Справа № 420/37774/24
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2025-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/37774/24

Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е.В. Дата і місце ухвалення: 30.12.2024р., м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого - Ступакової І.Г.

суддів - Бітова А.І.

- Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційної скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 в якому просив суд:

- визнати протиправними та скасувати наказ Міністерства Оборони України від 12.10.2024 №382 дск. та наказ командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) за №298 від 15.10.2024 щодо не виплати щомісячної премії в розмірі 10% за вересень 2024 року та додаткової винагороди за вересень 2024 року йому - ОСОБА_1 ;

- зобов`язати в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити щомісячну премію в розмірі 10% за вересень 2024 року та додаткову винагороду за вересень 2024 року йому - ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 09.12.2024 року позов залишено без руху, надано строк на усунення недоліків позову.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства Оборони України, військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії - повернуто позивачу без розгляду.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не повне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та справу направити для продовження розгляду.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що суд першої інстанції на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі допустив формалізм та не врахував об`єктивної реальності, які існують у зв`язку з введенням військового стану через збройну агресію росії по відношенню до Держави Україна та громадян і військових України та не врахував відповідні висновки Верховного Суду, а тому і виніс не незаконну ухвалу суду.

Апелянт звертає увагу, що з метою встановлення юридичної чи фактичної адреси ТГр «Кремінна» направлявся адвокатський запит на адресу Міністерства Оборони України, однак відповіді на адвокатський запит не надійшло. При цьому позивач ОСОБА_1 знаходиться на нулі та повідомив про те, що ТГр «Кремінна» тимчасове управління, яке діє на підставі наказу Міністерства Оборони України, воно не має юридичної адреси та має тимчасові повноваження, а тому не може бути учасником справи, а по справі необхідно залучити у якості відповідача Міністрество Оборони України. У даному випадку лише Міністерство Оборони України може визначитися з особою, яка буде належним відповідачем по справі, через те, що лише Міністерство Оборони України володіє інформацією щодо таких військових управлінь як ТГр «Кремінна».

Апелянт вважає, що судом першої інстанції при вирішенні справи порушені вимоги ст.160 КАС України, не застосовано практику Великої Палати Верховного Суду та постановлено незаконну ухвалу, яка перешкоджає позивачу у доступі до правосуддя, а тому, на думку апелянта, є всі підстави для скасування ухвали.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі ч. 1 ст. 311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до вимог ст.129 Конституції України однією з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно з частиною другою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У пункті 8 частини першої статті 4 КАС України зазначено, що позивач - це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Згідно із частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

За приписами статті 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Право на судовий захист реалізується особою шляхом подання позовної заяви до суду, форма та зміст якої визначаються статтею 160 КАС України.

Частиною першою статті 160 КАС визначено, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Також згідно з п.4-5, ч.5 ст.160 КАС України в позовній заяві зазначаються, зокрема, зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Згідно із частиною першою статті 169 КАС суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Частиною другою статті 169 КАС визначено, що в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 09.12.2024 позовну заяву залишено без руху.

Копія ухвали направлена на електронну адресу представника позивача, зазначену ним в позовній заяві - 11.12.2024 року, однак станом на 30.12.2024 року позивачем не усунуто недоліки, а тому позовну заяву було повернуто. При цьому, суд першої інстанції врахував висновками Верховного Суду викладені у постанові від 20.01.2023 року по справі №465/6147/18, згідно яких якщо учасник надав суду електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши їх у заяві (скарзі), то слід припустити, що учасник бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них.

Однак колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За змістом ухвали суду першої інстанції про повернення позовної заяви суддя визначив дату отримання представником позивача ухвали суду про залишення позовної заяви без руху 11.12.2024 року. Належним доказом на її підтвердження суд визнав наявну в матеріалах справи довідку про доставку електронного листа засобами електронної пошти. На обґрунтування свого висновку суд першої інстанції послався на постанову Верховного Суду від 20 січня 2023 року у справі № 465/6147/18.

Отже, одним із ключових у цій справі постало питання наявності/відсутності підстав вважати належним способом вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху направлення її копії на електронну адресу, яка була зазначена позивачем у позовній заяві.

