КУпАП вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті (порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію), в особливий період тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Вказана норма є бланкетною, при її застосуванні необхідно використовувати законодавчі акти, які визначають правила військового обліку та запровадження в Україні особливого періоду.

Відповідно до Закону України «Про оборону України» особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій

Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває і по теперішній час.

Отже, станом на дату вчинення інкримінованого правопорушення: 25.11.2024 року діяв особливий період.

Відповідно до ст. 235 КУпАП територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (ст.ст. 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України). Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Частиною 1 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлено обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації. Зокрема, громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду, а також проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Відповідно до п.3 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які є додатком до Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1487 від 30.12.2022 року, призовники, військовозобов`язані та резервісти за порушення правил військового обліку та законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, зіпсуття або недбале зберігання військово-облікових документів, яке спричинило їх втрату, притягуються до адміністративної відповідальності згідно із Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Підпунктом 2 пункту 1 Додатку 2 «Правила військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів» Порядку № 1487 визначено, що призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні прибувати за викликом районних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, підрозділів Служби зовнішньої розвідки на збірні пункти, призовні дільниці, до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, підрозділів Служби зовнішньої розвідки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках, розпорядженнях) районних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, підрозділів Служби зовнішньої розвідки для взяття на військовий облік та визначення призначення на особливий період, оформлення військово-облікових документів, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на навчальні (перевірочні) та спеціальні збори військовозобов`язаних та резервістів зовнішньої розвідки України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України; виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством. Особливості проходження медичного обстеження військовозобов`язаними та резервістами під час мобілізації, на особливий період визначаються Міністерством оборони України спільно з Міністерством охорони здоров`я України. З метою якісного проведення призову громадян на строкову військову службу за станом здоров`я, прийняття громадян на військову службу за контрактом, проведення медичного огляду військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів для визначення ступеня придатності до військової служби та визначення ступеня придатності льотного складу до льотної роботи наказом Міністерства оборони України від 14.08.2008 року № 402 затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних силах України (далі - Положення).

Так, направлення на медичний огляд ВЛК може дати прямий начальник (від командира частини і вище), начальники штатних ВЛК, керівники ТЦК та СП, начальники (керівники) закладу охорони здоров`я за місцем лікування, а також органи військового управління/підрозділи Військової служби правопорядку Збройних Сил України, прокуратура, суд (Пункт 6.1 статті 6 Наказу Міноборони від 14.08.2008 №402 «Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України»).

Відповідно до п. 1.1 розділу II Положення, медичний огляд проводиться ВЛК з метою визначення придатності, зокрема, до військової служби допризовників, призовників, військовозобов`язаних, резервістів (кандидатів у резервісти).

Згідно п.1.4 Розділу II Положення про медичний огляд громадян, зазначених у пункті 1.2 розділу І цього Положення та допризовників, проводиться в порядку, визначеному таблицею, відповідно до п. 10 якої резервісти, військовозобов`язані, які призиваються та проходять воєнні навчальні (перевірочні) та спеціальні збори осіб рядового сержантського, старшинського та офіцерського складу; призиваються та проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період проходять медичний огляд у ВЛК територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, гарнізонні (госпітальні) ВЛК.

Відповідно до п.п 4 п. 1 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів додатку 2 до Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 № 1487 призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні проходити медичний огляд та лікування в закладах охорони здоров`я згідно з рішеннями комісій з питань приписки, призовних комісій або військово-лікарських комісій районних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я СБУ, а у Службі зовнішньої розвідки - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки.

Статтею 1 Обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації визначені статтею 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року №3543-ХІІ (далі Закон №3543-ХІІ).

Водночас, статтею 23 Закону №3543-ХІІ передбачена відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації.

Згідно з п.13 ч.1 ст.23 Закону № 3543-ХІІ не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані які мають одного із своїх батьків з інвалідністю I чи II групи або одного з батьків дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані їх утримувати (крім випадків, якщо такі особи самі є особами з інвалідністю, потребують постійного догляду, перебувають під арештом (крім домашнього арешту), відбувають покарання у вигляді обмеження чи позбавлення волі). У разі відсутності невійськовозобов`язаних осіб здійснювати догляд за особою з інвалідністю I чи II групи може лише одна особа з числа військовозобов`язаних за вибором такої особи з інвалідністю.

Згідно з пунктом 58 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою КМУ № 560 від 14.05.2024 року, за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані, серед іншого, особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу заяву за формою, визначеною у додатку 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку. Заява військовозобов`язаного підлягає обов`язковій реєстрації.

Пунктом 60 зазначеного Порядку, комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів.

Комісія зобов`язана розглянути отримані на розгляд заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом наступного дня від дати отримання інформації на запити до органів державної влади.

На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом.

Про прийняте комісією рішення повідомляється засобами телефонного, електронного зв`язку або поштою заявнику не пізніше ніж на наступний день після ухвалення такого рішення.

Відповідно до п.63 Порядку, військовозобов`язані, які звернулися до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (Центрального управління або регіональних органів СБУ чи відповідного підрозділу розвідувальних органів) із заявою про надання відстрочки, до прийняття рішення відповідною комісією не направляються для проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби, крім тих, що були раніше визнані обмежено придатними або тимчасово непридатними до військової служби за станом здоров`я на строк від шести до 12 місяців відповідно до висновку військово-лікарської комісії, у разі закінчення строку дії довідки (постанови) військово-лікарської комісії.

Судом встановлено, що підставою для притягнення позивача до відповідальності та прийняття оскаржуваної постанови стала відмова позивача 25.11.2024 року в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_3 від отримання направлення на медичний огляд та відмова та проходження військово-лікарської комісії з метою визначення ступеня придатності до військової служби під час мобілізації, тобто порушення, на думку відповідача, правил військового обліку в особливий період.

