Справа № 200/2109/22
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2025-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2025 року справа №200/2109/22

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Блохіна А.А., Геращенка І.В., секретаря судового засідання Яцук К.В., за участю позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Мусієнко А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 березня 2024 року у справі № 200/2109/22 (головуючий І інстанції Кравченко Т.О.) за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил (далі відповідач), в якому просив:

-визнати протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні;

-стягнути з Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил на користь ОСОБА_1 середній заробіток за 314 днів затримки повного розрахунку при звільненні за період з 19 лютого 2021 року по 30 грудня 2021 року у розмірі 316606,20 грн.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 18 березня 2024 року адміністративний позов задоволено частково, а саме суд:

Визнав протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнув зі Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 52 795 (п`ятдесят дві тисячі сімсот дев`яносто п`ять) гривень 86 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовив.

Відповідач, не погоджуючись з рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову у повному обсязі.

На обґрунтування скарги зазначає, що законодавством дійсно покладено на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Водночас, діючим законодавством (ст. ст. 116, 117 КЗпП) передбачено лише компенсацію за несвоєчасний розрахунок при звільненні у випадку наявності розбіжностей при звільненні та прийняття рішення на користь фізичної особи.

Так, частково задовольняючи позовні вимоги, розмір середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку, суд обрахував наступним чином: (925,37 грн х 314 календарні дні затримки розрахунку) х 36,34% = 105591,75 грн.

Разом з цим, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення суми компенсації, а також про те, що достатнім, справедливим та співмірним є стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку у сумі 52 795,86 грн.

Проте судом не враховано законодавчі зміни щодо спірних правовідносин, а саме Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ, який набрав чинності 19.07.2022, стаття 117 КЗпП України викладена у новій редакції та передбачає, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Посилання суду на те, що спірні правовідносини виникли до 19.07.2022, а Закон № 2352-ІХ немає зворотної дії в часі у відповідності до вимог ст. 58 Конституції України, є критичними та безпідставними.

Верховний Суд у постанові від 19.06.20218 у справі № 820/5348/17 зазначив, що розпочатий процес реалізації права, за загальним правилом, повинен бути завершений за чинним на момент початку такого процесу закону (крім випадків, якщо у самому законі не визначений інший порядок), що узгоджується з принципом правої визначеності.

Тобто, спірні правовідносини з питань несвоєчасного розрахунку при звільненні мають відповідати нормам, чинним станом на цей період.

Таким чином, у зв`язку з тим, що при нарахуванні і виплаті позивачу сум належних при звільненні, був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України щодо виплати позивачу середнього заробітку за весь період відсутні.

Аналогічна правова позиція щодо незастосування статті 117 КЗпП України до правовідносин, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, викладена у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2019 року у справі № 0940/1532/18 та у постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 822/2663/15.

Також Верховний Суд у постанові від 18.07.2018 у справі № 825/325/16 вказав, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності зазначена у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 по справі № 524/1714/16-а та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц, які мають враховуватись до спірних правовідносин на виконання статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і частини п`ятої статті 242 КАС України.

Також скаржник не погоджується з розглядом справи судом першої інстанції у порядку письмового провадження.

Так, відповідно до примітки до ст. 5, 13 Закону України «Про запобігання корупції» під службовими особами, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище розуміються, у тому числі: Генеральний прокурор, його перший заступник та заступник, прокурори, слідчі, дізнавачі.

Оскільки у даній справі позивач на теперішній час є прокурором та оскаржує дії Спеціалізованої прокуратури у сфері оброни Східного регіону під час проходження публічної служби (тобто про проходження публічної служби особи, яка у значені Закону України «Про запобігання корупції» займає відповідальне становище), то така справа не підлягає розгляду у порядку спрощеного провадження.

Так, ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 09.02.2022 відкрито провадження у справі № 200/2109/22, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження.

Підготовче судове засідання за участі сторін у справі № 200/2109/22 призначено ухвалою суду від 20.11.2023.

Водночас, враховуючи складну оперативну обстановку проведення бойових дій в окремих регіонах України, у тому числі у місті Слов`янськ Донецької області, а також те, що тимчасова фактична адреса Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону: вул. Січеславська Набережна, 29, м. Дніпро Дніпропетровської області, з метою збереження життя та здоров`я сторін справи та суду, враховуючи те, що розгляд справи № 200/2109/22 становить для Спеціалізованої прокуратури виняткове значення, представником, у відповідності до вимог ч. 4 ст. 195 КАС України подано до суду клопотання про участь у розгляді справи поза межами приміщення суду в режимі відеоконференції.