Під час апеляційного розгляду колегія суддів встановила, що Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою від 30 серпня 2023 року справу № 454/1883/22 передав на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28 квітня 2023 року у справі №904/272/22, та у зв`язку із наявністю виключної правової проблеми. Під час розгляду справи №454/1883/22 Велика Палата Верховного Суду мала вирішити питання застосування статті 242 ГПК України, статті 272 ЦПК України, статті 251 КАС України щодо можливості вважати направлення судом судового рішення на електронну пошту особи, вказану у процесуальному документі, врученням судового рішення належним чином.

Слід зазначити, що в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28 квітня 2023 року у справі №904/272/22 враховано правову позицію Верховного Суду, викладену, зокрема у постанові від 20 січня 2023 року у справі № 465/6147/18, яку застосував суд першої інстанції у цій справі.

Оскільки правове регулювання питання щодо вручення судового рішення, яке встановлене статтею 272 ЦПК України є ідентичним до статті 251 КАС України, колегія суддів вважає вищенаведені висновки Великої Палати Верховного Суду застосовними і до правовідносин, які виникли у цій справі.

Відповідно, колегія суддів зазначає про те, що направлення судом першої інстанції копії судового рішення на електронну адресу представника позивача не є належним способом вручення судового рішення учаснику справі в розумінні статті 251 КАС України, а зазначену у довідці дату 11.12.2024 року не можна вважати датою вручення ухвали суду про залишення позову без руху, з якою пов`язується можливість відліку строку на усунення недоліків поданої позовної заяви.

При цьому колегія суддів зазначає, що пункт 10 цього розділу, якому кореспондують положення частини шостої статті 18 КАС України, визначає, що адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, судові експерти, державні органи та органи місцевого самоврядування, суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють свої офіційні електронні адреси в ЄСІТС в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої офіційні електронні адреси в ЄСІТС у добровільному порядку.

Таким чином у Кресюна Василя Андрійовича, як у адвоката (представника позивача), наявний процесуальний обов`язок, встановлений частиною шостою статті 18 КАС України, зареєструватися у підсистемі Електронний суд. В свою чергу з позовної заяви вбачається, що адвокатом було зазначено про наявність електронного кабінету в Електронному суді: @mail.gov.ua, тому колегія суддів вважає що направлена копія ухвали про залишення позовної заяви без руху на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_1 не є належним способом вручення цієї ухвали, а тому суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про наявність підстав для повернення позовної заяви.

Крім іншого, колегія суддів вважає за необхідне надати оцінку діям суду першої інстанції під час залишення позовної заяви без руху.

Як встановлено судом апеляційної інстанції залишаючи позовну заяву без руху, суддя встановив, що

- позовні вимоги позивача не відповідали колу визначених ним відповідачів, а саме позивач просить визнати протиправним та скасувати, зокрема, наказ від 12.10.2024 року №382дск, який прийнятий ТГр «Кремінна», однак відповідачем щодо вказаного наказу визначає Міністерство Оборони України, оскільки ТГр «Кремінна» не являється військовою частиною;

- позивач не виклав обставин щодо порушення ним дисципліни та виконання відповідачем п.4 розділу XVI Порядку.

Щодо зазначення в позовній заяві належного відповідача, як підстави для залишення позовної заяви без руху та повернення позовної заяви, то слід зазначити, що норма пункту 2 частини п`ятої статті 160 КАС, якою вимагається зазначення в позовній заяві сторін та інших учасників справи, не може тлумачитися ширше, ніж її буквальний зміст.

Звертаючись до суду, особа зазначає в позовній заяві сторін та інших учасників справи, а також передбачену цією нормою інформацію щодо них.

Визначення ж належних учасників справи є питанням правосуддя, що вирішується в судовому процесі. Так, частиною третьою статті 48 КАС установлено, що якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі в ній співвідповідача.

Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови в задоволенні позову до такого відповідача понесені відповідачем витрати відносяться на рахунок держави (частина четверта статті 48 КАС).

Незважаючи на те, що невідповідність зазначених позивачем у позовній заяві відповідача у справі, наказ якого є предметом оскарження, такі підстави не могли бути підставою для повернення позовної заяви.

