Справа № 300/7409/24
Суддя: Матуляк Я.П.
Дата ухвалення: 2025-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"16" січня 2025 р. справа № 300/7409/24
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
судді Матуляка Я.П.,
при секретарі Бойко Л.М.,
за участю:
представника позивача - Жиляка М.Д.
представника відповідача - Швидуна В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах якого діє Жиляк Михайло Дмитрович до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, визнання права, зобов`язання до вчинення дій та стягнення моральної шкоди в сумі 350000,00 грн, -
ВСТАНОВИВ:
Жиляк М.Д. звернувся до суду в інтересах ОСОБА_1 з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, визнання права, зобов`язання до вчинення дій та стягнення моральної шкоди.
Позовні вимоги мотивовано тим, що позивачем подано відповідачу заяву про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації. Однак, відповідачем протиправно відмовлено у задоволенні такої заяви з мотивів відмови позивачу в призначенні компенсації по догляду на непрофесійній основі, не надання документів про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд або акту встановлення факту здійснення особою постійного догляду, наявності рідної сестри ОСОБА_2 . Представник позивача вважає таку відмову протиправною, оскільки ОСОБА_1 подано усі необхідні документи та просить: визнати протиправним та скасувати рішення комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 , про відмову ОСОБА_1 у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до пункту 9 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" на підставі його заяви від 04.09.2024, яке оформлене протоколом від 13.09.2024 № 15/2024; визнання права ОСОБА_1 на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до пункту 9 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" у зв`язку із зайнятістю постійним доглядом за своїм батьком ОСОБА_3 , який за висновком медико-соціальної експертної комісії та лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду згідно поданої ним заяви про надання відстрочки від 04.09.2024; зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 оформити та видати ОСОБА_1 довідку про відстрочку за формою додаток 6 до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560 відповідно до його заяви про надання відстрочки від 04.09.2024; стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди.
Разом із позовною заявою, представником позивача подано заяву про забезпечення позову, в задоволенні якої відмовлено згідно ухвали Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01.10.2024.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07.10.2024 дану позовну заяву залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам статей 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України та надано десятиденний строк з дня вручення (отримання) копії цієї ухвали для усунення недоліків.
09.10.2024 представником позивача подано заяву про відвід судді Матуляка Я.П., яка згідно ухвали суду від 10.10.2024 повернута без розгляду.
10.10.2024 представником позивача зазначений в ухвалі про залишення позовної заяви без руху недолік усунутий.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.10.2024 відкрито провадження за вказаним позовом, а справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.
Від відповідача до суду 28.10.2024 надійшов відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечує та просить відмовити в його задоволенні з підстав правомірності оскаржуваного рішення.
31.10.2024 представником позивача до суду подано відповідь на відзив, в якій позов підтримує в повному обсязі та просить задовольнити.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.11.2024 відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про розгляд даної справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.
04.11.2024 від представника позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, яку ухвалою суду від 08.11.2024, прийнято та постановлено розгляд даної справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, за наслідками якого справу призначено до розгляду по суті.
04.11.2024 від представника відповідача на адресу суду надійшло заперечення та заперечення на заяву про збільшення позовних вимог.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08.11.2024 відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача від 04.11.2024 про витребування доказів.
13.12.2024 та 09.01.2025 на виконання ухвали суду, представником відповідача подано письмові докази.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав наведених в позовній заяві та відповіді на відзив.
Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив з мотивів викладених у відповіді на відзив та запереченні.
Розглянувши позовну заяву, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.
04.09.2024 ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 9 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" у зв`язку із здійсненням постійного догляду за своїм батьком ОСОБА_3 , якому встановлено І групу інвалідності безстроково.
До поданої заяви позивач долучив нотаріально засвідчені копії: паспортів громадянина України ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , картки фізичної соби платника податків ОСОБА_1 , довідки про присвоєння ідентифікаційного номера ОСОБА_3 , витягів з реєстру територіальної громади на ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , свідоцтва про народження ОСОБА_1 , довідки до акта огляду МСЕК Серії 12ААГ №218975 від 13.03.2023, копії висновку ЛКК Лисецької лікарні за №080-4/о від 19.08.2024 щодо потреби у постійному непрофесійному догляді,індивідуальної програми реабілітації інвалідів, пенсійного посвідчення ОСОБА_3 , заяви ОСОБА_4 від 14.08.2024 про виявлення бажання щодо здійснення догляду ОСОБА_1 , рішення Ямницької сільської ради про призначення/перерахунок компенсації від12.08.2024, довідки Ямницької сільської ради від 12.08.2024 за №273 про надання соціальних послуг ОСОБА_1 з догляду за ОСОБА_3 , військово-облікового документу на військовозобов`язаного ОСОБА_1 (т.1 а.с.22-46).