Ухвалами Донецького окружного адміністративного суду від 22.12.2023, 12.01.2024 у справі № 200/2109/22 клопотання Спеціалізованої прокуратури про проведення судових засідань в режимі відеоконференції задоволено, наступне судове засідання призначено на 11.30 год. 02.02.2024.

Проте, судовий розгляд справи 02.02.2024 - не відбувся.

У подальшому до Спеціалізованої прокуратури через особистий кабінет «Електронний суд» надійшла повістка про виклик представника прокуратури у судове засідання у вказаній справі, що призначено на 12:30 год. 01.03.2024.

Проте, 20.03.2024 до Спеціалізованої прокуратури через особистий кабінет в підсистемі «Електронний суд» надійшло рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18.03.2024 у справі № 200/2109/22.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 257 КАС України при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує значення справи для сторін.

З огляду на вимоги п. 1 ч. 6 ст. 12 КАС України, ураховуючи складність справи, обсяг та характер доказів, що підлягають дослідженню, значення справи для сторін, розгляд у спрощеному позовному провадженні не сприяє повному і всебічному з`ясуванню обставин, що входять до предмету доказування.

Від позивача надійшов відзив на скаргу в якому просив відмовити у задоволені позовних вимог, а рішення суду залишити без змін.

В обґрунтування зазначено, зокрема, що спірні правовідносини виникли 19 лютого 2021 року, тобто у день звільнення із військової служби та з органів прокуратури, не виконанням роботодавцем вимог Закону щодо повного розрахунку.

Щодо розгляду справи судом першої інстанції у порядку письмового провадження, позивач зазначає, що спірні правовідносини виникли 19 лютого 2021 року. Позивач не займав посад та відповідно не був службовою особою, яка займає відповідальне становище в розумінні положень ст. 513 Закону України «Про запобігання корупції».

Під час звернення із адміністративним позовом та у подальшому під час судового розгляду, позивач неодноразово клопотав про розгляд справи у спрощеному порядку, задля економії процесуального часу учасників та з огляду на складну суспільно-політичну обстановку (бойові дії в окремих регіонах, повітряні тривоги, відключення світла).

Ураховуючи суть предмет спору, наявність попереднього рішення Донецького окружного адміністративного суду яким фактично вже визнано бездіяльність відповідача незаконною, кількість доказів, відсутність необхідності додаткового витребування будь-яких доказів, кількість судових засідань, які передували переходу до письмового (спрощеного) провадження, слід дійти висновку, що справа відноситься до розряду нескладних.

Позивача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Представник відповідача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, сторін, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

Позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.

На підставі витягу з послужного списку майора юстиції ОСОБА_1 від 16 січня 2021 року суд встановив, що відповідно до ч. 5 ст. 5 та ст. ст. 6, 20, 23 Закону № 2232 та п. п. 38, 48, 71, 72, 153 Положення № 1153/2008 позивач уклав контракт про проходження громадянами України військової служби в Збройних Силах України строком на п`ять років, був прийнятий на військову службу за контрактом та на підставі наказу Міністра оборони України від 10 лютого 2015 року № 81 був зарахований до списків особового складу Збройних Сил України та відряджений до Генеральної прокуратури України із залишенням на військовій службі з присвоєнням військового звання лейтенант юстиції.

З 19 лютого 2015 року по 05 січня 2016 року на підставі наказу ВПЗРУ від 18 лютого 2015 року № 161к позивач проходив службу на посаді слідчого військової прокуратури Тернопільського гарнізону Західного регіону України.

З 06 січня 2016 року по 22 січня 2016 року на підставі наказу ВПСАТО від 22 січня 2016 року № 14к перебував в розпорядженні військового прокурора сил антитерористичної операції.

З 22 січня 2016 року по 07 червня 2017 року на підставі наказу ВПСАТО від 22 січня 2016 року № 15к проходив службу на посаді старшого слідчого першого відділу військової прокуратури Луганського гарнізону.

З 07 червня 2017 року по 09 грудня 2019 року на підставі наказу ВПСАТО від 07 червня 2017 року № 197к на посаді старшого слідчого військової прокуратури Луганського гарнізону.

З 09 грудня 2019 року на підставі наказу ВПОС від 09 грудня 2019 року № 716к на посаді прокурора військової прокуратури Луганського гарнізону.

13 лютого 2021 року Міністр оборони України видав наказ (по особовому складу) № 45, яким відповідно до п. 18 розділу ІІ Прикінцеві і перехідні положення Закону України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформування органів прокуратури та п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону № 2232 звільнив з військової служби у запас за пп. а (у зв`язку з закінченням строку контракту) ряд осіб офіцерського складу Збройних Сил України, які відряджені до Генеральної прокуратури України із залишенням на військовій службі, в тому числі майора юстиції ОСОБА_1 , прокурора військової прокуратури Луганського гарнізону, чинність контракту якого припинялася 19 лютого 2021 року.

18 лютого 2021 року керівник Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил видав наказ № 65к, яким на підставі ст. 11 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ Про прокуратуру (далі Закон № 1697), ст. ст. 2, 24 Закону № 2232, п. п. 242, 245 Положення № 1153/2008 звільнив з посади прокурора військової прокуратури Луганського гарнізону та органів прокуратури та виключив зі списків особового складу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил, усіх видів забезпечення майора юстиції ОСОБА_1 , звільненого з військової служби у запас на підставі пп. а п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону № 2262 (у зв`язку із закінченням строку контракту) з 19 лютого 2021 року та направив його особову справу до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Цим наказом відділу фінансування та бухгалтерського обліку Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил доручено провести повний розрахунок у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 з військової служби до його виключення зі списків особового складу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил.

Наказ від 18 лютого 2021 року № 65к виданий на підставі наказу Міністра оборони України від 13 лютого 2021 року № 45.

Отже, 19 лютого 2021 року ОСОБА_1 був звільнений 1) з військової служби та 2) з посади прокурора військової прокуратури Луганського гарнізону та органів прокуратури.

Спірні правовідносини виникли з приводу несвоєчасного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з військової служби.

Сторони визнають той факт, що суб`єктом, який мав провести з позивачем повний розрахунок при звільненні з військової служби, була Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил.

Згідно з розрахунковим листком за лютий 2021 року в лютому 2021 року ОСОБА_1 відпрацював 19 днів та йому нараховане грошове забезпечення в загальній сумі 222 572,82 грн, в тому числі винагорода АТО за січень 2020 року 5 646,48 грн; оклад 3 840,71 грн; надбавка за військове звання 909,29 грн; надбавка за вислугу років військових 1 900,00 грн; надбавка за виконання особливо важливих завдань 6 650,00 грн; премія щомісячна 5 473,63 грн; компенсація за невикористану відпустку 193 593,60 грн; індексація доходів 2012 343,50 грн; надбавка за доступ до державної таємниці 384,07 грн; винагорода АТО 3 831,54 грн.

Відомість про нарахування коштів № 1083 (заробітна плата та аванси) на карткові рахунки співробітників та платіжне доручення від 18 лютого 2021 року № 88 свідчать про те, що Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил перерахувала на рахунок ОСОБА_1 в банківській установі 216 096,48 грн з призначенням платежу: 0901010; 2112; перераховано повне грошове забезпечення при звільненні на картковий рахунок за лютий 2021 року; згідно з відомістю № 1083 від 18 лютого 2021 року.

Цей платіж проведено Державною казначейською службою України 19 лютого 2021 року, про що свідчить відповідна відмітка в платіжному дорученні.

Вважаючи, що при звільненні з військової служби йому не були виплачені всі належні суми, 15 березня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил про зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 24 травня 2021 року у справі № 200/2719/21-а, позов задоволено та зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил нарахувати та виплатити ОСОБА_1 передбачену ст. 15 Закону № 2011 одноразову грошову допомогу з розрахунку 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 травня 2021 року залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 21 вересня 2021 року і набрало законної сили.

30 грудня 2021 року на виконання рішення суду у справі № 200/2719/21-а Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил нарахувала ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу з розрахунку 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби в сумі 127045,80 грн.

