Справа № 200/7316/24
Суддя: Бабіч С.І.
Дата ухвалення: 2025-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2025 року Справа№200/7316/24

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Бабіча С.І., розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивачка) звернулася до суду з позовною заявою (із врахуванням уточненої позовної заяви, яку прийнято судом) до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі - 1-й відповідач) та до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі - 2-й відповідач), відповідно до якої просить суд:

- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області у призначені (поновленні) виплати пенсії за віком ОСОБА_1 відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-VI від 09.07.2003 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області призначити (поновити) та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_1 відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-VI від 09.07.2003 року, починаючи з 04.09.2024 року.

В обґрунтування позову позивачка зазначає про те, що 11.09.2024 року за результатами розгляду її заяви від 04.09.2024 року 2-м відповідачем прийнято рішення № 44, яким позивачці було відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу та відсутністю необхідних документів.

Позивачка із вказаним рішенням 2-го відповідача не погоджується та вважає, що вона має право на призначення і виплату пенсії з дати звернення, тобто з 04.09.2024 року.

2-й відповідач позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд повністю відмовити у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи свої заперечення, 2-й відповідач вказує, що у спірних правовідносинах діяв у межах повноважень, в порядку та у спосіб, що визначені законом.

Зокрема, як зазначає 2-й відповідач у відзиві на позов, позивачка двічі зверталася до органів Пенсійного фонду України із заявами щодо призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Так, позивачкою було подано заяву від 16.08.2024 року з приводу призначення пенсії за віком, за результатами розгляду якої Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області було прийнято рішення від 23.08.2024 року № 44 про відмову позивачці у призначенні пенсії за віком, зокрема, через відсутність необхідного страхового стажу та неможливість отримання пенсійної справи з документами про припинення виплати пенсії заявниці органами пенсійного забезпечення Російської Федерації, а також у зв`язку з неможливістю отримання та відсутністю інформації "про відсутність громадянства держави-окупанта" та стосовно неперебування заявниці на обліку в органах пенсійного забезпечення Російської Федерації як одержувача пенсії.

У подальшому позивачкою було подано заяву від 04.09.2024 року щодо призначення пенсії за віком, за результатами розгляду якої Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області було прийнято рішення від 11.09.2024 року № 44, яким позивачці відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу та відсутністю необхідних документів.

Підставою для прийняття рішення від 11.09.2024 року № 44 стало те, що до заяви про призначення пенсії за віком був долучений паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 28.09.1996 року, в якому зазначено місце проживання заявниці з 11.09.2009 року: АДРЕСА_1 . При цьому документів щодо припинення виплати пенсії органами пенсійного забезпечення Російської Федерації та заяви в довільній формі "про відсутність громадянства держави-окупанта", згідно з пунктом 2.8. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", який затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1, заявницею не надано.

З огляду на це, на переконання 2-го відповідача, позивачці правомірно було відмовлено у призначенні пенсії за віком згідно з рішенням від 11.09.2024 року № 44.

1-й відповідач відзиву на позовну заяву до суду не надав.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 23.10.2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області та до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі № 200/7316/24 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Як видно з відомостей програмного забезпечення "Діловодство спеціалізованого суду", ухвалу суду від 23.10.2024 року було доставлено до електронного кабінету 1-го відповідача у підсистемі "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи 24.10.2024 року о 20 годині 00 хвилин.

Крім того, копію ухвали від 23.10.2024 року було направлено на електронну поштову адресу 1-го відповідача ().

Як вже було вказано, 1-м відповідачем відзиву на позов до суду не надано.

Причин неподання відзиву на позов 1-м відповідачем суду теж не повідомлено.

Положеннями частини 2 статті 175 КАС України установлено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Згідно з частиною 4 статті 159 КАС України неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Частиною 5 статті 262 КАС України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе розглянути дану справу на підставі наявних у суду матеріалів та прийняти дане рішення у порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні у справі докази, повно і всебічно встановивши всі її обставини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на таке.

