Справа № 160/29984/24
Суддя: Серьогіна Олена Василівна
Дата ухвалення: 2025-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Серьогіної О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у м. Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової служби НОМЕР_1 про визнання
11.11.2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Гаврилюк Христина Сергіївна звернулася через підсистему "Електронний суд" до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Військової служби НОМЕР_1 , в якому просить суд:
Також позивач просить суд встановити судовий контроль за виконанням рішення суду по даній справі шляхом зобов`язання військової частини НОМЕР_1 подати у п`ятнадцятиденний строк від дати набранням ним законної сили звіту про його виконання.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.11.2024 року поновлено ОСОБА_1 пропущений строк звернення до суду у даній справі, відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін з 26.12.2024 року. Також вказаною ухвалою суду від відповідача витребувано додаткові докази по справі.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.12.2024 року у задоволенні клопотання представника Військової служби НОМЕР_1 про залишення позову без руху або закриття провадження у справі відмовлено.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від «02» серпня 2022 року №1019 ОСОБА_1 призначено командиром піхотного взводу Військової частини НОМЕР_1 .
Наказом командира Корпусу Резерву Збройних Сил України ОСОБА_1 призначено командиром 7 механізованої роти у Військовій частині НОМЕР_2 , що входить до складу Військової частини НОМЕР_1 .
04 березня 2023 року командиром Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) підполковником ОСОБА_2 було видано наказ від 04 березня 2023 року №350 «Про результати службового розслідування».
Пунктом 5.1. даного наказу наказано помічнику командира військової частини з фінансово-економічної роботи-начальнику фінансово-економічної служби Військової частини НОМЕР_1 суму у розмірі 168 871,61 грн. занести до книги грошових стягнень та нарахувань частини відносно позивача.
Не погодившись із вказаним наказом позивач звернувся до суду із позовом.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.11.2023 року по справі №160/6871/23, яке набрало законної сили 12.03.2024 року, позовну заяву задоволено частково:

- визнано протиправними та скасовано пункти 5.1. та 5.4. наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 04 березня 2023 року №350 «Про результати службового розслідування»;

- в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Ha виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.11.2023 року по справі 160/6871/23 наказом командира НОМЕР_1 від 28.09.2024 року №4970 «Про внесення змін та доповнень до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 » скасовано підпункти 5.1. та 5.4. пункту 5 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 04.03.2023 року №350 «Про результати службового розслідування».

Однак, утриману з грошового забезпечення суму 21113,16 грн. станом на дату подання до суду даного позову позивачу так і не повернуто.

Позивач неодноразово звертався на гарячу лінію Міністерства оборони України із зверненнями, в яких просив повернути незаконно стягнуті на підставі наказу №350 від 04.03.2023 року кошти.

Листом від 28.09.2024 року №9436 Військова частина НОМЕР_1 повідомила ОСОБА_1 , зокрема, про те, що рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.11.2023 року по справі №160/6871/23 виконано в повному обсязі та що зазначеним рішенням Військовій частині НОМЕР_1 не було встановлено обов`язку щодо повернення будь-яких грошових коштів, а у задоволенні вимоги позивача щодо стягнення з Військової частини НОМЕР_1 грошових коштів у сумі 35 495,46 грн. на відшкодування збитків, завданих внаслідок виконання пунктів 5.1. та 5.4. наказу командира Військової частини НОМЕР_1 04.03.2023 року №350, судом було відмовлено.

Листом від 19.10.2024 року №10146 Військова частина НОМЕР_1 повідомила ОСОБА_1 , зокрема, про те, що рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.11.2023 року по справі №160/6871/23 виконано в повному обсязі та що зазначеним рішенням військовій частині НОМЕР_1 не було встановлено обов`язку щодо повернення будь-яких грошових коштів, а у задоволенні вимоги позивача щодо стягнення з Військової частини НОМЕР_1 грошових коштів у сумі 35 495,46 грн. на відшкодування збитків, завданих внаслідок виконання пунктів 5.1. та 5.4. наказу командира Військової частини НОМЕР_1 04.03.2023 року №350, судом було відмовлено.

Вважаючи протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо неповернення ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 21113,16 грн, утриманих в рахунок відшкодування збитків згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 04 березня 2023 року №350, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

За приписами статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків визначає Закон України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03.10.2019 року № 160-IX (далі - Закон № 160-ІХ).

Дія цього Закону поширюється на військовослужбовців під час виконання ними обов`язків військової служби, військовозобов`язаних та резервістів під час проходження ними зборів, а також осіб рядового та начальницького складу правоохоронних органів спеціального призначення, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, сил цивільного захисту, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державного бюро розслідувань, співробітників Служби судової охорони (далі - особи) (ст. 2 Закону № 160-ІХ).