Така невідповідність лежить у площині визначення належного відповідача у справі і підлягала усуненню в порядку, встановленому статтею 48 КАС.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (частина перша статті 9 КАС).

Відкриття провадження у справі регламентовано нормами глави 2 розділу ІІ КАС, які не наділяють суд повноваженнями при вирішенні питання про відкриття провадження у справі давати оцінку обраному позивачем способу захисту порушеного права, належності, допустимості та достатності доказів, на які посилається позивач у позовній заяві, визначати належних учасників справи.

Ці питання можуть вирішуватись на інших стадіях адміністративного процесу. Неповнота, навіть очевидна з точки зору професійного судді, з якою позивач обґрунтував позовні вимоги, в тому числі й щодо правової підстави позову, а також ненадання доказів на підтвердження позовних вимог не можуть бути підставою для залишення позовної заяви без руху та повернення позовної заяви позивачу в подальшому.

Після відкриття провадження у справі суд першої інстанції (в разі наявності підстав, визначених нормами КАС) може провести підготовче судове засідання для з`ясування відповідно до частини другої статті 173 цього Кодексу, зокрема, питань щодо остаточної визначеності предмета спору, характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не був позбавлений можливості вирішити питання щодо відкриття провадження у справі на підставі позовної заяви і доданих до неї доказів.

Аналогічна за змістом правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 320/14843/23 р. від 25.01.2024 р.

Щодо висновків суду першої інстанції про не викладення обставин щодо порушення ним дисципліни та виконання відповідачем п.4 розділу XVI Порядку, що на думку суду першої інстанції перешкоджає відкриттю адміністративного провадження, колегія суддів зазначає, що суд не позбавлений можливості самостійно витребувати докази, які, на його думку, є важливими та необхідними для розгляду справи.

Крім того, відповідно до вимог ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, який має довести суду правомірність прийнятого ним рішення або акту. Представником позивача було зазначено суду першої інстанції, що ними було подані усі наявні та доступні докази і вчинено усі можливі дії для їх отримання.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції фактично надав оцінку доводам та доказам, ще до відкриття провадження у справі щодо їх об`єму та допустимості, що є неприпустимим та обмеженням позивача у доступі до правосуддя, гарантованим Європейською конвенцією із прав людини та основоположних свобод. При вирішенні питання про відкриття провадження у справі суд не може надати оцінку достатності або недостатності всіх обставин, наявності або відсутності доказів. Зазначені питання мають вирішуватись на інших стадіях адміністративного процесу.

Такі обставини не можуть виступати підставою для залишення позовної заяви без руху та підставами повернення позовної заяви позивачу.

Аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 серпня 2023 року по справі №990/114/23.

Так, як вказала Велика Палата Верховного Суду, «КАС не передбачає конкретну форму викладу позовних вимог, а наділяє позивача правом визначати учасників справи та довільно викласти зміст позовних вимог спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачених законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні.

Отже, стаття 160 КАС не конкретизує вимоги щодо змісту позовної заяви, який викладається позивачем в довільній формі. Головним є те, щоб позовна заява містила виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, достатність яких в подальшому має бути оцінена судом в ході судового розгляду справи по суті.

Однак суд першої інстанції вказані норми процесуального права не врахував. Фактично суд вдався до оцінки викладених позивачем обставин справи та доказів, що не віднесено до компетенції суду на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Таким чином, з урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що повернення позовної заяви із підстав, наведених судом першої інстанції, є формальним та сумнівним з точки зору дотримання права позивача на доступ до правосуддя, гарантованого йому національним та європейським законодавством права на доступ до правосуддя.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що наведені в апеляційній скарзі доводи є суттєвими та дають підстави вважати, що суд першої інстанції діяв не у спосіб, визначений процесуальним законом, та передчасно повернув позивачу позовну заяву з підстав неусунення недоліків апеляційної скарги, що не відповідає дійсним обставинам справи.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права є такими, що призвели до неправильного вирішення питання, і є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та направленням справи до цього суду для продовження розгляду.

Відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2024 року скасувати.

Адміністративну справу направити до Одеського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення виготовлений 27 січня 2025 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук