Справа № 580/9466/21
Суддя: Алла РУДЕНКО
Дата ухвалення: 2025-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2025 року справа № 580/9466/21

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Руденко А. В., розглянувши у спрощеному позовному провадженні у письмовому провадженні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання виплатити позивачу середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні,

встановив:

11.11.2021 до Черкаського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 , в якій просить:

- визнати протиправними дії відповідача щодо невиплати позивачу середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплати індексації грошового забезпечення) за період з 17.06.2021 по 28.10.2021;

- зобов`язати відповідача виплатити позивачу середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 17.06.2021 по 28.10.2021, за 134 дні, виходячи з розрахунку 258 грн. 49 коп. в день у розмірі 34 637 грн. 66 коп.

Обгрунтовуючи позовну заяву зазначив. що на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду військова частина НОМЕР_1 28.10.2021 виплатила індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 24.02.2018, проте середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не виплатила.

Позивач вважає, що відповідно до ст. 117 КЗпП України має право на середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.06.2021 по (з моменту звернення до суду з позовом про зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення) по час виплати індексації грошового забезпечення, а саме: 28.10.2021, всього за 134 дні, у розмірі 34 637 грн. 66 коп.

Відповідач проти позову заперечив. У відзиві на позовну заяву, наданому до суду 05.01.2022, зазначив, що індексація не входить до складових грошового забезпечення, передбачених Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018, а отже невчасний розрахунок за неотриману індексацію грошового забезпечення не може вважатись невчасним розрахунком по заробітній платі. Оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 117 КЗпП України відсутні.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08.04.2010 передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень норми статей 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх працівників виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюються на зобов`язання виконати судове рішення на користь позивача, що не регулюється нормами трудового права. На виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 25.08.2021 у справі №580/4039/21 та від 26.07.2021 у справі №580/4040/21 індексація грошового забезпечення нарахована та виплачена позивачу у жовтні 2021 року, тому на момент подачі позову між позивачем та відповідачем відсутні правові відносини щодо виплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 04.12.2019 у справі №825/742/16.

Також звертає увагу суду, що згідно рішення командувача Сухопутних військ Збройних сил України від 23.05.2017 за №12626 військова частина НОМЕР_1 з 01.06.2017 знаходиться на фінансовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_2 АДРЕСА_1 , тому будь-які грошові виплати належать до компетенції військової частини НОМЕР_2 .

Ухвалою від 16.11.2021 позовна заява прийнята до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін.

Ухвалою суду від 12.05.2022 витребувано додаткові докази у військової частини НОМЕР_1 .

Ухвалою суду від 12.05.2022 провадження у справі зупинено до припинення в Україні воєнного стану.

Ухвалою суду від 16.09.2024 провадження у справі поновлено за ініціативою суду.

Ухвалою суду від 15.01.2025 у позивача витребувані додаткові докази.

Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, суд встановив такі фактичні обставини.

Згідно наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_3 від 07.10.2015 №297 капітана ОСОБА_1 зараховано до списків військової частини.

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 24.02.2018 № 70 капітана ОСОБА_1 звільнено з військової служби та виключено із списків особового складу частини з 22 березня 2018 року.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 25.08.2021 у справі № 580/4039/21 визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 до 24.02.2018; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 до 24.02.2018.

Згідно виписки АТ Комерційний банк «Приватбанк» від 17.01.2025 №ATD2A9GS08K07AG5 на виконання рішення суду від 25.08.2021 військова частина НОМЕР_1 нарахувала та виплатила позивачу індексацію грошового забезпечення у сумі 5 876,68 грн та 8 435,34 грн, всього 14 312,02 грн.

У зв`язку з невиплатою індексації грошового забезпечення під час звільнення з військової служби позивач просить відповідача стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.06.2021 по 28.10.2021, за 134 дні, виходячи з розрахунку 258 грн. 49 коп. в день у розмірі 34 637 грн. 66 коп.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі Закон №2011-XII).

Ч. 1 ст. 9 зазначеного Закону передбачає, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

У частині першій статті 1-2 Закону №2011-XII зазначено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У рішенні Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані нормами спеціального законодавства. Водночас такі питання врегульовані нормами КЗпП України.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

19.07.2022 набрав чинності Закон №2352-ІХ, яким норми статті 117 КЗпП України викладено в новій редакції.

Так, відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції Закону №2352-ІХ) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином, відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений строком 6 місяців.

Як зазначив Конституційний Суд України у Рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30.03.2020 в справі №140/2006/19, від 16.07.2020 в справі №400/2884/18, від 04.09.2020 в справі №120/2005/19-а, від 05.03.2021 в справі №120/3276/19-а, від 31.03.2021 в справі №340/970/20, від 13.10.2021 в справі №580/1790/20, від 21.10.2021 в справі №640/14764/20 та інших.

Отже у разі порушення строків розрахунку при звільненні з військової служби підлягають застосуванню норми статті 117 КЗпП України.