Позивачка у цій справі, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ; зареєстроване місце проживання як ВПО: АДРЕСА_3 .

Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області, код за , місцезнаходження: 08500, Київська область, м. Фастів, вул. Саєнка Андрія, буд. 10, та Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, код за , місцезнаходження: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, пл. Соборна, буд. 3, є органами державної влади, про що зазначено у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Як видно з довідки № 3244- від 15.08.2024 року, ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою.

Позивачка має пенсійне посвідчення серії НОМЕР_3 від 28.08.2007 року.

04.09.2024 року позивачка звернулася до органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком у порядку Закону України від 09.07.2003 року № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-IV).

Подана заява була опрацьована за принципом екстериторіальності згідно з Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1 (далі - Порядок № 22-1), Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області.

11.09.2024 року за наслідками розгляду вказаної заяви 2-м відповідачем було прийнято рішення № 44, яким позивачці відмовлено у призначенні пенсії за віком.

Як видно зі змісту даного рішення, при розгляді заяви позивачки до страхового стажу зараховано всі періоди, страховий стаж позивачки становить 6 років 11 місяців 7 днів, вік позивачки на дату звернення за призначенням пенсії - 69 років 11 місяців.

Згідно з розрахунком стажу позивачки (форма РС-право) до її страхового стажу було зараховано лише такі періоди: з 01.01.1999 року по 30.11.1999 року, з 01.01.2000 року по 20.12.2001 року, з 01.03.2002 року по 31.12.2002 року, з 01.03.2003 року по 31.12.2003 року, та з 23.04.2007 року по 09.09.2009 року (що загалом складає 6 років 11 місяців 7 днів).

Відповідно до наведеного у вищевказаному рішенні висновку позивачці відмовлено у призначенні пенсії з віком через відсутність необхідного страхового стажу (згідно зі статтею 26 Закону № 1058-IV - 15 років) та через відсутність необхідних документів (до заяви про призначення пенсії за віком долучено паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 28.09.1996 року, в якому зазначено місце проживання з 11.09.2009 року: АДРЕСА_1 ; документів щодо припинення виплати пенсії органами пенсійного забезпечення Російської Федерації та заяви в довільній формі "про відсутність громадянства держави-окупанта", передбачених пунктом 2.8. Порядку № 22-1, заявницею не надано).

З огляду на зміст позовних вимог, враховуючи встановлені судом обставини стосовно подання позивачкою заяви від 04.09.2024 року саме про призначення пенсії за віком та щодо прийняття 2-м відповідачем рішення від 11.09.2024 року № 44 за результатами розгляду цієї заяви про відмову позивачці саме у призначенні пенсії за віком, судом у даному рішенні надається оцінка саме цьому рішенню пенсійного органу на предмет відповідності критеріям, які передбачені частиною 2 статті 2 КАС України, з точки зору конкретних, викладених у ньому, мотивів відмови позивачці у призначенні пенсії за віком.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основи соціального захисту, форми та види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України (пункт 6 частини 1 статті 92 Конституції України).

Принципи, засади і механізми призначення, перерахунку і виплати пенсії визначаються положеннями Закону № 1058-IV.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно з цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Згідно зі статтею 1 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Відповідно до вимог частини 1 статті 26 Закону № 1058-IV визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

Згідно з частиною 3 статті 26 Закону № 1058-IV у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2019 року, страхового стажу, передбаченого частинами першою і другою цієї статті, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 15 до 21 року.

Частиною 2 статті 24 Закону № 1058-IV установлено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів і в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

За змістом частини 4 статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку та на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше.

Порядок підтвердження стажу роботи регламентується статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-ХІІ від 05.11.1991 року (далі - Закон № 1788-ХІІ), який діяв до набрання чинності Законом № 1058-IV.

Згідно з положеннями статті 62 Закону № 1788-ХІІ (які кореспондуються зі статтею 48 Кодексу законів про працю України) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Саме такий Порядок був затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 року (далі - Порядок № 637).