Розрахунок проведений наступним чином: грошове забезпечення за лютий 2021 року 28232,40 грн, в тому числі посадовий оклад 5660,00 грн, оклад за військове звання 1340,00 грн, вислуга років 2800,00 грн, ОВР 9800,00 грн, надбавка за доступ до державної таємниці 566,00 грн, премія 8 066,40 грн; календарна вислуга 09 років 09 місяців 29 днів (згідно з рішенням суду); одноразова грошова допомога 28232,40 грн х 50% х 9 = 127045,80 грн; податок на доходи фізичних осіб 18% 22686,25 грн; військовий збір 1,5% 1905,69 грн; компенсація податку на доходи фізичних осіб 22686,25 грн; до зарахування на картковий рахунок ОСОБА_1 125140,11 грн (разом із компенсацією податку на доходи фізичних осіб).

Згідно з платіжним дорученням від 29 грудня 2021 року № 1444 Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил перерахувала на рахунок позивача в банківській установі 125140,11 грн з призначенням платежу: 0901010; 2112; перераховано повністю одноразова грошова допомога ОСОБА_1 згідно з постановою про відкриття виконавчого провадження, ВП № 68009045 від 29 грудня 2021 року.

Платіж проведено Державною казначейською службою України 30 грудня 2021 року, про що свідчить відповідна відмітка в платіжному дорученні.

Факт зарахування цих коштів на картковий рахунок позивача також підтверджений випискою по картковому рахунку № НОМЕР_1 за 30 грудня 2021 року.

Належні та допустимі докази, які б свідчили, що між позивачем та Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сферах існував спір щодо виплати будь-яких інших сум при звільненні з військової служби, суду не надані.

Таким чином, остаточний розрахунок у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 з військової служби відповідач провів 30 грудня 2021 року.

З приводу розміру грошового забезпечення позивача за два місяці, що передували звільненню з військової служби (грудень 2020 року, січень 2021 року), суд встановив такі обставини.

Як свідчить розрахунковий листок за грудень 2020 року, в грудні 2020 року ОСОБА_1 відпрацював 31 день і йому нараховано грошове забезпечення в сумі 99 067,31 грн, в тому числі оклад 5 660,00 грн; надбавка за військове звання 1 340,00 грн; надбавка за вислугу років військових 40% 2 800,00 грн; надбавка за виконання особливо важливих завдань 100% 9 800,00 грн; премія разова 325% 65 539,50 грн; премія щомісячна 40% 8 066,40 грн; індексація доходів 2012 17,7% 401,79 грн; надбавка за доступ до державної таємниці 10% 566,00 грн; винагорода АТО за листопад 2020 року 4 893,62 грн.

Згідно з розрахунковим листком за січень 2021 року в січні 2021 року позивач відпрацював 31 день і йому нараховано грошове забезпечення в сумі 33 474,37 грн, в тому числі винагорода АТО за грудень 2020 року 4 735,76 грн; оклад 5 660,00 грн; надбавка за військове звання 1 340,00 грн; надбавка за вислугу років військових 40% 2 800,00 грн; надбавка за виконання особливо важливих завдань 100% 9 800,00 грн; премія щомісячна 40% 8 066,40 грн; індексація доходів 2012 22,3% 506,21 грн; надбавка за доступ до державної таємниці 10% 566,00 грн.

Також суд встановив, що 10 березня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил про визнання протиправним і скасування наказу від 18 лютого 2021 року № 65к, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2021 року у справі № 200/2718/21-а, яким позов ОСОБА_1 задовольнив частково, а саме суд:

- визнав протиправним та скасував наказ керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил від 18 лютого 2021 року № 65к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора військової прокуратури Луганського гарнізону та органів прокуратури;

- поновив ОСОБА_1 на посаді прокурора військової прокуратури Луганського гарнізону та органів прокуратури з 19 лютого 2021 року;

- стягнув із Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18 лютого 2021 року по 09 серпня 2021 року у розмірі 117 971,10 грн.

В іншій частині позову суд відмовив.

Перший апеляційний адміністративний суд поставною від 03 листопада 2022 року залишив без задоволення апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил, задовольнив частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 , змінив рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2021 р. у справі № 200/2718/21-а, а саме:

- в абз. 4 резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2021 року у справі № 200/2718/21-а слова і цифри середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18 лютого 2021 року по 09 серпня 2021 року у розмірі 117 971,10 грн замінив словами і цифрами середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19 лютого 2021 року по 09 серпня 2021 року у розмірі 159 163,64 грн;

- в решті рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2021 р. у справі № 200/2718/21-а залишив без змін.

