Справа № 380/225/24
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2025-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/225/24 пров. № А/857/21654/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П., Обрізко І.М.,

розглянувши в письмовому провадженні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 липня 2024 року (головуючий суддя Гавдик З.В.), ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні в м. Львові у справі № 380/225/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, в якому просила: визнати протиправними дії та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 29.11.2023 №52 про відмову у проведенні перерахунку пенсії ОСОБА_1 за вислугою років, відмови в зарахуванні періоду роботи з 17.03.1997 по 01.06.2002 на посаді палатної медсестри інфекційно-боксированного відділення для дітей та палатної медсестри педіатричного відділення Чемеровецької центральної районної лікарні Хмельницької області в подвійному розмірі; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати до страхового стажу позивача у подвійному розмірі період роботи з 17.03.1997 по 01.06.2002 на посаді палатної медсестри інфекційно-боксированного відділення для дітей та палатної медсестри педіатричного відділення Чемеровецької центральної районної лікарні Хмельницької області і провести перерахунок призначеної ОСОБА_1 пенсії починаючи з дня позбавлення її на повний розмір пенсії, виплатити різницю з урахуванням виплачених сум пенсії.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22 липня 2024 року позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 29.11.2023 №52 про відмову у проведенні перерахунку пенсії ОСОБА_2 за вислугою років, відмови в зарахуванні періоду роботи з 17.03.1997 по 01.06.2002 на посаді палатної медсестри інфекційно-боксированного відділення для дітей та палатної медсестри педіатричного відділення Чемеровецької центральної районної лікарні Хмельницької області в подвійному розмірі; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 у подвійному розмірі період роботи з 17.03.1997 по 01.06.2002 на посаді палатної медсестри інфекційно-боксированного відділення для дітей та палатної медсестри педіатричного відділення Чемеровецької центральної районної лікарні Хмельницької області та повторно розглянути заяву від 23.11.2023 про перерахунок страхового стажу. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що для призначення пенсії за вислугу років обов`язковим є наявність спеціального стажу не менше як 25 років, відповідно до Переліку відповідних посад і закладів затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №909 від 04.11.1993 року «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років». Суд першої інстанції зазначив, що протягом спірного періоду позивач працювала у закладі охорони здоров`я, що не заперечується сторонами. Суд першої інстанції вказав, що робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі. Суд першої інстанції дійшов до висновку, що рішення від 29.11.2023 №52 про відмову у проведенні перерахунку пенсії позивачу за вислугою років, відмови в зарахуванні періоду роботи з 17.03.1997 по 01.06.2002 на посаді палатної медсестри інфекційно-боксированного відділення для дітей та палатної медсестри педіатричного відділення Чемеровецької центральної районної лікарні Хмельницької області в подвійному розмірі є протиправним та підлягає скасуванню. Суд першої інстанції наголосив, що зарахування стажу в подвійному розмірі, передбачене ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», не пов`язано із набранням чинності Закону №1058-IV, а тому не обмежується наявним стажем роботи до 01 січня 2004 року.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 липня 2024 року та в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що органи пенсійного фонду діють в межах наданих повноважень та чинних нормативно-правових актів з питань пенсійного забезпечення. Скаржник вказує, що відповідно до нової редакції статті 60 Закону № 1788-ХІІ, яка набрала чинності з 15.08.2003, стаж не переглядається тим особам, котрі вийшли на пенсію до набуття нею чинності, тобто до зазначеної дати. Скаржник зазначає, що особам, які виходять на пенсію після цієї дати стаж за роботу в зазначених закладах, у тому числі і до 15 серпня 2003 року, обчислюється у подвійному розмірі, але тільки для визначення права на пенсію, а визначення розміру пенсії здійснюється за нормою ст. 24 Закону №1058-IV, тобто в одинарному розмірі за той період, за який щомісяця сплачено не менше мінімального страхового внеску. Скаржник стверджує, що з 01.01.2004 набрав чинності Закон № 1058-ІV, в якому у пункті 3 ст. 24 цього Закону зазначено, що страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом. Скаржник стверджує, що з 01.01.2004 всі періоди страхового стажу враховуються в одинарному розмірі. Скаржник наголошує, що у випадку задоволення позовних вимог позивача рішення про призначення пенсії повинно прийматись органом Пенсійного фону України, з урахуванням положень п.4.1 та 4.2 Порядку 22-1.

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині вимогам статті 242 КАС України відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , громадянка України, ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивачу призначено пенсію за вислугу років відповідне до Закону № 1788-ХІІ з 02.06.2002.

За доданими документами спеціальний стаж становить - 28 років 10 місяців 23 дні.

Позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою про перерахунок зміну страхового стажу набутого до 01.01.2004.

За принципом екстериторіальності заяву позивача розглянуло ГУПФ України у Львівській області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 29.11.2023 №52 позивачу відмовлено у перерахунку пенсії. Про таке рішення її повідомлено Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області листом від 01.12.2023.

Рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 29.11.2023 №52 мотивовано тим, що згідно із Законом України «Про внесення змін до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 10.07.2003 №1110-IV робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб , заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СПІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у паталого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу у подвійному розмірі. При цьому особам, пенсії яким призначено до 15.08.2003 стаж не переглядається.

Вважаючи вказане рішення протиправним, а висновки пенсійного органу хибними, позивач звернулася до суду з адміністративним позовом.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до положень статті 5 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (зі змінами) цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного та соціального страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом та Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Статтею 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV встановлено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

За приписами ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV, який набув чинності з 01.01.2004, страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених законом. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набуття чинності цим законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим законом.

Статтею 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

За визначенням наведеним у статті 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 №1645-III інфекційні хвороби - це розлади здоров`я людей, що викликаються живими збудниками (вірусами, бактеріями, рикетсіями, найпростішими, грибками, гельмінтами, кліщами, іншими патогенними паразитами), продуктами їх життєдіяльності (токсинами), патогенними білками (пріонами), передаються від заражених осіб здоровим і схильні до масового поширення.

Статтею 7 цього Закону врегульовано, що лікування хворих на інфекційні хвороби може проводитися в акредитованих у встановленому законодавством порядку державних і комунальних спеціалізованих закладах (відділеннях) охорони здоров`я та клініках наукових установ, а також в акредитованих закладах охорони здоров`я, заснованих у встановленому законодавством порядку на приватній формі власності. Лікуванням хворих на інфекційні хвороби можуть займатися особи, які мають, медичну освіту та відповідають кваліфікаційним вимогам, установленим центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, у тому числі особи, які в установленому порядку займаються приватною медичною практикою.

Положеннями статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Також, згідно зі статтею 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній. Так, у разі якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №439/1148/17.

Із записів у трудовій книжці позивача вбачається, що:

17.03.1997 у зв`язку з скороченням штату працівників переведена на 0,5 ставки палатної медсестри інфекційно-боксированного відділення для дітей та 0,30 ставки палатної медсестри педіатричного відділення;

23.03.2001 - переведена на 0,6 ставки палатної медсестри інфекційно-боксированного відділення для дітей та 0,2 ставки палатної медсестри педіатричного відділення;

01.11.2001 - переведена на 0,35 ставки палатної сестри медичної педіатричного відділення та 0,45 ставки палатної сестри медичної інфекційно-боксированного відділення для дітей;

01.06.2002 - звільнена з роботи за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з виходом на пенсію за вислугу років.

Зазнані періоди підтверджені довідкою КНП «Чемеровецька багатопрофільна лікарня» Чемеровецької селищної ради №367 від 15.11.2023, в якій є покликання на накази КНП, зокрема: наказ по Чемеровецькій центральній районній лікарні від 17.09.1997 №39-к; наказ по Чемеровецькій центральній районній лікарні від 23.03.2001 №24-к; наказ по Чемеровецькій центральній районній лікарні від 01.11.2001 №100-к; наказ по Чемеровецькій центральній районній лікарні від 29.05.2002 №38-к.

Стосовно посилань відповідача на те, що пільговий стаж позивача за період після 01 січня 2004 року не підлягає врахуванню в подвійному розмірі з підстав набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», згідно ст. 24 якого страховий стаж враховується в одинарному розмірі, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

За змістом п. 2 розділу XV прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Згідно з п.3 ст. 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у разі якщо застрахована особа після призначення пенсії продовжувала працювати, то провадиться перерахунок пенсії з врахуванням страхового стажу після призначення пенсії.

Прикінцевими положеннями Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що до запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах за списками № 1 і 2, а також за вислугу років, здійснюється за названим Законом у разі досягнення пенсійного віку та за наявності трудового стажу, передбаченого Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Вимогами п.4 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених Законом.

Крім того, редакція статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» є чинною на теперішній час. Стаття 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не скасовує ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та не зупиняє її дію.

Відповідно до ст.22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 11 грудня 2018 року у справі №310/385/17(2-а/310/47/17), від 23 січня 2019 року у справі №485/103/17 та від 4 грудня 2019 року у справі №689/872/17, від 27 лютого 2020 року у справі №462/1713/17 та від 20 квітня 2022 року у справі № 214/3705/17, у яких Суд дійшов висновку про необхідність зарахування до страхового стажу в подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періодів роботи позивачів в інфекційних закладах після 01 січня 2004 року, тобто після дати набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

З урахуванням зазначеного, враховуючи, що позивач має право на пільгове обчислення її стажу, при призначенні та обрахунку пенсії, із зарахуванням періоду трудової діяльності до стажу роботи у подвійному розмірі, та з огляду на те, що період та пільговий характер роботи позивача з 17.03.1997 по 01.06.2002 підтверджено записами у її трудовій книжці, яка в силу законодавства є основним документом, що підтверджує такий страховий та пільговий стаж, відповідач протиправно не зарахував до пільгового стажу позивача спірні періоди та протиправно не обчислив їх у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Щодо посилань ГУ ПФУ у Львівській області на те, що рішення про призначення пенсії повинно прийматись органом Пенсійного фонду України, з урахуванням положень п. 4.1 та 4.2 Порядку 22-1, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

У справі, яка розглядається судом першої інстанції встановлено, що рішенням про відмову в проведенні перерахунку пенсії від 29.11.2023 №52 позивачу відмовлено в перерахунку пенсії із зарахуванням періоду роботи з 17.03.1997 по 01.06.2002 до страхового стажу у подвійному розмірі за її заявою від 23.11.2023.

Тож, дії зобов`язального характеру щодо зарахування такого стажу та повторного розгляду заяви має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про перерахунок пенсії позивачу, яким у цьому випадку є Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оскільки сторони не оскаржують рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, в силу приписів статті 308 КАС України, рішення суду першої інстанції в цій частині не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.

Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, суд апеляційної інстанції вважає правильними висновки суду першої інстанції про часткову обгрунтованість позовних вимог позивача та наявність підстав для зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу останньої у подвійному розмірі період роботи з 17.03.1997 по 01.06.2002 на посаді палатної медсестри інфекційно-боксированного відділення для дітей та палатної медсестри педіатричного відділення Чемеровецької центральної районної лікарні Хмельницької області та повторно розглянути заяву від 23.11.2023 про перерахунок страхового стажу.

Частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено підстави задоволення позовних вимог, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування, оскільки не впливають на законність судового рішення.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 липня 2024 року у справі №380/225/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко