Справа № 480/11214/24
Суддя: С.М. Гелета
Дата ухвалення: 2025-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
про повернення позовної заяви
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Гелети С.М., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, третя особа - військова частина НОМЕР_2 про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення коштів,
В С Т А Н О В И В:
До Сумського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, третя особа - військова частина НОМЕР_2 , і просить суд
- визнати протиправним та скасувати наказ №62-РС від 13.03.2022 командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу);
- визнати протиправним та скасувати наказ №127-РС від 04.05.2022 командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу);
- поновити ОСОБА_1 на службі у Збройних Силах України на посаді, яку позивач займала до увільнення;
- стягнути з ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з дня звільнення до дня оголошення судового рішення;
- стягнути з ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 200 000 грн;
- допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі та в частині виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Матеріали справи свідчать, що позивачем адміністративний позов подано 27.12.2024 та не у позовних вимогах не просила поновити строк звернення до суду.
Ухвалою суду від 31.12.2024 вказана позовна заява була залишена без руху. Судом зазначено про необхідність позивачу надати до суду заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з обґрунтуванням причин такого пропуску та наданням відповідних доказів поважності причин пропуску такого строку.
На виконання вимог ухвали суду від 31.12.2024 позивач подала заяву від 17.01.2025 про поновлення пропущеного строку звернення до суду, яка обґрунтована наступним. Так, позивач зазначає, що позивач не ознайомлювалася із спірними наказами,позивач фактично навіть не впевнена в існуванні даних наказів та не уявляє якого саме вони змісту, не має достовірної інформації про те, що саме даними наказами порушено права позивача.
Крім того, зазначає, що позивачем було отримано витяги з інших наказів, які в подальшому були оскаржені в судовому порядку в межах справи №480/6335/22. Зазначає, що апеляційною інстанцією складено повний текст постанова відповідно до якої зазначено про те, що рішення в межах справи №480/6335/22 не позбавляє права позивача захистити свої права шляхом ініціювання позову до належного відповідача стосовно наказів по особовому складу, в т.ч. обґрунтовуючи перед судом позицію, чому позивач сласно не оскаржила такі накази. Таким чином позивач вважає зазначені обставини є поважними причинами пропуску строку звернення до суду.
Крім того, також диск з відеозаписами в якому розмовляє із командиром батальйону, який ігнорував постанову про закриття кримінального провадження .
Дослідивши матеріали позовної заяви та заяви про поновлення пропущеного строку, суд зазначає наступне.
Частиною 1 статті 118 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту - КАС України) визначено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
За приписами частини 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Одним із механізмів забезпечення реалізації гарантованого Конвенцією права особи на доступ до правосуддя, з урахуванням принципу правової визначеності, є поновлення судом пропущеного з поважних причин строку на звернення до суду в розумних межах, з дотриманням засад оптимальності і пропорційності.
Наведене дає підстави для висновку, що поновлення встановленого процесуальним законом строку для звернення до адміністративного суду здійснюється у розумних межах та лише у виняткових, особливих випадках, виключно за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав, свобод або законних інтересів.
Відповідно до частини 2 статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною 5 статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Оскільки спір між сторонами виник у відносинах щодо звільнення з публічної служби, відповідно, у даній категорії справ застосовується місячний строк звернення до суду, визначений частиною п`ятою статті 122 КАС України.
У зв`язку із зазначеним судом визнається безпідставним посилання позивача на норми ч.2 ст. 122 КАС України, а саме право звернення до суду у шестимісячний строк.
Згідно із частиною 1 статті 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
При визначенні початку вказаного строку суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльність), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушеним.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2020 року у справі №9901/32/20 дійшла висновку, що інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку з пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
За загальним правилом поважними причинами визнаються ті обставини, існування яких є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду з даним позовом.
Стосовно посилання позивача про те, що ОСОБА_2 не було ознайомлено із спірними наказами, позивач фактично навіть не впевнена в існуванні даних наказів та не уявляє якого саме вони змісту, не має достовірної інформації про те, що саме даними наказами порушено права позивача а тому такі обставини є підставою для поновлення строку звернення до суду, судом зазначається наступне.
В даному випадку спірні накази прийняті відповідачем 13.03.2022 та 04.05.2022, позивача звільнено з посади у травні 2022р.
До суду позивачем даний адміністративний позов подано через поштове відділення 27.12..2024, тобто майже через 2,5 років після прийняття спірних наказів та звільнення позивача з посади, без поважних причин.
В адміністративному позові та заяві про поновлення строку звернення до суду, позивач фактично обґрунтовує звернення до суду підставами відмови у задоволенні позовних вимог в межах справи №480/6335/22.
Разом із тим, позивачем не доведено, що звернення до суду із позовними вимогами, які були предметом розгляду справи № 480/6335/22 перешкоджали позивачу звернутись з даним позовом до суду, такі докази не надані ні під час звернення до суду разом із адміністративним позовом 27.12.2024, ні разом із заявою від 17.01.2025.
Крім того, посилання позивача на те, що про спірні накази позивач взагалі не знала та не було отримано, невідомий зміст таких наказів, суд зазначає наступне.
Усталеною є практика Верховного Суду, що при вирішенні питання про поновлення строку, в межах кожної конкретної справи, суд надає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку із: тривалістю строку, який пропущено; поведінкою сторони протягом цього строку; діями, які він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду та оцінювати їх в сукупності.
День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів та зміг вчинити дії, направлені на їх відновлення.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 березня 2019 року у справі №826/5240/18.
Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.
Суд наголошує на тому, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Судом не може не враховуватися факт первісного звернення до суду із аналогічними позовними вимогами в межах справи №480/6335/22, в т.ч. поновлення на посаді позивача та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такі обставини пов`язані із дослідженням судом своєчасності звернення позивача до суду із даним адміністративним позовом.

