Справа № 160/30261/24
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Неклеса О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа: Міністерство оборони України про визнання протиправними дій та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), третя особа: Міністерство оборони України, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправними дії командира військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо неналежного розгляду рапорту ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , від 06.09.2024 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, а саме: з підстав наявності в нього дітей віком до 18 років: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мати яких - ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , та скасувати рішення військової частини НОМЕР_1 від 10.10.2024 про відмову в задоволенні рапорту ОСОБА_1 ;
- зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , від 06.09.2024 про звільнення його з військової служби за сімейними обставинами, а саме: з підстав наявності в нього дітей віком до 18 років: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мати яких - ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , та прийняти за ним рішення, з урахуванням висновків суду.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що його було призвано на військову службу за призивом під час мобілізації та військову службу він проходить у ВЧ НОМЕР_1 за посадою - майстер ІНФОРМАЦІЯ_6 ВЧ НОМЕР_1 у званні «солдат». 06.09.2024 р. позивач за допомогою поштових послуг АТ «Укрпошта» направив до ВЧ НОМЕР_1 рапорт про звільнення з військової служби у запас за сімейними обставинами. Позивач зазначив, що у цьому рапорті він звернувся до свого командування про звільнення його з військової служби з підстав наявності в нього дітей віком до 18 років: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мати яких - ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що Виконавчим комітетом Нивотрудівської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області 19.02.2019 р. складено відповідний актовий запис №08. Позивач зауважив, що до цього рапорту були додані усі копії документів, підтверджуючі зазначений вище факт. З огляду на те, що ВЧ НОМЕР_1 не було повідомлено солдата ОСОБА_1 про результати розгляду рапорту про звільнення з військової служби від 06.09.2024 р. представником позивача - адвокатом Сергієнком Д.М. в інтересах ОСОБА_1 03.10.2024 був направлений на адресу ВЧ НОМЕР_1 адвокатський запит з вимогою повідомити про прийняте рішення по суті розгляду зазначеного рапорту. Рішенням від 10.10.2024 р., що було направлено як відповідь на адвокатський запит (лист військової частини НОМЕР_1 від 17.10.2024 р. №7100) ВЧ НОМЕР_1 в задоволенні рапорту про звільнення з військової служби у запас на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» за сімейними обставинами солдата ОСОБА_1 відмовлено, оскільки (згідно до тексту рішення, с.1 абз.6): «... Під час розгляду Вашого рапорту щодо звільнення з військової служби встановлено, що даний рапорт подано з порушенням пункту 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008, та відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу НОМЕР_4 від 15.06.2011, шлюб між Вами та ОСОБА_4 розірвано 15.06.2011 (запис у Книзі реєстрації розірвань шлюбів №43 від 15.06.2011). ...». Позивач вважає, що вказаним вище рішенням від 10.10.2024 р. про відмову в задоволенні рапорту ОСОБА_1 ВЧ НОМЕР_1 порушила норми Конституції України, Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу», Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. Також цим рішенням відповідач протиправно не дає позивачу ОСОБА_1 виконувати свій батьківський обов`язок, і обмежує права, свободи та інтереси його неповнолітніх дітей, а відтак рішення від 10.10.2024 р. ВЧ НОМЕР_1 є протиправним та підлягає скасуванню.
Вищезазначена позовна заява не відповідала вимогам ст. 161 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), тому ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.11.2024 р. була залишена без руху, з наданням строку для усунення недоліків.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.11.2024 р. залучено до участі у справі, в якості третьої особи Міністерство оборони України, відкрито провадження в адміністративній справі. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