Судом встановлено, що стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП України в цій справі пов`язане з несвоєчасною виплатою позивачеві індексації грошового забезпечення за період військової служби позивача з 01.01.2016 по 24.02.2018 (по день звільнення з військової служби) у розмірі 34 637 грн. 66 коп.

Так, суд встановив, що відповідач на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду у справі №580/4039/21 виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення у розмірі 34 637 грн. 66 коп. шляхом перерахування на картковий рахунок 28.10.2021.

Отже періодом, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належної позивачеві індексації грошового забезпечення, є проміжок часу з 23.03.2018 (з дня, наступного за днем виключення із списків військової частини) по 28.10.2021, тому відповідач зобов`язаний сплатити за вказаний період середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Водночас позивач просить зобов`язати відповідача нарахувати та сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 17.06.2021 по 28.10.2021 за 134 дні.

Відповідно до частин 2, 3 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вказані приписи суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог.

Строк звернення до суду у разі несвоєчасного розрахунку при звільненні встановлений статтею 233 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 19 липня 2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 і №9- рп/2013.

Так, у рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 (справа № 1-13/2013) Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до 19 липня 2022 року Кодекс законів про працю України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Верховний Суд у постанові від 08.08.2024 у справі №380/29686/23 дійшов висновку про поширення дії статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01 липня 2022 року №2352-IX на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності (пункт 69).

Крім цього, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 липня 2024 року у справі № 990/156/23 зазначила, що щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період по 19 липня 2022 року застосуванню підлягає норма частини другої статті 233 КЗпП України у редакції до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, якою визначено, що особа (працівник, службовець) має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У постанові від 29.02.2024 у справі №460/42448/22 Верховний Суд зазначив, що стягнення середнього заробітку умовно варто поділити на дві частини: до набрання чинності нової редакції статті 117 КЗпП України і після цього.

Період до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України яка не обмежувала строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець, і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, період з 19.07.2022 регулюється вже чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

Отже сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню у даній справі, повинна визначатись у межах спірного періоду до 19.07.2022.

Верховний Суд у постанові від 13.09.2023 у справі № 560/11111/22 зазначив, що передбачений статтею 117 КЗпП України спосіб захисту вимагає також, щоб орган, який вирішує спір щодо суми заборгованості при звільненні [зокрема суд], визначив також і суму, яка підлягатиме стягненню на користь позивача.

Верховний Суд у постанові від 29 березня 2023 року № 260/2583/21 вказав, що сума середнього заробітку, зокрема, у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні (стаття 117 КЗпП України) яка підлягатиме стягненню, має визначатися за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100). Задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України суд першої інстанції має зазначити суму, яка підлягає стягненню, а в мотивувальній частині - навести розрахунок цієї суми, а також мотиви можливого зменшення її розміру, якщо для цього є підстави (з дотриманням приписів частини другої статті 117 КЗпП України).

Отже суд зобов`язаний визначити суму середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача.

Обчислення середнього заробітку проводиться згідно з вимогами постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати" від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Цей Порядок застосовується у інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Згідно абзацу пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Відповідно до абзацу 4 пункту 2 Порядку № 100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів / годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З довідки відповідача від 31.05.2021 №353/фс вбачається, що розмір місячного грошового забезпечення позивача у січні 2018 року (31 к. д.) становив 8079,90 грн, у лютому 2018 року (28 к. д.) 7171,04 грн., всього за два місяці 15250,94 грн.

Виходячи з вказаних показників, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача становить 258,49 грн (8079,90 грн + 7171,04 грн) /59.

Період прострочення з 17.06.2021 по 28.10.2021 становить 134 дні.

Середній заробіток за 134 дні становить 34 637,66 грн.(258,49 грн х 134 дн).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково.

У постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду застосував принцип пропорційності між загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат та розміром невиплаченої суми як критерій зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України.

Виходячи з принципу пропорційності суд зазначає, що згідно довідки про нарахування та утримання грошового забезпечення від 31.05.2021 №353/ФС позивачу у березні 2021 року (місяць звільнення з військової служби) була виплачена сума 97 468,99 грн.

Сума індексації грошового забезпечення складає 34 637,66 грн.

Отже загальна сума, яка підлягала виплаті позивачу у березні 2021 року, складає 132 106,65 грн (97 468,99 грн. + 34 637,66 грн.), що становить 100%.

Сума 34 637,66 грн становить 26,22% від суми 132 106,65 грн. (34 637,66 х100/132 106,65).

Отже суд вважає за можливе зменшити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, визначивши її у розмірі 26,22% від суми 34 637,66 грн, що становить 9 081,88 грн.

З урахуванням встановлених у справі фактичних обставин, наведених вище норм законодавства та правових висновків Верховного Суду, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача є прийняття судом рішення про часткове задоволення позову шляхом стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 9 081,88 грн

Щодо доводів відповідача про те, що індексація не входить до складових грошового забезпечення, передбачених Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018, а отже невчасний розрахунок за неотриману індексацію грошового забезпечення не може вважатись невчасним розрахунком по заробітній платі, то приписами статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Велика Палата Верховного суду у постанові від 26.02.2020 №821/1083/17 вказала, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Враховуючи зазначене доводи відповідача в цій частині є необгрунтованими.

Щодо посилання відповідача на рішення Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" від 08 квітня 2010 року суд зазначає наступне.

У пункті 56 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" від 08 квітня 2010 року зазначено, що рішення суду від 15 червня 1999 року та 26 листопада 2003 року щодо відмови в задоволенні позовних вимог заявниці ґрунтувалися на тому, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю могла вимагатись заявницею лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати рішеннями від 8 липня 1997 року та 25 травня 1998 року та що тримісячний строк для вчинення процесуальних дій розпочався з цих дат (див., зокрема, пункт 15 вище). З прийняттям цих рішень статті 116 та 117 Кодексу законів про працю більше не застосовуються у справі заявниці, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію було замінено на зобов`язання виконати судові рішення на користь заявниці, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

У пункті 57 вказаного рішення зазначено, що у зв`язку з вищенаведеним, Суд зазначає, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю. У зв`язку з цим, Суд зазначає, що відповідно до статті 117 Кодексу «при відсутності спору щодо суми» заборгованості із заробітної плати, звільнені працівники мають право на компенсацію за несвоєчасну виплату такої заборгованості за період «фактичного розрахунку» (частина перша статті 117), а «при наявності спору про розміри сум» заборгованості із заробітної плати компенсація повинна бути виплачена, якщо спір вирішено на користь працівника (частина друга статті 117). Особливу увагу слід звернути на те, що частина друга статті 117 Кодексу, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановления судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

Отже іншими словами Європейський суд з прав людини зробив висновок, що у разі винесення судом рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати на підставі частини 2 статті 117 КЗпП України суд також вирішує питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на час постановлення судового рішення і у подальшому вказана норма не застосовується для стягнення середнього заробітку.

Водночас у пункті 58 вказаного рішення Європейський суд з прав людини зазначив: «Хоча можна стверджувати, що обґрунтуванню, наведеному судами щодо оскаржуваних рішень, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 Кодексу законів про працю, Суд дійшов висновку, що воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно. Крім того, Суд повторює, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та надавати оцінку наданим їм доказам (див., наприклад, рішення у справі «Вайт та Кенеді проти Німеччини» (Waite and Kennedy v. Germany), заява № 26083/94, п. 54, ЕСПЛ 1999-I)».

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2015 року, провадження № 21-1765а15, зробив висновок, що викладений у рішенні ЄСПЛ від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України», а саме у пункті 57 рішення, висновок не узгоджується та суперечить практиці Верховного Суду України, за яким після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

У постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що ЄСПЛ надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15.

Враховуючи вказані правові висновки, які є обов`язковими до застосування відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає, що застосуванню підлягають висновки Верховного Суду України у постанові від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15 та Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, тому стягненню на підставі ч. 2 ст. 117 КЗпП України передбачає середній заробіток по дату фактичного розрахунку.

Щодо доводів відповідача про те, що згідно рішення командувача Сухопутних військ Збройних сил України від 23.05.2017 за №12626 військова частина НОМЕР_1 з 01.06.2017 знаходиться на фінансовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_2 АДРЕСА_1 , тому будь-які грошові виплати належать до компетенції військової частини НОМЕР_2 , суд зазначає, що згідно пункту 8 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 за № 745/32197, грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців. Грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника) (далі - командир).

Суд враховує вказані доводи відповідача, а тому вважає належним способом захисту порушеного права позивача зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 9 081,88 грн. та вчинити дії щодо їх виплати позивачу.

Надавши оцінку доказам, наявним в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обгрунтованими і підлягають частковому задоволенню.

Згідно з ч. 3 ст. 139 КАС України у разі часткового задоволення позовних вимог судові витрати покладаються на відповідача.

Згідно пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання майнового позову фізичною особою сплачується судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у сумі 908 грн 20 коп. у розмірі, визначеному пунктом 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про судовий збір».

Суд частково задовольнив вимогу майнового характеру щодо зобов`язання відповідача нарахувати позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, частка задоволених позовних вимог становить 26,22%.

Отже судовий збір у сумі 238,08 грн покладається на відповідача (908,00 грн х 26,22%).

Враховуючи викладене, керуючись статтями 9, 14, 73-77, 139, 242 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) нарахувати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні в сумі 9 081 (дев`ять тисяч вісімдесят одну) гривню 88 копійок та вчинити дії щодо його виплати.

У задоволенні іншої частини вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 238 (двісті тридцять вісім) гривень 08 копійок.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо її не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційного суду за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня підписання судового рішення.

Суддя Алла РУДЕНКО