Так, в провадженні Сумського окружного адміністративного суду в межах справи №480/6335/22 позивачем заявлялися вимоги, а саме

- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача № 57 від 13.03.2022 (по стройовій частині) згідно якого військовослужбовця військової служби за контрактом старшого солдата ОСОБА_1 , кравця ремонтної майстерні речового майна взводу матеріального забезпечення військової частини, увільнити від займаної посади та зарахувати в розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 (підстава - наказ військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) № 62-РС від 13.03.2022);

- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача № 109 від 04.05.2022 (по стройовій частині) згідно якого старшого солдата ОСОБА_1 , яка самовільно залишила військову частину 03.03.2022 та перебуває у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_2 , увільнену від займаної посади і якій призупинено військову службу, дію контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 04.05.2022 № 127-РС, призупинити строк військової служби, вислугу років для призначення пенсії та вислугу у військовому званні, виплату грошового та здійснення продовольчого, речового забезпечення, виключити зі всіх видів забезпечення 25.03.2022. Облікові документи направити до ІНФОРМАЦІЯ_1 (підстава - наказ військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) № 127 від 04.05.2022);

- поновити позивача на службі в Збройних Силах України на посаді, яку вона займала до увільнення;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з дня звільнення до дня оголошення судового рішення.

Зазначене свідчить, що позивачу вже з 28.09.2022 було відомо про існування наказів військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) № 62-РС від 13.03.2022; № 127 від 04.05.2022. Зазначені накази були підставою для прийняття інших наказів, що оспорювалися позивачем в судовому порядку.

Під час відкриття провадження ухвалою суду від 04.10.2022 судом було, крім іншого, витребувано у відповідача накази №62-РС від 13.03.2022; № 127 від 04.05.2022.

Крім того, як свідчать матеріали справи №480/6335/22 та судові рішення в межах справи №480/6335/22, відповідачем 24.02.2023 було надано до матеріалів справи заперечення на адміністративний позов до якого додано крім іншого, копії наказів №62-РС від 13.03.2022; № 127 від 04.05.2022.

В подальшому, що ухвалою суду від 24.01.2024 по справі № 480/3665/22 судом зобов`язувалося позивача надати до суду письмові пояснення стосовно того, чи скасовані накази Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України по стройовій частині (по особовому складу) № 62-РС від 13.03.2022 та (по особовому складу) № 127 від 04.05.2022.

Позивачем надавалися 31.01.2024 в межах справи № 480/6335/22 письмові пояснення в яких ОСОБА_2 повідомляла суд про те, що накази №62-РС від 13.03.2022; № 127 від 04.05.2022 не скасовані.

Крім того, судом враховується, що позивач під час звернення до суду в межах справи №480/6335/22 отримувала професійну правничу допомогу, а саме на підставі ордеру адвоката Стеценко В.М., який був представником позивача в суді першої та апеляційної інстанції.

Відповідно до відповіді від 27.01.2025 №6464082 позивач ОСОБА_2 з 04.05.2022 має зареєстрований кабінет у підсистемі Електронний суд ЄСІТС, а тому як позивач, так і представника позивача адвокат Стеценко В.М. мали можливість знати не лише про факт прийняття спірних наказів, а і про зміст таких наказів, всі документи в електронному вигляді долучені судом в межах справи №480/6335/22 до підсистеми «Діловодство спеціалізованого суду».