Відповідно до пункту 4 статті 1 Закону № 160-ІХ матеріальна відповідальність вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.

Частиною першою статті 3 Закону № 160-ІХ передбачено, що підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.

Відповідно до ч.ч. 2, 5, 6, 7 статті 8 Закону № 160-ІХ у разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.

Щодо шкоди, завданої командиром (начальником), розслідування призначається письмовим наказом старшого за службовим становищем командира (начальника).

Порядок проведення службового розслідування визначається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, правоохоронними органами спеціального призначення, Службою зовнішньої розвідки України, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України та Державним бюро розслідувань.

За результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акта (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності.

Якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню. Наказ доводиться до винної особи під підпис.

Відповідно статті 14 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» наказ командира (начальника) про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності може бути оскаржено старшому за службовим становищем командиру (начальнику) та/або до суду в порядку, передбаченому законодавством.

Старший за службовим становищем командир (начальник) не рідше одного разу на квартал перевіряє законність і обґрунтованість притягнення осіб до матеріальної відповідальності та розмір сум, які підлягають стягненню.

У разі скасування наказу про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності стягнені з особи кошти та/або добровільно передане нею рівноцінне майно чи внесені кошти повертаються цій особі, про що видається відповідний наказ.

Аналіз вищевикладених норм чинного законодавства дає підстави для висновку, що скасування оскаржуваних позивачем пунктів наказу в судовому порядку має наслідком повернення позивачу стягнутих коштів, про що видається наказ, а отже посилання відповідача у листах від 28.09.2024 року №9436 та від 19.10.2024 року №10146 на відсутність у рішенні суду по справі №160/6871/23 зобов`язання повернути 21113,16 грн жодним чином не змінює імперативний обов`язок відповідача вчинити такі дії.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.11.2023 року по справі №160/6871/23, яке набрало законної сили 12.03.2024 року, встановлено протиправність та скасовано пункти 5.1. та 5.4. наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 04 березня 2023 року №350 «Про результати службового розслідування».

При цьому, щодо позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача грошових коштів у сумі 21113,16 грн. на відшкодування збитків, завданих внаслідок виконання пунктів 5.1. та 5.4. наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 04.03.2023 року №350 «Про результати службового розслідування», суд зазначив про те, що суми стягнутих з позивача грошових коштів будуть йому повернуті у зв`язку з скасуванням пунктів наказу на виконання даного рішення суду після набрання ним законної сили, тому вимоги позивача в цій частині не підлягають задоволенню, як передчасні.

Вищевказаним спростовуються твердження відповідача про те, що позивачу рішенням суду від 29.11.2023 року по справі №160/6871/23 було відмовлено у задоволенні вимог про повернення суми стягнутих з позивача грошових коштів у зв`язку із відсутністю у відповідача такого обов`язку, оскільки судом чітко вказано, що в задоволенні вказаної вимоги позивача відмовлено, у зв`язку із передчасністю вимог. При цьому суд наголосив, що суми стягнутих з позивача грошових коштів будуть йому повернуті у зв`язку з скасуванням пунктів наказу на виконання даного рішення суду після набрання ним законної сили.

Разом з тим, станом на день вирішення справи по суті утримані із позивача кошти у сумі 21113,16 грн. позивачу повернуті не були.

Відповідачем жодні заходи щодо повернення позивачу утриманих з нього коштів не вчинялися, а тому не зумовили поновлення порушених прав особи, а відтак не свідчать про виконання вимог частини 3 статті 14 Закону № 160-ІХ.

Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу.

Також суд зазначає, що позивач у позовній заяві просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не здійснення перерахунку пенсії.

Під бездіяльністю розуміється пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на права, свободи чи інтереси фізичних або юридичних осіб, в тому числі не прийняття рішення у випадках, коли таке рішення повинно бути прийнято відповідно до вимог закону. Сама по собі бездіяльність - це триваюча пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити.

В свою чергу дії - це юридичні факти, які пов`язані з волею суб`єктів правовідносини; це поведінка людей; зовнішнє вираження волі людини. Відмінна риса даного виду юридичних фактів полягають у тому, що норми права пов`язують з ними юридичні наслідки саме в силу вольового характеру юридичних дій.

Юридичні дії - це вчинки особи, акти державних органів, інших суб`єктів, що відбуваються за волевиявленням суб`єкта правовідносин.

Як вже було зазначено, листами від 28.09.2024 року №9436 та від 19.10.2024 року №10146 Військовою частиною НОМЕР_1 позивачу було відмовлено в поверненні стягнутих коштів.

Аналізуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що саме діями відповідача, а не бездіяльністю порушуються права позивача, оскільки відповідачем (дією) відмовлено, шляхом формування листів від 28.09.2024 року №9436 та від 19.10.2024 року №10146, в поверненні стягнутих коштів.

