Справа № 380/20666/24
Суддя: Гулкевич Ірена Зіновіївна
Дата ухвалення: 2025-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2025 рокусправа № 380/20666/24
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гулкевич І.З., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін та проведення судового засідання, за наявними матеріалами (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовною заявою, в якій просить :

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 31.07.2024 №52 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 відповідно до статті 32 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи з 12.02.1979 по 03.10.1979, з 01.02.1989 по 21.06.1990, з 28.07.1990 по 28.10.1990, з 12.11.1990 по 21.01.1992, з 29.01.1992 по19.06.1993, з 21.06.1993 по 22.01.1996 та вирішити питання про призначення пенсії з 23.07.2024 по інвалідності відповідно до ст.32 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у зв`язку із встановленням інвалідності звернувся із заявою про призначення пенсії по інвалідності. Рішенням ГУ ПФУ в Дніпропетровській області №52 від 31.07.2024 відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності у зв`язку відсутністю страхового стажу. Позивач вважає такі дії протиправними, оскільки, на його переконання, відповідальність за заповнення трудової книжки покладена на роботодавця, а не працівника. Наведене зумовило звернення до суду з цим позовом.

Ухвалою суду від 14.10.2024 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та проведення судового засідання, за наявними матеріалами та відповідачу запропоновано надати суду відзив на позовну заяву у п`ятнадцятиденний строк, з дня отримання цієї ухвали.

Відповідач-1, не погоджуючись з позовними вимогами позивача подав відзив на позовну заяву, у якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказує, що за результатами розгляду документів, доданих до заяви страховий стаж позивача склав 9 років 03 місяці 07 днів. До страхового стажу не зараховано: період з 12.02.1979 по 03.10.1979 (запис в трудовій книжці № 1-3), оскільки відсутній підпис посадової особи в записі про звільнення; з 01.02.1989 по21.06.1990 (запис № 7-8), оскільки запис про звільнення завірений печаткою, зміст якої не читається; з 12.11.1990 по 21.01.1992 (запис 11-12), оскільки відсутня назва підприємства при прийнятті на роботу; наказ про звільнення дописаний чорнилом іншого кольору. Також до страхового стажу не зараховано період роботи з 28.07.1990 по 28.10.1990, оскільки відсутня інформація про встановлений мінімум трудової участі в громадському господарстві та відпрацьовані вихододні; період з 29.01.1992 по 19.06.1993 не зараховано до страхового стажу, оскільки відсутня інформація про сплату внесків фермерським господарством. Крім того представник відповідача зазначає, що починаючи з 19.06.2023 обчислення страхового стажу, набутого в республіках колишнього СРСР, а в подальшому незалежних держав, та врахування нарахованої на їх території заробітної плати здійснюватиметься відповідно до законодавства України з урахуванням двосторонніх угод/договорів. На сьогодні такі двосторонні угоди/договори в галузі пенсійного забезпечення укладені з Азербайджанською Республікою, Республікою Білорусь, Республікою Грузія, Республікою Молдова. З огляду на вищезазначене, відсутні підстави для зарахування до страхового стажу Позивача періоди роботи з 21.06.1993 по 22.01.1996. Довідки рф не взято до роботи, оскільки, в умовах воєнного стану відповідно до Постанови КМУ від 04.02.2023 №107, видані в рф документи, які не мають встановленої форми, приймаються на території України за умови проставлення апостиля компетентним органом держави, в якої документ був складений. З огляду на викладене, вважає оскаржуване рішення правомірним та просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідач 2, не погоджуючись з позовними вимогами позивача подав відзив на позовну заяву, у якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказує, що основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Виявлені в ході розгляду заяви про призначення пенсії недоліки в оформленні та внесенні записів у трудовій книжці унеможливили зарахування спірних періодів до страхового стажу. З огляду на викладене, вважає оскаржуване рішення правомірним та просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

23.07.2024 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про призначення пенсії по інвалідності.

До заяви про призначення пенсії по інвалідності позивач додав: копію виписки з акту огляду МСЕК; копія РНОКПП; копія військового квитка; копія паспорта. копію трудової книжки; архівні довідки.

Подання та оформлення документів для призначення (перерахунок) пенсій урегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 №13-1 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за №1566/11846, зі змінами, далі - Порядок 22-1).

Відповідно до положень розділу І Порядку 22-1 та до ч. 1 ст. 44 Закону 1058 заява на призначення, перерахунок пенсії (додаток 1) подається заявником разом зі сканованими копіями документів, які відповідають оригіналам документів до територіального органу Пенсійного фонду України через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб або через веб-портал електронних послуг Пенсійного фонду України з використанням електронного підпису.

Відповідно до п. 1.7. Порядку 22-1 днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.

Після реєстрації даної заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначено структурний підрозділ органу, що призначає пенсію - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, яким розглянуто подану заяву від 23.07.2024 разом із документами заявника і прийнято рішення від 31.07.2024, яким відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності згідно Закону №1058.