10.12.2024 р. до суду надійшли від Міністерства оборони України пояснення третьої особи щодо позову або відзиву, в яких зазначено, що з моменту набуття позивачем статусу військовослужбовця підстави для його звільнення з військової служби регламентовано ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Підпунктом «г» пункту 2 частини 4 згаданої статті передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу). Частиною 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» передбачено підставу для звільнення з військової служби через сімейні обставини у воєнний час - військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. Звільнення з військової служби врегульовано Розділом XII Порядку проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України регламентовано Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджено Указом Президента України від 10.12.2008 р. №1153/2008 (далі - Порядок №1153/2008). У позовній заяві зазначено, що ОСОБА_1 було призвано на військову службу за призивом під час мобілізації та військову службу він проходить у військовій частина НОМЕР_1 , посада: майстер ІНФОРМАЦІЯ_6 військової частини НОМЕР_1 , звання солдат. Пункт 233 Порядку №1153/2008 передбачає, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця. Також третя особа у поясненнях зауважила, що питання щодо звільнення позивача з військової служби відноситься до компетенції командира військової частини в якій він проходить військову службу.
23.12.2024 р. до суду надійшов від ВЧ НОМЕР_1 відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти заявлених ОСОБА_1 позовних вимог та просив у задоволенні позову відмовити. Відповідач зазначив, що солдат ОСОБА_1 звернувся до командира військової частини з рапортом про звільнення його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю дітей віком до 18 років. 17.10.2024 р. за вих. №7100 військова частина направила на адресу ОСОБА_1 лист про відмову у задоволенні його рапорту про звільнення з військової служби й у цій відповіді ВЧ НОМЕР_1 зазначила, що розглянувши рапорт позивача щодо звільнення з військової служби на підставі п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з наявністю дітей віком до 18 років ( ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ), мати яких - ОСОБА_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_4 (свідоцтво про смерть НОМЕР_5 від 19.02.2019 р.), який зареєстрований за вхідним №4556 від 16.09.2024 р. повідомляємо, що 18.05.2024 р. набрали чинності зміни до п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме: абз. 6 п. З ч. 12 ст. 26 Закону «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії військового стану: військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. Відповідь з додатками - копіями документів, що були долучені до рапорту військовослужбовця на звільнення з військової служби були направлені на адресу ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку. Відповідач стверджує, що, враховуючи, що ОСОБА_1 була порушена форма написання та подання рапорту про звільнення. Враховуючи, що розірвання шлюбу між батьками (копії свідоцтва про розірвання шлюбу НОМЕР_6 від 15.06.2011 р., шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано 15.06.2011 р. (запис у Книзі реєстрації розірвань шлюбів №43 від 15.06.2011 р.), визначення місця проживання дітей з одним із батьків, як в даному випадку - із батьком, не впливає на обсяг прав та обов`язків щодо виховання дітей. Відповідач вважає, що всі дії посадових осіб ВЧ НОМЕР_1 ґрунтуються на положенні чинного законодавства України, й тому законних підстав для звільнення позивача у відповідача немає.
В ухвалі суду про відкриття провадження по справі від 25.11.2024 р. відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач зареєстрований в Електронному кабінеті «Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи».
Ухвала суду від 25.11.2024 р., якою відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи була направлена та доставлена до електронного кабінету відповідача 25.11.2024 р. о 19:50, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Копія позовної заяви та додатками була направлена та доставлена до електронного кабінету відповідача 18.11.2024 р. о 14:01, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Отже, строк встановлений відповідачу для подання відзиву на позовну заяву закінчився 11.12.2024 р., проте з клопотанням щодо поновлення строку подачі відзиву на позовну заяву відповідач до суду не звертався.