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

На підставі вищевикладеного, суд вважає за необхідне визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови ОСОБА_1 у поверненні грошових коштів у розмірі 21113,16 грн, утриманих в рахунок відшкодування збитків згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 04 березня 2023 року №350.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 суму утримані в рахунок відшкодування збитків згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 04 березня 2023 року №350 кошти у розмірі 21113,16 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Таким чином, захисту адміністративним судом підлягають порушені права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

На час розгляду цієї справи відповідач заперечує право позивача на повернення утриманих сум в сумі 21113,16 грн.

Суд не може під час прийняття рішення вирішувати питання щодо правовідносин, які можливо будуть мати місце у майбутньому, тому суд вважає вказані вимоги позивача передчасними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки стягненню підлягають лише ті суми, які були нараховані, але не виплачені.

Наразі відповідач не здійснив нарахування утриманих сум позивачу.

Отже, належним способом захисту в даному випадку буде зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 суми утриманої в рахунок відшкодування збитків згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 04 березня 2023 року №350 кошти у розмірі 21113,16 грн.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати утриманих в рахунок відшкодування збитків згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 04 березня 2023 року №350 коштів у розмірі 21113,16 грн., суд зазначає таке.

За правилами статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року №2050-ІІІ компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Згідно зі статтею 4 зазначеного Закону виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

З метою реалізації Закону №2050-ІІІ Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 21.02.2001 року №159, якою затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, положення якого фактично відтворюють положення Закону №2050-ІІІ, конкретизують підстави та механізм виплати компенсації.

Так, відповідно до п.2 Порядку №159 компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Пунктом 5 Порядку №159 визначено, що сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Згідно з пунктом 3 Порядку №159 компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, в тому числі: сума індексації грошових доходів громадян.

Аналіз норм статей 1, 2, 4 Закону №2050-ІІІ та Порядку №159 свідчить, що ними фактично встановлено (визначено) обов`язок відповідного підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання у разі порушення встановлених строків виплати доходу (в тому числі індексації грошового забезпечення) провести їх компенсацію (нарахувати та виплатити) у добровільному порядку в тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості.

Так, у постановах від 15.10.2020 року у справі №240/11882/19, від 29.04.2021 року у справі №240/6583/20 Верховний Суд вказав, що використане у статті 3 Закону №2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Отже, положення статей 1-3 Закону №2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів (зокрема, індексації грошового забезпечення) у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Верховний Суд у постанові від 29.03.2023 року у справі №120/9475/21-а дійшов висновку, що особа має право на компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за умови зобов`язання власника або уповноваженого ним органу здійснити донарахування належних громадянину сум доходів.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати утриманих в рахунок відшкодування збитків згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 04 березня 2023 року №350 коштів у розмірі 21113,16 грн. з 12.03.2024 року (дати набрання законної сили рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.11.2023 року по справі №160/6871/23) по день фактичної виплати заборгованості.

Щодо встановлення судового контролю за виконання рішення суду, суд зазначає наступне.

Згідно із ч.2 статті 14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Так, відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Вказані положення не є імперативними та передбачають диспозитивну поведінку суду. Тобто, це право суду, а не його обов`язок, суд має можливість самостійно на власний розсуд приймати рішення про необхідність чи відсутність потреби в зобов`язанні суб`єкта владних повноважень подати звіт.

При цьому, вирішуючи питання щодо встановлення судового контролю, суд має врахувати надані позивачем докази, особливості покладених на суб`єкта владних повноважень обов`язків згідно із судовим рішенням та його можливості ці обов`язки виконувати в рамках законодавства.

Враховуючи те, що позивачем не наведено обґрунтованих аргументів необхідності застосування ч. 1 ст. 382 КАС України та не надано жодного доказу на підтвердження того, що відповідач буде ухилятись від виконання судового рішення, суд не вбачає підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення у даній справі.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Щодо судового збору, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, такий відповідно до ст.139 КАС України, поверненню позивачу не підлягає.

Згідно ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови ОСОБА_1 у поверненні грошових коштів у розмірі 21113,16 грн, утриманих в рахунок відшкодування збитків згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 04 березня 2023 року №350.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) суми утриманої в рахунок відшкодування збитків згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 04 березня 2023 року №350 кошти у розмірі 21113,16 грн.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати утриманих в рахунок відшкодування збитків згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 04 березня 2023 року №350 коштів у розмірі 21113,16 грн. з 12.03.2024 року (дати набрання законної сили рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.11.2023 року по справі №160/6871/23) по день фактичної виплати заборгованості.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду оскаржується шляхом подання апеляційної скарги до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя О.В. Серьогіна