Відповідно до пункту 1 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку № 637 визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно з пунктом 20 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій, їх правонаступників (додаток № 5).

У довідці має бути вказано періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до яких включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка, в тому числі виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій.

У разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до підпункту 2 пункту 2.1. Порядку № 22-1 до заяви про призначення пенсії додаються документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637.

Аналіз наведених правових норм дозволяє дійти висновку, що основним документом, що підтверджує стаж, є трудова книжка і лише у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, може постати необхідність у використанні додаткових даних для підтвердження стажу.

Пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями у первинних документах під час встановлення трудового стажу також констатовано Верховним Судом у постанові від 16.09.2022 року у справі № 560/1399/19.

Згідно із записами у трудовій книжці позивачки вона працювала, зокрема:

- з 02.04.1973 року по 10.08.1976 року - у 4-й дитячій інфекційній лікарні, м. Львів;

- з 23.08.1976 року по 22.05.1978 року - у Сумській дитячій лікарні;

- з 01.06.1978 року по 30.09.1980 року - в Охтирській центральній районній лікарні;

- з 10.07.1981 року по 16.03.1998 року - у Санаторії "Дніпро";

- з 17.03.1998 року по 01.12.2001 року - у Санаторії "Ай-Петрі";

- з 20.03.2002 року по 12.12.2002 року - у філії "Санаторій "Ай-Петрі";

- з 11.03.2003 року по 17.12.2003 року - у ДП "Санаторій "Ай-Петрі".

Відтак, записами у трудовій книжці підтверджується, що позивачка, станом на дату її звернення за призначенням пенсії, мала більше 15-ти років страхового стажу.

Також судом установлено, що вік позивачки на дату звернення за призначенням пенсії становив 69 роки, що підтверджується змістом рішення від 11.09.2024 року № 44 та записом про дату народження позивачки у паспорті громадянина України.

Отже, виходячи зі змісту статті 26 Закону № 1058-IV, позивачка на дату її звернення до органів Пенсійного фонду України із заявою від 04.09.2024 року про призначення пенсії мала необхідний вік та достатній стаж для призначення пенсії за віком.

З огляду на це, суд приходить до висновку про те, що 2-м відповідач безпідставно було відмовлено позиваці у призначенні пенсії за віком через недостатність страхового стажу.

Стосовно ненадання позивачкою необхідних документів суд зазначає про таке.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України від 20.10.2014 року № 1706-VII "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" (далі - Закон № 1706-VII) внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець, особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Статтями 2 та 3 Закону № 1706-VII установлено, що Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції. Громадянин України за обставин, визначених у статті 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання.

Згідно з частинами 1-3 статті 4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до статті 7 Закону № 1706-VII визначено, що для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до чинного законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема, відновленням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина з інвалідністю та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до чинного законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

За змістом положень Закону № 1706-VII статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права, або "інші права", як це зазначено у статті 9 Закону, не звужуючи при цьому обсяг конституційних прав і свобод особи. Вказаний Закон встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Абзацом 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" від 05.11.2014 року № 637 передбачається, що призначення та продовження виплати довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття та Пенсійного фонду України внутрішньо переміщеним особам, крім осіб, зазначених в абзаці 18 пункту 2 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 509 "Про облік внутрішньо переміщених осіб" (зі змінами, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 13.03.2022 року № 269 та від 20.03.2022 року № 332), здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з вказаним Порядком.

Як видно з довідки від 15.08.2024 року № 3244-, позивачка зареєстрована як внутрішньо переміщена особа у с. Святопетрівське Київської області.

Суд зазначає, що у заяві від 04.09.2024 року про призначення пенсії позивачкою було наведено інформацію про фактичне місце її проживання та додано до заяви копію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (що не заперечується 2-м відповідачем).