Позивач з травня 2022 року була обізнана про своє звільнення, але зволікала із своєчасним зверненням до суду із вимогами щодо скасування наказів №62-РС від 13.03.2022; № 127 від 04.05.2022.

Позивач на власний розсуд реалізовувала своє право на звернення із предметом позовних вимог, які були позивачем заявлені та розглянуті судом в межах справи №480/3665/22.

Позивачем отримувалася професійна правнича допомога адвокатом в спорі, пов`язаному із проходженням позивачем публічної служби, строк оскарження в межах якого є один місяць.

В межах справи №480/3665/22 вимоги про скасування наказів №62-РС від 13.03.2022; № 127 від 04.05.2022 не заявлялися, позовні вимоги не збільшувалися, не уточнювалися. Позивач правом надати відповідну заяву до суду не скористалася, накази №62-РС від 13.03.2022; № 127 від 04.05.2022 наявні в матеріалах справи №480/3665/22.

Частина друга статті 44 КАС України покладає на учасників справи обов`язок добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Для цього позивач як особа, зацікавлена у поданні позову, повинен вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.

Зазначений висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду. викладено в постанові від 03.10.2024 по справі №480/7180/23 адміністративне провадження № К/990/2928/24

Таким чином матеріали справи № 480/6335/22 свідчать, що позивач та представник позивача адвокат Стеценко В.М. були обізнані з 28.09.2022 як із фактом прийнятих спірних наказів (про існування яких зазначається самою позивачкою у позовних вимогах), так і зі змістом таких наказів №62-РС від 13.03.2022; № 127 від 04.05.2022 після отримання від відповідача 24.02.2023 судом в межах справи №480/6335/22.

Виключно саме зазначений період і враховується судом при встановлення періоду, коли позивач дізналася про порушення свого права, внаслідок чого відбулося порушення прав, свобод чи інтересів позивача та вчинення дій, направлених на їх відновлення.

Слід зазначити, що підстави відмови у задоволенні позовних вимог в межах справи №480/11214/24 не можуть бути визнані судом поважними причинами пропуску строку звернення до суду.

Крім того, слід зазначити, що звернення позивача до суду із вимогами про скасування інших наказів та отримання судового рішення про відмову у позовних вимогах не є підставою для автоматичного через 2,5 років після первісного звернення позивача до суду для поновлення строків звернення до суду.

Отже, жодних належних та допустимих доказів щодо поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду, які б унеможливлювали і не залежали б від волі позивача звернутись із зазначеними позовними вимогами не зазначено, а судом не встановлено.

Зазначені обставини не є надмірним формалізмом при розгляді судом питання дотримання позивачем строку звернення до суду.

Суд зазначає, що триваюча пасивна поведінка позивача не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів, позивач як з дня звільнення у травні 2022 року, так і після надання відповідачем 24.02.2023 вже копій таких наказів до справи №480/6335/22, фактично позивач та представник позивача дізналися про наявність відповідного наказ, а тому повинні усвідомлювати, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

Крім того, відсутність індивідуального акту протиправним у особи, взагалі не позбавляє право своєчасного звернення до суду, оскільки особа у відповідності до ч. 7 ст. 161 КАС України має право клопотати суд про його витребування.

Як зазначено вище, судом в межах справи №480/3665/22 при відкритті провадження накази №62-РС від 13.03.2022; № 127 від 04.05.2022 витребувалися ухвалою від 04.10.2022, копії наявні в матеріалах справи № №480/6335/22.

Таким чином обставини, які зазначає позивач в заяві про поновлення строку звернення до суду, триваюча пасивна поведінка позивача з вересня 2022 р. до 27.12.2024, за умови обізнаності позивача про своє звільнення з посади з травня 2022р. на підставі наказів №62-РС від 13.03.2022; № 127 від 04.05.2022, із врахуванням останніх висновків Верховного Суду, за відсутності належних та допустимих доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду, не може бути визнана судом як поважність причин пропуску строку звернення до суду.

Посилання позивача на право повторного звернення до суду, суд зазначає, що зазначені обставини не є автоматичною підставою для визнання поважними причини пропуску строку звернення до суду.

Позивачем не надано доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду, на час повторного звернення до суду не доведено, що існували обставини, які перешкоджали позивачу своєчасно звернутись з даним позовом до суду після того, як вона дізналася про підстави свого звільнення та надання до матеріалі справи №480/6335/22 копій наказів №62-РС від 13.03.2022; № 127 від 04.05.2022, які позивач вирішила оскаржувати лише 27.12.2024.