На вказану заяву відповідачем направлено позивачу повідомлення від 13.09.2024 за №840, згідно з яким комісією ІНФОРМАЦІЯ_1 розглянуто заяву позивача та протоколом від 13.09.2024 за №15/2024 ухвалено рішення про відмову у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період з мотивів відмови позивачу в призначенні компенсації по догляду на непрофесійній основі, не надання документів про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд або акту встановлення факту здійснення особою постійного догляду, наявності рідної сестри ОСОБА_2 . (т.1 а.с.53, 234, 235).
Вважаючи таку відмову протиправною, представник позивача звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України від 25.03.1992 № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі Закон № 2232-ХІІ).
Згідно з ч. ч. 1, 2статті 1 Закону № 2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні (затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ) введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб. На момент подання цієї позовної заяви та момент винесення рішення у справі строк дії воєнного стану в Україні продовжено.
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначає Закон України від 21.10.1993 № 3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (далі - Закон № 3543-XII, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Підстави звільнення від призову на військову службу під час мобілізації передбачені статтею 23 Закону № 3543-XII.
Згідно з пунктом 9 частини 1 статті 23 Закону № 3543-XII не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: зайняті постійним доглядом за хворою дружиною (чоловіком), дитиною та/або своїми батьком чи матір`ю (батьком чи матір`ю дружини (чоловіка), якщо вона сама потребує постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, померла (загинула), визнана зниклою безвісти або безвісно відсутньою, оголошена померлою, і батько чи мати дружини не має інших працездатних членів сім`ї, які зобов`язані та можуть здійснювати за ними догляд), які за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребують постійного догляду.
Із системного аналізу наведеної вище норми слідує, що така визначає різні групи осіб за якими може здійснювати догляд військовозобов`язаний та у зв`язку із здійсненням такого догляду реалізовувати та набувати право на відстрочку.
Зокрема в силу наведених вище приписів, не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані:
зайняті постійним доглядом за хворою дружиною (чоловіком), дитиною та/або своїми батьком чи матір`ю, які за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребують постійного догляду;
зайняті постійним доглядом за батьком чи матір`ю дружини (чоловіка), якщо вона сама потребує постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, померла (загинула), визнана зниклою безвісти або безвісно відсутньою, оголошена померлою, і батько чи мати дружини не має інших працездатних членів сім`ї, які зобов`язані та можуть здійснювати за ними догляд.
Водночас порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560 (далі Порядок № 560; в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення) визначає процедуру надання військовозобов`язаним та резервістам відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та її оформлення.
Так, відповідно до Додатку № 5 згадуваного вище Порядку Кабінет Міністрів України постановив, що документами, які підтверджують право на відстрочку за п. 9 частини першої статті 23 Закону № 3543-XII є:
для особи, яка зайнята постійним доглядом за хворою дружиною (чоловіком), дитиною та/або своїми батьком чи матір`ю, - документи, що підтверджують родинні зв`язки (свідоцтво про шлюб або свідоцтво про народження дитини, або свідоцтво про народження особи, яка здійснює постійний догляд);
для особи, яка потребує догляду, - довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, затвердженою МОЗ, або висновок лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу в постійному догляді за формою, затвердженою МОЗ.
Вказані приписи Постанови № 560 повністю узгоджуються із пунктом 9 частини 1 статті 23 Закону № 3543-XII та уточнюють які саме документи має подати військовозобов`язаний, задля реалізації права на відстрочку від призову під час мобілізації.
Із системного аналізу норми пункту 9 частини 1 статті 23 Закону № 3543-XII слідує, що така визначає різні групи осіб за якими може здійснювати догляд військовозобов`язаний та набувати право на відстрочку.
Такими особами є зокрема:
1) хвора дружина (чоловік) військовозобов`язаного, його дитина та/або його батько чи матір;
2) батько чи матір дружини (чоловіка) військовозобов`язаного.
При цьому, нормами Додатку № 5 Постанови № 560 чітко встановлено, які саме документи відносно вказаних вище груп слід надати військовозобов`язаному для отримання відстрочки від призову під час мобілізації.
Тобто, наведені вище приписи як Закону № 3543-XII, так і Порядку № 560 розмежовують як категорії осіб, за якими має здійснювати догляд військовозобов`язаний для отримання права на відстрочку, так і необхідні для цього документи, які він має надати до відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Зокрема, у разі здійснення догляду за своїми хворою дружиною (чоловіком), дитиною та/або своїми батьком чи матір`ю для надання відстрочки від призову на підставі пункту 9 частини 1 статті 23 Закону № 3543-XII для особи яка зайнята доглядом достатньо лише документа, який підтверджує родинні зв`язки; для особи, яка потребує догляду, - довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, затвердженою МОЗ, або висновок лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу в постійному догляді.
Водночас у разі здійснення догляду за батьком чи матір`ю дружини (чоловіка) необхідно надати і документ, що підтверджує неможливість здійснення догляду іншим працездатним членом сім`ї, який зобов`язаний здійснювати догляд та документи про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд або акт про встановлення факту здійснення особою постійного догляду (додаток 8).
Із наведеного вище слідує, що під час мобілізації військовозобов`язані, які зокрема зайняті постійним доглядом за своїм хворим батьком, який за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, не підлягають призову на військову службу, а для набуття права на відстрочку такій особі достатньо надати лише документ, який підтверджує родинні зв`язки, а для особи яка потребує догляду - довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, затвердженою МОЗ, або висновок лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу в постійному догляді.
Як зазначалось судом вище, до заяви від 04.09.2024 ОСОБА_1 серед іншого долучив нотаріально засвідчену копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 20.09.1986, яким підтвердив родинні зв`язки зі своїм батьком ОСОБА_3 , довідку до акта огляду МСЕК Серії 12ААГ №218975 від 13.03.2023, висновок ЛКК Лисецької лікарні за №080-4/о від 19.08.2024 щодо потреби у постійному непрофесійному догляді, якими підтвердив статус батька як особи з інвалідністю І групи та необхідність догляду.
Відтак, на переконання суду, наданих позивачем документів було цілком достатньо для прийняття рішення про надання ОСОБА_1 відстрочки від призову під час мобілізації на підставі пункту 9 частини 1 статті 23 Закону № 3543-XII.
Крім того, матеріали справи містять нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_3 про те, що серед військовозобов`язаних членів сім`ї першого ступеня споріднення для свого утримання (догляду) обирає сина ОСОБА_1 та акт про встановлення факту здійснення особою догляду (постійного догляду) від 03.09.2024 (т.1 а.с.41,47).
Підсумовуючи все вищевикладене, суд доходить висновку, що рішення комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформлене протоколом від 13.09.2024 № 15/2024 в частині відмови ОСОБА_1 у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до пункту 9 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" згідно заяви від 04.09.2024, є протиправним та підлягає до скасування.
Як наслідок, зважаючи на те, що наданих позивачем документів було цілком достатньо для прийняття рішення про надання ОСОБА_1 відстрочки від призову під час мобілізації на підставі пункту 9 частини 1 статті 23 Закону № 3543-XII, з метою відновлення порушеного права позивача, суд доходить висновку про те, що слід зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 04.09.2024 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та прийняти рішення про надання відстрочки на підставі пункту 9 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", в редакції, чинній на момент звернення до відповідача із заявою, з урахуванням висновків суду, викладених в судовому рішенні.
Щодо позовної вимоги про визнання права ОСОБА_1 на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до пункту 9 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" у зв`язку із зайнятістю постійним доглядом за своїм батьком ОСОБА_3 , який за висновком медико-соціальної експертної комісії та лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду згідно поданої ним заяви про надання відстрочки від 04.09.2024, то суд зазначає таке.
Під змістом позовних вимог розуміється визначення суб`єктом звернення способу захисту свого права, свободи чи інтересу у відповідності до частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, який має формулюватися максимально чітко і зрозуміло.
Так, приписами частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України визначені правові способи захисту адміністративним судом порушеного права, свобод або законного інтересу особи, яка звернулася до суду з позовом про оскарження рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень. Такими способами є: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Як наслідок, суд зазначає, що позовні вимоги особи, яка звертається до адміністративного суду повинні відповідати вищевказаним способам судового захисту.
В даному ж випадку, заявлена вимога не відповідає визначеним процесуальним законом способам судового захисту, що вказує на невірність обрання такого способу.
Більше того, на думку суду, зазначена позовна вимога охоплюється вимогами щодо протиправності оскаржуваного рішення та, відповідно, вимогою зобов`язального характеру, висновки щодо яких, надано судом вище.
Отже, суд доходить висновку, що заявлений позов в цій частині не підлягає до задоволення.
Щодо заявленої вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоду у розмірі 350 000 грн., то суд зазначає таке.
Згідно з пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Вчинення лише протиправного діяння стосовно особи свідчить про можливість, але не обов`язковість виникнення моральної шкоди, а об`єктивними обставинами, які підтверджують негативний емоційний стан потерпілого, є, зокрема: неможливість продовження активного суспільного життя, погіршення або позбавлення реалізації фізичною особою своїх звичок та бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми тощо.
Згідно з пунктом 5 згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні.
Як вбачається із заявленого позову, представник позивача обґрунтовує завдану позивачу моральну шкоду, спричиненими моральними стражданнями, які виникли у нього внаслідок протиправної поведінки відповідача.
Разом з цим, суд звертає увагу, що матеріали адміністративної справи не містять жодного доказу на підтвердження причинного зв`язку між прийнятим рішенням відповідача та завданням позивачу моральної шкоди.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 16 червня 2021 року у справі № 559/2218/17, від 12 лютого 2020 року у справі № 457/906/17.
Відтак, в цій частині заявлений позов, також не підлягає до задоволення.
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.
Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі РуїсТоріха проти Іспанії від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п.29).
Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.
Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.
Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Частинами 1 та 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед інших, і витрати на професійну правничу допомогу.
Судові витрати по даній справі складаються зі сплаченого судового збору у розмірі 2422,40 грн.(за три позовні вимоги немайнового характеру, одна з яких є похідною) 1211,20 грн. та 3511,20 грн. (за позовну вимогу про стягнення моральної шкоди), та з понесених витрат на правничу допомогу в розмірі 40 000, 00 грн.
Факт оплати позивачем вартості послуг в розмірі 40 000 гривень підтверджується платіжними інструкціями від 24.09.2024 та від 04.10.2024 (т.1 а.с.72,178).
Судовий збір у розмірі 2422,40 гривень сплачено позивачем згідно платіжної інструкції від 27.09.2024, у розмірі 1211,20 гривень сплачено згідно квитанції від 09.10.2024, у розмірі 3511,20 гривень сплачено згідно квитанції від 01.11.2024 (т.1 а.с.73, 120, 187) .
Згідно з частинами 1-3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до частини 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Згідно частин 5, 6, 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною 9 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.
Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, потребують дослідження на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Верховний Суд у додатковій постанові від 05.09.2019 по справі № 826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19) вказав, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, за наявності заперечень іншої сторони, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірними у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 по справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Суд зазначає, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи.
Крім того Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 по справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказала, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
В контексті викладеного, суд доходить висновку щодо співмірності заявлених до відшкодування витрат на правову допомогу.
Разом з тим, частина 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, а саме в частині позовних вимог немайнового характеру, одна з яких є похідною, то слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача частину сплаченого судового збору в розмірі 1211,20 грн. та 14 000 гривень витрат на правову допомогу.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) про визнання протиправним та скасування рішення, визнання права, зобов`язання до вчинення дій та стягнення моральної шкоди в сумі 350000,00 грн - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення, оформлене протоколом від 13.09.2024 № 15/2024 комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині відмови ОСОБА_1 у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до пункту 9 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" згідно заяви від 04.09.2024.
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) від 04.09.2024 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та прийняти рішення про надання відстрочки на підставі пункту 9 частини 1статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", згідно висновків суду, викладених в судовому рішенні.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Матуляк Я.П.

Рішення складене в повному обсязі 27 січня 2025 р.