При цьому, як видно з матеріалів справи, 1-м відповідачем було направлено запит до Управління соціальної та ветеранської політики Бучанської районної військової адміністрації Київської області для отримання інформації з ЄДБДВПО щодо позивачки, у відповідь на який листом від 20.08.2024 року № 3171 було підтверджено наявність у цій базі інформації про позивачку, дійсність довідки позивачки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та адресу місця проживання позивачки (копія листа надана суду 2-м відповідачем).

Будь-яких доказів скасування зазначеної вище довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи до суду не надано.

Суд наголошує, що позивачка є громадянкою України (що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 ) та у розрізі розглядуваної судом справи, за умови підтвердження трудового стажу, наділена правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних (надуманих) підстав (у тому числі через ненадання позивачкою до заяви документів щодо припинення виплати пенсії органами пенсійного забезпечення Російської Федерації та заяви в довільній формі "про відсутність громадянства держави-окупанта").

Водночас, суд зауважує, що відповідно до вимог Порядку № 22-1 під час приймання заяви та документів щодо призначення пенсії, у разі, якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, був зобов`язаний письмово повідомити заявницю про те, які документи необхідно подати додатково.

Окрім того, виходячи з положень Порядку № 22-1, орган, який призначає пенсію, за необхідності, при прийманні документів не позбавлений права направляти відповідні запити для отримання необхідних відомостей з державних електронних інформаційних реєстрів, систем або баз даних до власників (розпорядників) зазначених відомостей.

Разом із тим, 2-й відповідач прийняв рішення від 11.09.2024 року № 44 про відмову позивачці у призначенні пенсії за віком, обмежившись виключно обсягом первісно поданих нею документів та без урахування наведених вище обставин.

Враховуючи таке, суд приходить до висновку, що 2-м відповідачем було протиправно відмовлено позивачці у призначенні пенсії за віком за її заявою від 04.09.2024 року.

Щодо обраного позивачкою способу захисту суд вважає за необхідне зазначити таке.

У позовній заяві (із врахуванням уточнення) позивачка просить суд, зокрема, визнати протиправною відмову 2-го відповідача у призначені (поновленні) виплати пенсії за віком.

Суд зауважує, що за наявності протиправного рішення (яке створює негативні правові наслідки для позивачки) суб`єкта владних повноважень про відмову в призначенні пенсії, як результату вчинення дій щодо розгляду відповідної заяви, передумовою для застосування такого способу захисту, як зобов`язання прийняти рішення, вчинити дії чи утриматися від їх вчинення, є визнання цього рішення протиправним і його скасування.

Зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення або вчинити дії чи утриматися від їх вчинення без визнання протиправним і скасування відповідного рішення суб`єкта владних повноважень не є необхідним, ефективним та достатнім способом захисту порушених прав і саме по собі не призведе до відновлення порушених прав.

Таким чином, у даному разі належним та ефективним способом захисту і відновлення порушених прав позивачки буде саме визнання протиправним та скасування рішення 2-го відповідача від 11.09.2024 року № 44 про відмову позивачці у призначенні пенсії за віком, яке було прийняте за її заявою від 04.09.2024 року.

Як вказується у позові та не заперечується 2-м відповідачем, заяву від 04.09.2024 року щодо призначення пенсії за віком подано позивачкою за місцем її фактичного проживання - до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області.

Згідно з абзацом 13 пункту 4.2. Порядку № 22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

За результатами автоматичного розподілу справ у електронній підсистемі заява була опрацьована за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області, про що свідчить зміст рішення 2-го відповідача.

Тобто розгляд заяви позивачки від 04.09.2024 року та прийняття відповідного рішення здійснювалися саме Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області, а не Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області.

Суд зазначає, що дії зобов`язального характеру, як спосіб поновлення порушених прав, можуть бути застосовані судом виключно до того органу, дії, бездіяльність чи рішення якого визнані протиправними та (або) скасовані.