В оскаржуваній постанові зазначено, що позивач ОСОБА_1 порушив вимоги абз.3 ч.1 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а саме обов`язок пройти медичний огляд.

В судовому засіданні ОСОБА_1 не заперечує факту відмови від отримання направлення для проходження військово-лікарської комісії з метою визначення ступеня придатності до військової служби під час мобілізації. Водночас вважає таку відмову правомірною, оскільки на медичний огляд не направляються військовозобов`язані, які звернулися до ТЦК та СП із заявою про надання відстрочки, до прийняття рішення відповідною комісією.

Позивач вважає, що має право на відстрочку, скористався ним шляхом подання відповідної заяви до ТЦК та СП, про що повідомив ІНФОРМАЦІЯ_4 , однак тво. начальника - Лук`янов О.С. прийняв рішення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210-1 КУпАП, при цьому постанова про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності вручена завчасно до дати, зазначеній у протоколі про адміністративне правопорушення, а саме: у протоколі дата розгляду справи про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності зазначена «26.12.2024 року», про що повідомлено ОСОБА_1 , водночас постанова про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, яка датована « 26.12.2024 року» була уже надіслана ОСОБА_1 17.12.2024 року.

Крім того, 23.12.2024 року позивач звернувся до суду з позовною заявою про оскарження зазначеної постанови від 26.12.2024 р, долучивши її копію до позовної заяви, що підтверджує факт винесення оскаржуваної постанови до дати розгляду протоколу про адміністративне правопорушення від 25.11.2024 року.

Суд також враховує висновок Верховного Суду від 22.05.2020 у справі №825/2328/16 адміністративне провадження №К/9901/23055/18, згідно з яким: «…Верховний Суд зазначає, що порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення.

Певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі).

Отже, саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.

Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття.

Так, дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultra vires action - invalid act). Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.

Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.

Суд наголошує, що, у відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення».

Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.04.2020 у справа №813/1790/18».

Висновки суду.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_5 направлено ОСОБА_1 для проходження ВЛК для визначення придатності до військової служби, всупереч відсутності прийнятого рішення за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 про надання відстрочки від мобілізації, у з в`язку з наявністю у нього матері з інвалідністю II групи. Дані обставини відповідачем не спростовані, інших відомостей суду не надано.

Крім того, судом встановлено, що відповідачем порушено процедуру і порядок притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, зокрема, оскаржувана постанова винесена за кілька днів, до визначеної у протоколі дати розгляду протоколу. Відповідно, відповідачем не дотримано вимог ст.ст. 268, 280 КУпАП під час прийняття рішення відносно Позивача. Тобто, відповідачем не доведено, що під час винесення оскаржуваної постанови було дотримано прав позивача, як особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, а саме: право знайомитися з матеріалами справи; давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням.

З урахуванням викладеного, такі порушення в розумінні базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» та «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення», не може розцінюватись як формальне, а за своєю суттю є грубим порушенням порядку та процедури притягнення особи до адміністративної відповідальності.

За приписами статті 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами

Так, 26.04.2018 р. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 338/855/17, адміністративне провадження №К/9901/18195/18 (ЄДРСРУ № 73700356) вказав, що аналіз положень статей КУпАП дозволяє дійти висновку, що зміст постанови у справі про адміністративне правопорушення має відповідати вимогам, передбаченим статтям 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Також, Суд звертає увагу на те, що процесуальний обов`язок щодо доказування правомірності винесення постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності відповідно до положень діючого на час виникнення спірних правовідносин процесуального законодавства покладено на відповідача. Вказана позиція відповідає Постанові Верховного суду від 13 лютого 2020 року в справі № 524/9716/16-а

Аналогічна правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 15.11.2018 у справі N 524/5536/17 та від 17.07.2019 у справі N 295/3099/17.

Суд не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення.

В силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Згідно з ст. 62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Отже, в адміністративних справах щодо оскарження рішень та дій суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його вини. Така презумпція вини покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Недоведена вина прирівнюється до невинуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення.

При цьому, суд наголошує, що самі по собі постанови у справах про адміністративні правопорушення, за відсутності доказів на підтвердження викладених у них обставин, не може свідчити про вчинення позивачем адміністративних правопорушеннь. Такі постанови по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2018 року у справі № 338/1/17.

За таких обставин суд дійшов до висновку, що оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів правомірності своїх рішень, тобто ухвалення постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за декілька днів до розгляду самої справи, постанова про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності є протиправною.

За таких обставин суд вважає, що рішення відповідача суб`єкта владних повноважень під час накладення адміністративного стягнення щодо позивача прийнято в порушення вимог ст. 2 КАС України, що в свою чергу є підставою для скасування рішення відповідача і закриття справи про адміністративне правопорушення.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст.286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач при зверненні до суду із позовом сплатив судовий збір у розмірі по 605,60 грн, а тому зазначені витрати, відповідно до вимог ст.ст. 139,143 КАС України за рахунок бюджетних асигнувань відповідача необхідно стягнути на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 7, 9, ч.3 ст. 210-1, 222, 250, 251, 280, 283, 283, 284 КУпАП, ст. 2, 6, 9, 77, 139, 242-246, 250, 255, 262, 286 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання противоправною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення задовольнити.

Постанову тво. начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 №2392 від 26 грудня 2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210-1 КУпАП - скасувати.

Провадження по адміністративній справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП - закрити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 605, 60 (шістсот п`ять гривень 60 коп).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_1 , юридична адреса: АДРЕСА_2 .

Суддя Ю.О. Сухоручко