Як вбачається з поштового конверта, в якому надійшов відзив, сам відзив разом з документами було передано для відправлення через службу поштового зв`язку «Укрпошта» 17.12.2024 р., а, отже, з порушенням визначеного судом строку для його надання.

При цьому, відповідач не заявляє клопотання щодо поновлення пропущеного строку та не наводить жодних обставин дії непереборної сили, які завадили йому звернутись до суду з відзивом на позовну заяву у визначений в ухвалі суду від 25.11.2024 р. строк, судом такі обставини не встановлені.

Також слід зауважити, що всупереч положенням ч. 4 ст. 162 КАС України та вимогам ухвали суду відповідачем не надано разом з відзивом на позовну заяву з додатками докази направлення цього відзиву з додатками іншим учасникам справи.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення відповідачу строку подачі відзиву на позовну заяву, а тому відзив на позовну заяву судом не приймається, у зв`язку з пропуском визначеного судом строку на його подання.

Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 призвано на військову службу за призивом під час мобілізації.

На момент виникнення спірних правовідносин позивач проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 на посаді майстер ІНФОРМАЦІЯ_6 ВЧ НОМЕР_1 у званні «солдат».

06.09.2024 р. позивач направив відповідачу засобами поштового зв`язку (АТ «Укрпошта») на ім`я командира ВЧ НОМЕР_7 рапорт про звільнення з військової служби у запас за сімейними обставинами.

У цьому рапорті ОСОБА_1 звернувся до командування з проханням звільнити його з військової служби з підстав наявності в нього дітей віком до 18 років: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мати яких - ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що Виконавчим комітетом Нивотрудівської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області 19.02.2019 р. складено відповідний актовий запис №08. Зазначив про відсутність бажання продовжувати військову службу та повідомив, що оригінали усіх доданих до рапорту копій документів (в т.ч. нотаріально завірених) перебувають у позивача й ці документи можуть бути надані на першу вимогу. Додатково у рапорті позивач звернувся до відповідача з проханням виплатити всі належні йому кошти на момент виключення зі списків військової частини та направити його особову справу до ІНФОРМАЦІЯ_5 .

В якості додатків до цього рапорту зазначені наступні документи:

- нотаріально засвідчені копії паспорту серія НОМЕР_8 та довідки про присвоєння ідентифікаційного коду ОСОБА_1 ;

- оригінал витягу №135 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб;

- нотаріально засвідчені копії свідоцтва про народження (серія НОМЕР_9 ), паспорту № НОМЕР_10 та картки платника податків ОСОБА_3 ;

- витяг з реєстру територіальної громади ОСОБА_3 ;

- нотаріально засвідчені копії свідоцтва про народження (серія НОМЕР_11 ) та картки платника податків ОСОБА_2 ;

- витяг з реєстру територіальної громади ОСОБА_2 ;

- нотаріально засвідчені копії свідоцтва про одруження (серія НОМЕР_12 ), свідоцтва про розірвання шлюбу (серія НОМЕР_4 ), свідоцтва про смерть (серія НОМЕР_13 ).

Згідно зі змістом Опису вкладення до поштового відправлення та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення поданий позивачем рапорт з додатками отримано відповідачем - 10.09.2024 р.

У відповідь на адвокатський запит представника позивача (адвокат Сергієнко Д.М.) ВЧ НОМЕР_1 направлено лист за вих. №7100 від 17.10.2024 р., в якому зазначено про те, що рапорт ОСОБА_1 (вх. №4556 від 16.09.2024 р.) розглянуто командиром ВЧ НОМЕР_1 та надано відповідь за вих. №2162-р від 10.10.2024 р.

Також до вищевказаного листа відповідача додано лист-відповідь за №2162-Р від 10.10.2024 р. за підписом командира ВЧ НОМЕР_1 , в якій зазначено, зокрема, що під час розгляду рапорту позивача щодо звільнення з військової служби встановлено, що даний рапорт подано з порушенням пункту 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 р., та зазначено, що відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу НОМЕР_4 від 15.06.2011 р., шлюб між позивачем та ОСОБА_4 розірвано 15.06.2011 р. (запис у Книзі реєстрації розірвань шлюбів №43 від 15.06.2011 р.).

Враховуючи наведене, відповідач в листі за №2162-Р від 10.10.2024 р. зазначив, що ВЧ НОМЕР_1 не має можливості прийняти законне рішення щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби та повідомив, що при усуненні позивачем недоліків та подання рапорту про звільнення з військової служби на підставі ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - ВЧ НОМЕР_1 розгляне даний рапорт відповідно до чинного законодавства.

Не погодившись із вищезазначеною позицією ВЧ НОМЕР_14 , ОСОБА_1 звернувся за захистом власних прав та інтересів до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно частини 1 пункту 20 статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022 р., затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №2102-IX від 24.02.2022 р., введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указами Президента України протягом періоду з 24.02.2022 р. продовжувався строк дії воєнного стану в Україні, що триває по даний час.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992 р. (далі - Закон №2232-XII; у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).

За змістом частин 1 та 3 статті 1 Закону №2232-XII, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Частиною 6 статті 2 Закону №2232-XII визначені види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина 5 статті 1 Закону №2232-XII).

Підстави звільнення з військової служби передбачено статтею 26 Закону №2232-XII.

