Справа № 990/27/25
Суддя: Шарапа В.М.
Дата ухвалення: 2025-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

27 січня 2025 року

м. Київ

справа №990/27/25

адміністративне провадження № П/990/27/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Шарапи В.М.,суддів: Чиркіна С.М., Тацій Л.В., Бевзенка В.М., Стеценка С.Г., перевіривши позовну заяву ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про оскарження оголошення-роз`яснення,

В С Т А Н О В И В:

На адресу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як до суду першої інстанції 21.01.2025 надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, у якому позивач просить визнати протиправним та скасувати оголошення-роз`яснення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 19.12.2024, а саме, щодо окремих вимог кандидата на посаду судді місцевого суду, яким оголошено, що «участь у доборі на посаду судді можуть брати особи, які відповідають установленим законом вимогам до кандидата на посаду судді саме на день подання заяви про участь у доборі».

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.01.2025 для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: Шарапа В.М. - головуючий суддя, судді: Чиркін С.М., Тацій Л.В., Бевзенко В.М., Стеценко С.Г.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

В контексті наведеного, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Згідно з приписами пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до частини 1 статті 22 КАС України, місцеві адміністративні суди (місцеві загальні суди як адміністративні суди та окружні адміністративні суди) вирішують адміністративні справи як суди першої інстанції, крім випадків, визначених частинами 2-4 цієї статті.

За змістом частини 4 статті 22 КАС України, Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо оскарження, серед іншого, актів, дій чи бездіяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Особливості розгляду цієї категорії спорів визначено у статті 266 КАС України.

Зокрема, правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ, серед іншого, щодо законності дій чи бездіяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, а також, законності її актів.

Водночас, слід зауважити, що завданням адміністративного судочинства, як визначено у частині 1 статті 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 статті 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

У відповідності до положення пункту 18 частини 1 статті 4 КАС України, нормативно-правовий акт- акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Приписами пункту 19 частини 1 цієї ж статті визначено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Велика Палата Верховного Суду у свої постанові від 16.03.2023 у справі № 9901/494/21 виснувала про те, що нормативно-правовий акт - це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов`язкове правило поведінки загального характеру. Такий акт приймається як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб`єктом за встановленою процедурою, розрахований на невизначене коло осіб і на багаторазове застосування.

Нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються в нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує своєї дії фактами його застосування, тоді як дія акта застосування норм права закінчується у зв`язку з припиненням конкретних правовідносин.

Індивідуальні акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, у яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією.

Право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт виданий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується. Це кореспондується з тим, що захисту адміністративним судом підлягає фактично порушене право особи в публічно-правових відносинах із суб`єктом владних повноважень при здійсненні ним визначених чинним законодавством владних управлінських функцій, а не відновлення законності та правопорядку в публічних правовідносинах.

Як вже зазначалося вище, у поданій позовній заяві, ОСОБА_1 просить визнати протиправним та скасувати «оголошення-роз`яснення» Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, опубліковане 19.12.2024 на вебсайті Комісії.

У вказаному оголошенні, розміщеному на вебсайті у розділі «Новини та повідомлення», зазначено, наступне:

«Рішенням Комісії від 11 грудня 2024 року № 366/зп-24 оголошено добір кандидатів на посаду судді місцевого суду з урахуванням 1 800 прогнозованих вакантних посад суддів у місцевих судах та визначено строк подання документів для участі в доборі на посаду судді місцевого суду з 01 березня 2025 року до 30 березня 2025 року (включно).

Процедуру добору на посаду судді місцевого суду врегульовано главою

2 розділу IV Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Частиною першою статті 69 цього закону передбачено, що на посаду судді може бути призначений громадянин України, не молодший тридцяти та не старший шістдесяти п`яти років, який має вищу юридичну освіту і стаж професійної діяльності у сфері права щонайменше п`ять років, є компетентним, доброчесним та володіє державною мовою.

Звертаємо увагу, що участь у доборі на посаду судді можуть брати особи, які відповідають установленим законом вимогам до кандидата на посаду судді саме на день подання заяви про участь у доборі.

Просимо всіх кандидатів ознайомитися із зазначеними вимогами до кандидата на посаду судді та врахувати їх під час подання документів. Особи, які згідно з поданими документами не відповідають вимогам, до участі в доборі на посаду судді не допускаються.»

Як наслідок, досліджуючи матеріали позовної заяви та враховуючи викладені вище законодавчі приписи, Верховний Суд дійшов висновку про те, що «оголошення-роз`яснення» Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, опубліковане 19.12.2024 на власному вебсайті, не є нормативно-правовим чи індивідуальним актом у розумінні приписів статті 4 КАС України, а отже, не може бути предметом судового розгляду у відповідності до положень частини 1 статті 5 КАС України щодо оскарження нормативно-правового або ж індивідуального актів.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Зважаючи на обставини, у зв`язку з якими позивач звернувся до адміністративного суду і приймаючи до уваги наведене вище правове регулювання, Верховний Суд вважає, що у відкритті провадження у справі за цим позовом слід відмовити, оскільки цей позов не може розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Частиною 6 статті 170 КАС України передбачено, що у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

Проте, необхідно зазначити, що поняття «спір, який підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити у світлі частини 3 статті 124 Конституції України в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду. А тому, оскільки вимога позивача знаходиться в цілому поза межами судового розгляду, а не лише спору, який не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, підстав для роз`яснення позивачу, до суду якої юрисдикції він може звернутися з такими вимогами, немає.

ЄСПЛ у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21.12.2010 у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

Додатково варто наголосити на визначених частиною 5 статті 170 КАС України наслідках відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, відповідно до яких, повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Керуючись пунктом 1 частини 1 статті 170 КАС України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про оскарження оголошення-роз`яснення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

...........................

...........................

...........................

...........................

...........................

В.М. Шарапа

С.М. Чиркін

Л.В. Тацій

В.М. Бевзенко

С.Г. Стеценко ,

Судді Верховного Суду