Позивач, а також представник позивача в межах справи №480/6335/22, предметом якої були вимоги як скасування наказів про звільнення з посади, так і поновлення позивача на посаді, будучи обізнаною зі встановленими процесуальним законодавством строками звернення до суду та підставами для їх поновлення, про що свідчить відповідні посилання на норми законодавства зазначені у заяві про поновлення строку звернення до суду, не навела змістовних і вагомих доводів щодо вчинення нею всіх необхідних і можливих дій, які вказують на бажання реалізувати її процесуальні права з метою їх своєчасного захисту в судовому порядку.

Незвернення до суду з адміністративним позовом за захистом свої прав через неналежне використання своїх процесуальних прав не є поважною причиною пропуску строку.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 990/115/22.

Відмова в позові позивачу в межах справи №480/6335/22 не надає позивачу права у будь-який необмежений час після сплину строку звернення до суду у справах , пов`язаних із проходженням публічної служби, реалізовувати право на повторне звернення до суду без наведення обґрунтованих обставин неможливості звернення до суду, своєчасності не оскарження наказів, які є крім іншого предметом позовних вимог, а також без надання підтверджуючих доказів.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

У справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany)

Право на доступ до правосуддя в Україні, як і в більшості держав світу, не є абсолютним і обмежене передусім встановленим строком звернення до суду. Такий підхід обумовлений необхідністю дотримання іншого, не менш важливого принципу - верховенства права, а точніше, одного з його елементів - принципу правової визначеності.

У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії", зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (AFFAIRE PЙREZ DE RADA CAVANILLES c. ESPAGNE № 116/1997/900/1112).

У пункті 44 рішення Європейського суду з прав людини "Осман проти Сполученого королівства" та пункті 54 рішення "Круз проти Польщі" зазначено, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (CASO OSMAN CONTRA REINO UNIDO № 23452/94; KREUZ v. POLAND № 28249/95).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, не е абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтованою пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України»).

У рішенні від 18 жовтня 2005 року у справі «МШ «Голуб» проти України» ЄСПЛ зазначив, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним: воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання.

Отже, за практикою ЄСПЛ, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду. І навпаки, безпідставне поновлення таких строків свідчить про порушення принципу правової визначеності.

У пункті 46 рішення Європейського суду з прав людини «Устименко проти України» (N°32053/13) зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, що є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій, що підтверджені належними доказами.

Законодавець не передбачив обов`язку суду автоматично поновлювати пропущений строк за наявності відповідного клопотання заявника, оскільки в кожному випадку суд має чітко визначити, з якої саме поважної причини такий строк було пропущено та чи належить він поновленню.

Водночас норми КАС України не містять вичерпного переліку підстав, що вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного строку звернення до суду. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Отже, для поновлення строку звернення суд має встановити наявність об`єктивно непереборних обставин, що перешкоджали вчасному зверненню з адміністративним позовом, у зв`язку з чим позивач має довести суду їхню наявність та непереборність з доданням відповідних доказів, оскільки в іншому випадку нівелюється значення чіткого окреслення законодавчо закріплених процесуальних строків, а також принцип res judicata.

За приписами частини 1 статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Згідно з частиною 2 статті 123 КАС України, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Відповідно до пункту 9 частини 4 статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, у випадках, передбачених частиною 2 статті 123 цього Кодексу.

Оскільки ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом після закінчення встановленого законом строку та вказані нею в заяві про поновлення пропущеного строку звернення до суду не можуть бути визнані поважними, суд вважає за необхідне повернути позовну заяву позивачу.

Разом з тим, ч. 8 ст. 169 КАС України передбачено, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Керуючись ст.ст. 169, 248, 256, 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

У Х В А Л И В:

Визнати неповажними причини пропуску строку звернення ОСОБА_1 із адміністративним позовом до суду, викладені в заяві від 17.01.2025.

Позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, третя особа військова частина НОМЕР_2 про визнання протиправним та скасування наказу №62-РС від 13.03.2022 командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу); №127-РС від 04.05.2022 командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу); поновити ОСОБА_1 на службі у Збройних Силах України на посаді, яку позивач займала до увільнення; стягнути з ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з дня звільнення до дня оголошення судового рішення; стягнути з ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 200 000 грн і додані до неї документи - повернути позивачу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду в п`ятнадцятиденний строк з дня складання ухвали.

Суддя С.М. Гелета