За змістом підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з, інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Згідно з п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах під час дії воєнного стану:

- військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (абз. 6 п. З ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»);

- військовослужбовці, які є усиновлювачами, на утриманні яких перебуває (перебувають) дитина (діти), яка (які) до моменту усиновлення була (були) дитиною-сиротою (дітьми-сиротами) або дитиною (дітьми), позбавленою (позбавленими) батьківського піклування, віком до 18 років, опікунами, піклувальниками, прийомними батьками, батьками-вихователями, патронатними вихователями, на утриманні яких перебуває дитина-сирота (діти-сироти) або дитина (діти), позбавлена (позбавлені) батьківського піклування, віком до 18 років (абз. 7 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

Частиною 7 статті 26 Закону №2232-XII визначено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 р. затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення №1153/2008; у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), яким визначено порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі (пункт 1).

Відповідно до пункту 233 Положення №1153/2008, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

підстави звільнення з військової служби;

думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

При звільненні військовослужбовця з військової служби за рішенням командування військової частини відповідно до підпункту 1 пункту 35 цього Положення рапорт на звільнення військовослужбовцем не подається. У такому разі командуванням військової частини складається аркуш бесіди з військовослужбовцем за формою, визначеною Міністерством оборони України.

Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153 від 10.12.2008 р., визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України №170 від 10.04.2009 р. (далі - Інструкція).

Відповідно до пункту 14.10 розділу XIV Інструкції (в редакції, яка була чинною на момент звернення позивача до ВЧ НОМЕР_1 з відповідним рапортом), звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 №413 та визначено підпунктом «г» пунктів 1, 2 частини четвертої, підпунктом «ґ» пункту 2 частини п`ятої, підпунктом «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються: копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років) (пункт 5 Додатку 19 до Інструкції).

02.10.2024 р. набули чинності зміни до вищезазначених положень Інструкції.

З аналізу наведених норм права висновується, що розгляд рапорту про звільнення з військової служби відбувається за встановленою процедурою, яка включає підготовку подання, перевірку документів, що підтверджують наявність, зокрема, сімейних обставин або інших поважних причин, уточнюються дані про проходження особою військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби.

У справі, що розглядається, 06.09.2024 р. ОСОБА_1 звернувся до командира ВЧ НОМЕР_1 із рапортом про звільнення з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини: з підстав наявності в нього дітей віком до 18 років: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мати яких - ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що Виконавчим комітетом Нивотрудівської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області 19.02.2019 р. складено відповідний актовий запис №08.

Також у рапорті позивач зазначив про відсутність у нього бажання продовжувати військову службу та повідомив, що оригінали усіх доданих до рапорту копій документів (в т.ч. нотаріально завірених) перебувають у позивача й ці документи можуть бути надані на першу вимогу.

Додатково у рапорті позивач звернувся до відповідача з проханням виплатити всі належні йому кошти на момент виключення зі списків військової частини та направити його особову справу до ІНФОРМАЦІЯ_5 .

В якості додатків до цього рапорту зазначені наступні документи:

- нотаріально засвідчені копії паспорту серія НОМЕР_8 та довідки про присвоєння ідентифікаційного коду ОСОБА_1 ;

- оригінал витягу №135 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб;

- нотаріально засвідчені копії свідоцтва про народження (серія НОМЕР_9 ), паспорту № НОМЕР_10 та картки платника податків ОСОБА_3 ;

- витяг з реєстру територіальної громади ОСОБА_3 ;

- нотаріально засвідчені копії свідоцтва про народження (серія НОМЕР_11 ) та картки платника податків ОСОБА_2 ;

- витяг з реєстру територіальної громади ОСОБА_2 ;

- нотаріально засвідчені копії свідоцтва про одруження (серія НОМЕР_12 ), свідоцтва про розірвання шлюбу (серія НОМЕР_4 ), свідоцтва про смерть (серія НОМЕР_13 ).

Проте, листом від 10.10.2024 р. за №2162-р за підписом командира ВЧ НОМЕР_1 позивачу відмовлено в задоволенні рапорту через подання цього рапорту з порушенням вимог п. 233 Положення №1153/2008 з посиланням на документи про розірвання шлюбу між позивачем та ОСОБА_4 15.06.2011 р. та зазначенням про неможливість прийняти законне рішення щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби.

Стосовно питання дотримання порядку звернення із рапортом слід зазначити таке.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України №548-XIV від 24.03.1999 р. (далі - Статут).

Відповідно до абзацу 2 пункту 127 Статуту, солдат підпорядковується командирові відділення.

За приписами частини 7 статті 26 Закону №2232-ХІІ, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до абзацу 2 пункту 12 Положення №1153/2008, право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Згідно із пунктом 233 Положення №1153/2008, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Згідно з пунктом 14.10 розділу XIV Інструкції №170 (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Таким чином, розгляд рапорту військовослужбовця про звільнення зі служби відбувається за встановленою процедурою, яка включає підготовку подання, перевірку документів, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин.

Положеннями абзацу 2 статті 4 Закону України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» №551-XIV від 24.03.1999 р., передбачено, зокрема, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів; одержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями.

За змістом статті 14 Закон України« Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» №548-XIV від 24.03.1999 р., із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника.

Отже, подання рапорту, зокрема про звільнення з військової служби, до свого безпосереднього начальника є складовою військової дисципліни, дотримання якої є обов`язком військовослужбовця. Лише у разі відмови щодо прийняття чи розгляду рапорту безпосереднім керівником, у військовослужбовця виникає право подати такий рапорт одразу старшому командиру із поясненням причин такої подачі.

Відповідно до п. 14.10 розділу XIV Інструкції №170 (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби.

Згідно із приписами абз. 4 п.241 Положення №1153/2008, накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин.

Суд зазначає, що подання рапорту «по команді» означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті. Лише у разі неприйняття, не розгляду чи незадоволення рапорту, він подається непрямому, старшому командиру із поясненням причин такої подачі. І так до посадової особи, яка наділена правом звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів.

При цьому, наслідком подання та розгляду рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби є наказ по особовому складу про звільнення з військової служби чи відмова у задоволенні рапорту.

Так, в листі-відповіді за №2162-р від 10.10.2024 р. ВЧ НОМЕР_1 посилається на порушення позивачем вимог п. 233 Положення №1153/2008 під час подачі відповідного рапорту, однак не зазначає конкретно в чому таке порушення полягає.

Натомість, зі змісту поданого позивачем рапорту слідує, що ОСОБА_1 були зазначені в рапорті підстави звільнення з військової служби, думка позивача щодо його не бажання проходження військової служби, а також вказано відповідний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого слід направити його особову справу.

Разом з рапортом позивачем були додані документи на підтвердження обставин звільнення його з військової служби (в т.ч. нотаріально засвідчені), що не спростовано відповідачем.

Враховуючи наведене, відповідачем не доведено факт порушення ОСОБА_1 вимог п. 233 Положення №1153/2008 під час оформлення та направлення до командира ВЧ НОМЕР_1 відповідного рапорту з додатками.

До того ж, слід зазначити, що ВЧ НОМЕР_1 , відмовляючи позивачу у звільненні з військової служби, не з`ясувала всіх обставин, які спонукали позивача для складення такого рапорту.

Натомість, суд враховує, що з початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, позивач виконував свій чоловічий та громадянський обов`язок із захисту Вітчизни, перебував на службі у Збройних Силах України.

Станом на день розгляду рапорту, синам позивача не виповнилося 18 років, та їх мати - ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , однак у листі-відповіді ВЧ НОМЕР_1 такі відомості відсутні й містяться посилання лише на факт розірвання шлюбу між позивачем та ОСОБА_4 .

Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до частини 1 статті 18, частини 1 статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Поняття «інтереси дитини» чітко не визначається національним законом, оскільки запроваджено не для загального типу дитини, а для конкретних дітей, щодо яких уповноваженому суб`єкту необхідно приймати рішення, з їхніми унікальними індивідуальними особливостями, їхніми реальними потребами, різними рівнями зрілості, внутрішніми ресурсами, досвідом і здатністю налагоджувати стосунки.

Система правосуддя повинна захищати і гарантувати захист прав дитини.

Батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частини 2 та 3 статті 51 Конституції України).