Вважаючи таке рішення протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом.

При вирішенні спору по суті суд виходив з такого.

Закон України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 №1058-IV (далі Закон №1058-IV) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Частиною ч. 1 ст. 30 Закону №1058-IV передбачено, що пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 32 Закону №1058-IV, особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією:

для осіб з інвалідністю I групи:

до досягнення особою 25 років включно 1 рік;

від 26 років до досягнення особою 28 років включно 2 роки;

від 29 років до досягнення особою 31 року включно 3 роки;

від 32 років до досягнення особою 34 років включно 4 роки;

від 35 років до досягнення особою 37 років включно 5 років;

від 38 років до досягнення особою 40 років включно 6 років;

від 41 року до досягнення особою 43 років включно 7 років;

від 44 років до досягнення особою 48 років включно 8 років;

від 49 років до досягнення особою 53 років включно 9 років;

від 54 років до досягнення особою 59 років включно 10 років.

Позивач, як особа з інвалідністю І групи, 23.07.2024 звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії по інвалідності.

Оскільки вік позивача станом на день звернення із відповідною заявою становив 62 роки 11 місяців 15 днів, то для призначення йому пенсії по інвалідності необхідно 10 років страхового стажу.

Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області 31.07.2024 прийняло рішення №52 про відмову у призначенні пенсії.

Із спірного рішення вбачається, що страховий стаж позивача становить 09 років 03 місяці 07 днів, що є недостатнім для призначення йому пенсії по інвалідності.

Водночас, у рішенні відповідач вказує, що до страхового стажу не враховано: періоди роботи згідно трудової книжки від 15.02.1979 серії НОМЕР_1 , з 12.02.1979 по 03.10.1979 (запис в трудовій книжці № 1-3), оскільки відсутній підпис посадової особи в записі про звільнення; з 01.02.1989 по21.06.1990 (запис № 7-8), оскільки запис про звільнення завірений печаткою, зміст якої не читається; з 12.11.1990 по 21.01.1992 (запис 11-12), оскільки відсутня назва підприємства при прийнятті на роботу; наказ про звільнення дописаний чорнилом іншого кольору; з 28.07.1990 по 28.10.1990, оскільки відсутня інформація про встановлений мінімум трудової участі в громадському господарстві та відпрацьовані вихододні; з 29.01.1992 по 19.06.1993 не зараховано до страхового стажу, оскільки відсутня інформація про сплату внесків фермерським господарством; з 21.06.1993 по 22.01.1996, оскільки періоди роботи в РФ зараховуються до 31.12.1991 у зв`язку із припиненням з 01.01.2023 Росією участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно з ч. 1 ст. 44 №1058-IV призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.

Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії визначається правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.

Відповідно до ст. 62 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі Закон №1788-ХІІ) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Пунктом 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно з п.п. 23, 24 Порядку № 637, документи, що подаються для підтвердження трудової діяльності, повинні бути підписані посадовими особами і засвідчені печаткою (у разі наявності). Для підтвердження стажу роботи приймаються лише ті відомості про період роботи, що внесені до довідки на підставі документів, або відповідно до вимог цього Порядку.

Щодо періодів роботи позивача з 12.02.1979 по 03.10.1979, 01.02.1989 по 21.06.1990, з 12.11.1990 по 21.01.1992, то суд зазначає наступне.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач надав відповідачу трудову книжку від 15.02.1979 серії НОМЕР_1 , яка містить записи про спірні періоди роботи, однак Пенсійним фондом вказані записи в трудовій книжці позивача визнано недостатніми для підтвердження трудового стажу.

У спірний період роботи позивача порядок ведення трудових книжок регулювався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затвердженою постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 №162, положення якої діяли до 29.07.1993, а з 29.07.1993 - Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58.

Відповідно до п.2.2 Інструкції №162 до трудової книжки вносяться зокрема, відомості, про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу: прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення.

Всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (распорядження), а при звільненні - в день звільнення повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження) п.2.3 Інструкції №162.

Відповідно до п.4.1 Інструкції №162 при звільненні робочого або службовця всі записи про роботу, внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Відповідно до пунктів 1.1, 2.1 Інструкції №58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки і вкладиші до них заповнюються у відповідних розділах українською і російською мовами.

За змістом пункту 2.2 Інструкції №58 до трудової книжки вносяться, зокрема, відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення.

Відповідно до п. 2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Відповідно до пункту 4.1 Інструкції №58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Відтак, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на роботодавця.

Працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці.

Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, в зв`язку з чим недотримання правил ведення трудової книжки не може спричиняти жодних негативних наслідків для особи якій належить трудова книжка, та відповідно не може впливати на її особисті права.

Неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист, в тому числі і щодо вирішення питання призначення пенсії за віком.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17.

За висновком Верховного Суду у постанові від 06.03.2018 у справі №754/14989/15-а не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є виключно підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність чи відсутність виправлень у записах в трудовій книжці.

З огляду на наведене відсутність у трудовій книжці підпису посадової особи в записі про звільнення, відбиток печатки, який не читається, погано читається, у тому числі через час його проставлення, відсутність відомостей про назву підприємства, чи внесення записів до трудової книжки різними чорнилами не може бути підставою для неврахування відповідних періодів трудової діяльності при обчисленні стажу роботи, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, що не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист.

Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що вказані періоди роботи належним чином підтверджені відомостями трудової книжки, пенсійним органом не спростований.

Виявлені пенсійним органом недоліки в заповненні трудової книжки не є такими, що виключають можливість зарахування відповідного періоду роботи до страхового стажу позивача. При цьому відповідач не ставиться під сумнів достовірність записів, внесених до трудової книжки позивача, а вказує на окремий недолік під час заповнення трудової книжки.

Власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, яка звернулася за пенсією а отже, й не може впливати на її особисті права, а відтак недотримання роботодавцем усіх вимог при заповненні трудової книжки, не може бути беззаперечною підставою для відмови в призначенні пенсії, особи, яка звернулася за такою.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06.02.2018 у справі №677/277/17.

За таких підстав суд дійшов висновку про безпідставне неврахування означеного періоду роботи позивача з 12.02.1979 по 03.10.1979, 01.02.1989 по 21.06.1990, з 12.11.1990 по 21.01.1992 до його страхового стажу.

Щодо періоду роботи позивача з 28.07.1990 по 28.10.1990, оскільки відсутня інформація про встановлений мінімум трудової участі в громадському господарстві та відпрацьовані вихододні; з 29.01.1992 по 19.06.1993, оскільки відсутня інформація про сплату внесків фермерським господарством, то суд зазначає наступне.

Статтею 56 Закону України Про пенсійне забезпечення визначено, що стаж роботи в колгоспі за період після 1965 року обчислюється за фактичною тривалістю роботи тільки тоді, коли член колгоспу не виконував встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві без поважних причин. Отже, для неврахування до трудового стажу при його обчисленні часу роботи в колгоспі або певного його періоду, необхідно довести/встановити невиконання членом колгоспу встановленого у господарстві мінімуму трудової участі, а також те, що невиконання встановленого мінімуму трудової участі відбулось з вини члена колгоспу та за відсутності поважних причин.

Разом з тим, трудова книжка є основним документом, що підтверджує стаж роботи, а незаповнення відповідальною особою роботодавця певної інформації у відповідній графі не може бути законною підставою для відмови у зарахуванні періоду роботи до страхового стажу.

Водночас, відповідачем не доведено, що позивач, як член колгоспу, без поважних причин не виконував встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві.

Економічні, соціальні і правові основи створення та діяльності селянських (фермерських) господарств в Україні регулювались Законом України Про селянське (фермерське) господарство від 20.12.1991 № 2009-ХІІ, який втратив чинність 29.07.2003 (далі - Закон № 2009-ХІІ).

Статтею 28 Закону № 2009-ХІІ визначалось, що час роботи в селянському (фермерському) господарстві членів господарства та осіб, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом), зараховується до загального і безперервного стажу роботи на підставі записів у трудовій книжці і документів, що підтверджують сплату внесків (збору) на соціальне страхування.

Таким чином, підтвердження стажу роботи в селянському (фермерському) господарстві в період з 29.01.1992 по 19.06.1993 має здійснюватися відомостями трудової книжки та документами, що підтверджують сплату внесків (збору) на соціальне страхування.

З аналізу статті 28 № 2009-ХІІ вбачається, що даними нормами закріплено обов`язок, а не право, селянського (фермерського) господарства сплачувати за осіб, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом) внески (збір) на соціальне страхування.

Суд зазначає, що згідно з частиною 3 статті 44 Закону № 1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Враховуючи викладене, суд вважає, що органи Пенсійного фонду України повинні використовувати всі передбачені законом повноваження задля повного та об`єктивного розгляду заяви про призначення пенсії, виходячи з тих обставин, що склалися.

Доказів здійснення відповідачем будь-яких дій, спрямованих на встановлення права позивача на зарахування періоду роботи з 29.01.1992 по 19.06.1993 в фермерському господарстві Юність, суду не подано.

При цьому, суд зауважує, що селянське фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи. Головою фермерського господарства є його засновник або інша визначена в Статуті особа.

Отже відповідальність за своєчасну сплату внесків (збір) на соціальне страхування за осіб, які працюють у селянському (фермерському) господарстві за трудовим договором (контрактом) покладається на голову фермерського господарства (засновника або іншу визначену Статутом особу), а тому несплата таких внесків не може позбавити громадян їх конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питання надання пенсій за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

За таких підстав суд дійшов висновку про безпідставне неврахування періоду роботи позивача з 28.07.1990 по 28.10.1990, з 29.01.1992 по 19.06.1993 до його страхового стажу.