Отже, у даній справі дії зобов`язального характеру можуть бути застосовані лише до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (як до органу, рішення якого визнається судом протиправним та скасовується), а пред`явлення позовних вимог до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області позбавлено фактичних та юридичних підстав, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог стосовно Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області слід відмовити.

Вирішуючи питання щодо зобов`язання пенсійного органу призначити (поновити) та виплачувати пенсію за віком позивачці, починаючи з 04.09.2024 року, приймаючи до уваги дискреційність повноважень пенсійних органів у питаннях щодо призначення і перерахунку пенсій, суд у даному випадку виходить із наступного.

На законодавчому рівні відсутнє поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє, проте, у судовій практиці сформовано позицію щодо цього поняття, відповідно до якого під дискреційними повноваженнями слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними у разі, коли є лише один правомірний і законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Отже, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що цей вибір здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, пенсійний орган повинен призначити пенсію.

Повноваження пенсійного органу і порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, - призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями.

Разом із тим, враховуючи викладені у цьому рішенні висновки та приймаючи до уваги необхідність детального дослідження документів про трудовий стаж позивачки у цій справі (у тому числі з метою його обчислення та визначення належного розміру пенсії), суд вважає, що належним і необхідним способом захисту прав позивачки у даному разі буде зобов`язання 2-го відповідача повторно розглянути заяву позивачки від 04.09.2024 року про призначення пенсії за віком та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктом 10 частини 2 та абзацом 2 частини 4 статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів. У разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Враховуючи викладені у цьому рішенні висновки суду та встановлені судом обставини, з метою забезпечення повного, належного і ефективного захисту прав позивачки, суд вважає за необхідне застосувати положення частини 2 статті 9 та статті 245 КАС України і частково задовольнити позовні вимоги шляхом:

- визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 11.09.2024 року № 44 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком;

- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 04.09.2024 року про призначення пенсії за віком та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду.

У задоволенні решти позовних вимог та позовних вимог щодо Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області суд вважає за необхідне відмовити.

Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, із застосуванням частини 2 статті 9 та статті 245 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 3 статті 139 КАС України передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Позивачкою документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1211,20 грн (квитанція № 7201-8191-3767-2995 від 17.10.2024 року).

Докази здійснення інших судових витрат позивачкою не надані.

Визначаючи кількість вимог немайнового характеру, які були заявлені позивачкою, суд враховує, що вимога про визнання протиправними акта, дії чи бездіяльності як передумова для застосування інших способів захисту порушеного права (скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, зобов`язання прийняти рішення, вчинити дії чи утриматися від їх вчинення тощо) як наслідків протиправності акта, дій чи бездіяльності є однією вимогою (постанова Верховного Суду від 06.10.2020 року у справі № 826/11984/16).

Суд, застосувавши частину 2 статті 9 і статтю 245 КАС України, задовольнив пов`язані між собою немайнові позовні вимоги про визнання дій протиправними та про зобов`язання вчинити певні дії щодо 2-го відповідача, у зв`язку з чим у зв`язку з чим за рахунок бюджетних асигнувань останнього на користь позивачки підлягають присудженню понесені нею судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1211,20 грн.

Керуючись нормами Конституції України, Законів України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", "Про пенсійне забезпечення", "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній", положеннями постановою правління Пенсійного фонду України "Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а також Кодексом адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 11.09.2024 року № 44 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (, місцезнаходження: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, пл. Соборна, буд. 3) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; зареєстроване місце проживання як ВПО: АДРЕСА_3 ) від 04.09.2024 року про призначення пенсії за віком та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду.

У задоволенні решти позовних вимог та позовних вимог щодо Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (, місцезнаходження: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, пл. Соборна, буд. 3) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; зареєстроване місце проживання як ВПО: АДРЕСА_3 ) судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Повне судове рішення складене 22 січня 2025 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або після прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подання апеляційної скарги до Першого апеляційного адміністративного суду, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя С.І. Бабіч