За умов, коли під час воєнного стану законно обмежуються певні права громадян, актуалізується проблема забезпечення прав та інтересів дітей. Це завдання ускладнюється через велику кількість внутрішньо переміщених осіб, збільшення кількості дітей, що втратили батьків і рідних та через інші чинники, що є результатом війни. Питання максимальної безпеки дітей у всіх аспектах (фізичний, психологічний, соціально-побутовий) важливе для збереження здорового майбутнього покоління, перед яким стоятиме завдання розвитку України.

На переконання суду, законодавець, визначаючи таку підставу для звільнення з військової служби, як підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»: військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (абз. 6 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу») керувався насамперед інтересами дітей.

При цьому, у листі від 10.10.2024 р. №2162-р, яким відмовлено у задоволенні рапорту, жодного заперечення щодо вказаної вище підстави для звільнення не висловлено.

Враховуючи фактичні обставини та матеріали даної справи, суд дійшов висновку, що ВЧ НОМЕР_1 вчинено протиправні дії щодо відмови позивачу у звільненні з військової служби.

При цьому, відмовляючи позивачу, відповідач не врахував всі фактичні обставини справи та вдався до «надмірного формалізму» через занадто формальне ставлення до передбачених законом вимог.

В адміністративному судочинстві добросовісність (несвавільність, розумність, справедливість) рішення суб`єкта владних повноважень означає, що при його прийнятті повинен бути застосований певний стандарт поведінки посадових осіб такого суб`єкта, що характеризується законністю, транспарентністю та повагою до прав та інтересів суб`єкта приватного права (від лат. «uberrima fides» - найбільш добросовісний).

Законодавством України (Конституцією та законами України) прямо передбачений обов`язок суб`єктів владних повноважень дотримуватися принципу належного урядування, відповідно, адміністративні суди під час розгляду та вирішення спорів, що виникають у сфері публічно-правових відносин, мають перевіряти дотримання цього принципу у всіх його аспектах з урахуванням конкретних обставин справи. Фактичне застосування принципу належного урядування є своєрідним "маркером" того як в Україні гарантуються статті 1, 3, 6, 8, 19, 55, 56, 124 Конституції України, а суди застосовують частину 2 статті 2 КАС України та статті 3 і 4 Угоди про асоціацію з ЄС.

Реалізація принципу належного урядування у сучасних публічно-управлінських відносинах набуває особливо важливого значення з огляду на те, що тільки за умови дотримання цього принципу суб`єктами владних повноважень можна говорити про існування демократичної, соціальної та правової держави, громадянського суспільства, а також формування принципово нової форми здійснення публічного управління, заснованої на прийнятті суб`єктами владних повноважень легітимних (таких, що ґрунтуються на законі), справедливих (враховують баланс інтересів різних суб`єктів) та ефективних (передбачають можливість безумовного виконання) рішень, вибудовуванні публічно-сервісних відносин між людиною та державою, у яких відповідні інституції та процеси служать інтересам всього суспільства.

Конституційний Суд України сформулював юридичні позиції, згідно з якими "держава різними правовими засобами забезпечує захист прав і свобод людини і громадянина в особі органів законодавчої, виконавчої і судової влади та інших державних органів, які здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України" (друге речення абзацу другого пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 23 травня 2001 року № 6-рп/2001); Конституція України закріпила принцип відповідальності держави перед людиною за свою діяльність, який проявляється передусім у конституційному визначенні обов`язків держави (статті 3, 16, 22)" (перше речення абзацу 4 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 30.05.2001 р. №7-рп/2001).

У рішенні від 16.11.2022 р. №9-р (II)/2022 Конституційний Суд України вказав, що на виконання вимог Конституції України держава має втілювати у своїй діяльності конституційний принцип її відповідальності перед людиною та посутньо пов`язаний із ним принцип "добропорядного врядування" (good governance), що полягає в обов`язку держави втілити у своїй діяльності фундаментальні засади побудови, організації та реалізації державної влади для утвердження правдивої демократії, додержання людських прав та верховенства права (правовладдя) як загальноєвропейських цінностей.

Верховний Суд у постанові від 28.02.2020 р. у справі №П/811/1015/16 також наголошував на тому, що принцип належного урядування має надзвичайно важливе значення для забезпечення правовладдя в Україні. Неухильне дотримання основних складових принципу належного урядування забезпечує прийняття суб`єктами владних повноважень легітимних, справедливих та досконалих рішень. Крім того, принцип належного урядування підкреслює те, що між людиною та державою повинні бути вибудовані саме публічно-сервісні відносини, у яких інституції та процеси служать всім членам суспільства.

З урахуванням зазначених вище обставин, суд дійшов висновку, що дії командира Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо відмови у задоволенні рапорту ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , від 06.09.2024 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, а саме: з підстав наявності в нього дітей віком до 18 років: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мати яких - ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , є протиправними.

Щодо обраного позивачем способу захисту слід зазначити таке.

Основним завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку (частини 1, 2 статті 2 КАС України).

При цьому необхідно зазначити, що у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини застосовує підхід згідно з яким, дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення від 26.10.2000 р. у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» заява №30985/96).

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд вважає, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, у спірних правовідносинах порушено принцип захисту обґрунтованих сподівань (reasonable expectations), який тісно пов`язаний із принципом юридичної визначеності (legal certainty) і є невід`ємним елементом принципу правової держави та верховенства права. Як зазначено у справі «Black Clawson Ltd. v. Papierwerke» AG, (1975) AC 591 at 638, сприйняття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь-який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть.

Сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.

Як зазначив Європейський суд у справі «Yvone van Duyn v. Home Office», принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії.

Така дія названого принципу пов`язана із іншим принципом відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатись на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності.

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок («Лелас проти Хорватії», заява №55555/08, п. 74, від 20.05.2010 р., і «Тошкуце та інші проти Румунії», заява №36900/03, п. 37, від 25.11.2008 р.) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах («Онер`їлдіз проти Туреччини», п. 128, та «Беєлер проти Італії», п. 119).

Крім того, згідно з висновками Європейського суду з прав людини перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення пункту 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а пункт 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та проти Греції» та «Малама проти Греції». «Майном» може бути як «існуюче майно», так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні «легітимні сподівання» на реалізацію майнового права (пункт 83 рішення від 12.07.2001 р. у справі «Ганс-Адам 11 проти Німеччини»). «Легітимні сподівання» за характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі «Копецький проти Словачини»).

У відповідності до положень пунктів 3, 4 частини 1 статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із приписами пунктів 3, 4 і 10 частини 2 статті 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; а може обрати інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів. Між тим, суд зазначає, що у постанові Верховного Суду від 24.11.2015 р. у справі №816/1229/14, поміж іншого, вказано, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово звертав увагу на те, що "ефективний засіб правового захисту" у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації не відповідає зазначеній нормі Конвенції (постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 р. по справі №705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 р. по справі №826/14016/16, від 11.02.2019 р. по справі №2а-204/12, від 18.06.2020 р. по справі №802/1827/17-а).

Таким чином, з метою повного захисту прав позивача суд вважає достатніми підстави зобов`язати командира Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , від 06.09.2024 р. про звільнення його з військової служби за сімейними обставинами, а саме: з підстав наявності в нього дітей віком до 18 років: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мати яких - ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , та прийняти відповідне рішення за результатами розгляду, з урахуванням висновків суду.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно з частиною 2 статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до приписів частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладені вище обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 , є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» та при зверненні до суду ним не були понесені судові витрати, відсутні підстави для стягнення судових витрат.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 77, 78, 139, 241-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа: Міністерство оборони України про визнання протиправними дій та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії командира Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо відмови у задоволенні рапорту ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , від 06.09.2024 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, а саме: з підстав наявності в нього дітей віком до 18 років: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мати яких - ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Зобов`язати командира Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , від 06.09.2024 р. про звільнення його з військової служби за сімейними обставинами, а саме: з підстав наявності в нього дітей віком до 18 років: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мати яких - ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , та прийняти відповідне рішення за результатами розгляду, з урахуванням висновків суду.

В іншій частині позовних вимог,- відмовити.

Звернути увагу учасників справи, що відповідно до частини 7 статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено та підписано 27.01.2025 р.

Суддя О.М. Неклеса