Щодо періоду роботи позивача з 21.06.1993 по 22.01.1996, то суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 6 вказаної Угоди про гарантії прав громадян держав-учасників Співдружності незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, укладеної між Україною і росією, для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасників угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР до набрання сили вказаної угоди.

Відповідно до абз. 2, 3 ст. 6 Угоди між Урядом України і Урядом рф про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн від 14.01.1993 трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визнається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність. Сторонами визнаються дипломи, свідоцтво, інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами Сторін, без легалізації. Згідно зі ст. 12 Угоди вона набуває чинності з моменту її підписання сторонами (з 14.01.1993).

Частиною 2 статті 4 Угоди про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів від 15.04.1994, підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, Республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, рф, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність; стаж, набутий на території однієї з цих держав, визнається іншою державою.

Постановою Кабінету Міністрів України №1328 від 29.11.2022 Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення постановлено вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав- учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 р. у м. москві. Вказана постанова набрала чинності 02.12.2022.

Листом Міністерства закордонних справ України від 29.12.2022 за №72/14-612-108210 повідомлено Міністерство юстиції України, що після письмового повідомлення Виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав про рішення української сторони вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 року в м. москва, зазначений міжнародний договір України припинить свою дію для України 19 червня 2023 року.

Разом із тим, відповідно до статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні Конституційного Суду № 1-рп/99 від 09.02.1999 щодо тлумачення частини першої статті 58 Конституції України зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Дія нормативно-правових актів у часі раніше визначалась тільки в окремих законах України (стаття 6 Кримінального кодексу України, стаття 8 Кодексу України про адміністративні правопорушення, стаття 3 Цивільного процесуального кодексу України. Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.

За статтею 151-1 Конституції України, рішення Конституційного Суду України є обов`язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскарженим.

Як зазначено у правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 19.06.2018 у справі № 820/5348/17, розпочатий процес реалізації права, за загальним правилом, повинен бути завершений за чинним на момент початку такого процесу закону (крім випадків, якщо у самому законі не визначений інший порядок), що узгоджується з принципом правої визначеності.

Отже, до 19.06.2023 Україна, як держава - учасниця Угоди, виконує зобов`язання, взяті відповідно до Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.

Крім того, суд звертає увагу, що не зважаючи на вихід України з Угоди, пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають (ст. 13 Угоди).

Положення відповідного міжнародного договору розповсюджується на питання пов`язані із призначенням пенсії, зарахуванням періодів роботи на території інших держав до страхового стажу тощо.

Аналогічна правова позиція відображена в постанові Верховного Суду від 17.09.2024 у справі № 580/3576/22.

За таких підстав суд дійшов висновку про безпідставне неврахування періоду роботи позивача з 21.06.1993 по 22.01.1996 до його страхового стажу.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, оскаржуване рішення прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 31.07.2024 №52 без всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих позивачем документів, є протиправним, а отже підлягає скасуванню.

Крім цього, вирішуючи питання про найбільш ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, суд виходить з наступного.

Частиною 4 ст. 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З приписів вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки при розгляді вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але і у випадку розгляду вимог про зобов`язання вчинити дії.

Так, судом встановлено, що позивач досяг 62 річного віку та у нього наявний страховий стаж більше ніж 10 років. Тобто позивачем дотримано усіх умов для призначення йому пенсії по інвалідності.

Відтак, визначаючись з належним та ефективним способом захисту, суд дійшов до висновку про необхідність зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (як територіальний головного управління Пенсійного фонду, якому було адресовано звернення) призначати позивачеві пенсію з дати звернення, шляхом зарахування до страхового стажу періодів роботи з 12.02.1979 по 03.10.1979, з 01.02.1989 по 21.06.1990, з 28.07.1990 по 28.10.1990, з 12.11.1990 по 21.01.1992, з 29.01.1992 по19.06.1993, з 21.06.1993 по 22.01.1996.

Згідно з частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення даного позову відповідно до вищенаведених мотивів.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні, з огляду на звільнення позивача від сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 242-246, 250, 257-262 КАС України, суд, -

ухвалив:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 31.07.2024 №52 про відмову у призначенні пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити ОСОБА_1 пенсію по інвалідності з 23.07.2024 відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, шляхом зарахування до страхового стажу періодів роботи з 12.02.1979 по 03.10.1979, з 01.02.1989 по 21.06.1990, з 28.07.1990 по 28.10.1990, з 12.11.1990 по 21.01.1992, з 29.01.1992 по19.06.1993, з 21.06.1993 по 22.01.1996.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяГулкевич Ірена Зіновіївна