Верховний Суд постановою від 27 вересня 2023 року задовольнив касаційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил, скасував рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2021 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2022 року у справі № 200/2718/21-а, ухвалив у цій справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовив.

25 серпня 2021 року керівник Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил видав наказ № 423к, яким на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2021 року у справі № 200/2718/21-а скасував наказ керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил від 18 лютого 2021 року № 65к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора військової прокуратури Луганського гарнізону та органів прокуратури; поновив ОСОБА_1 на посаді прокурора військової прокуратури Луганського гарнізону та в органах прокуратури з 19 лютого 2021 року.

Крім того, позивачу нарахований і виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 лютого 2021 року по 09 серпня 2021 року в сумі 159 163,64 грн, що підтверджено листом Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону від 27 липня 2023 року № 14-13вих-23, повідомленням про безспірне списання коштів від 28 липня 2023 року № 02-25/207 та випискою з рахунку клієнта Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону за 28 липня 2023 року.

Згідно з довідкою Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону від 24 січня 2024 року № 15-50вих24 Про підтвердження місця роботи ОСОБА_1 з 17 березня 2023 року на підставі наказу від 17 березня 2023 року № 8к позивач працює на посаді прокурора Луганської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач всі належні позивачеві суми мав виплатити на день звільнення позивача з військової служби та виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, а тому період затримки повного розрахунку при звільненні починається з наступного дня після звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу і всіх видів забезпечення, з 20 лютого 2021 року. Суд дійшов до висновку, що позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку на підставі ст. 117 КЗпП України (в редакції до внесення змін Законом № 2352).

Також, суд, враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності, розмір несвоєчасно виплаченої суми, а також поведінку сторін у спірних правовідносинах, дійшов висновку про наявність підстав для зменшення суми компенсації, а також про те, що достатнім, справедливим та співмірним є стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку в сумі 52 795,86 грн.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини 2 статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно з ч.1 та 2 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» установлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Статтею 33 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР передбачено, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

Відповідно до частини 2 статті 12 Закону № 108/95-ВР, норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною 1 цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями.

При наявності розбіжностей загальних і спеціальних (виняткових) норм, необхідно керуватися принципом Lex specialis (лат. - спеціальний закон, спеціальна норма), відповідно до якого при розбіжності загального і спеціального закону діє спеціальний закон, а також принципом Lex specialis derogat generali, суть якого зводиться до того, що спеціальний закон скасовує дію (для даної справи) загального закону; спеціальна норма має перевагу над загальною.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 120/1196/19-а .

Суд зауважує, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм КЗпП України на осіб рядового та начальницького складу військової служби (військовослужбовців) стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати компенсації за невикористану відпустку) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування норм ст.117 КЗпП України як такої, що є загальною та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення.

Така позиція суду відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 01.03.2018 року у справі № 806/1899/17, від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 26 травня 2020 року у справі № 820/1267/16, та, в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України, враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на час звільнення позивача) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

У разі мобілізації власника - фізичної особи свої обов`язки, визначені цією статтею, він повинен виконати протягом місяця після своєї демобілізації без застосування санкцій та штрафів.

Положення ст.116, 117 КЗпП України, входять до гл. VII КЗпП України - оплата праці.

Таким чином, приписи ст.116, 117 КЗпП України поширюються та встановлюють обов`язок для роботодавця виплатити компенсацію у разі допущення з їх вини затримки у здійсненні виплат, що пов`язані саме з оплатою праці.

Так, за приписами законодавства, особа, звільнена зі служби, має бути повністю забезпечена грошовим забезпеченням.

Строки проведення розрахунку при звільненні та відповідальність за недотримання таких строків визначені ст. 116 та 117 КЗпП України.

Вказаними нормами визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення; при цьому, у разі наявності вини власника або уповноваженого ним органу щодо невиплати працівникові належних йому сум при звільненні в такому разі при відсутності спору щодо розміру таких сум підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ текст статті 117 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.».

Вказана редакція статті 117 Кодексу законів про працю України набрала законної сили з 19.07.2022.

Отже, відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Так, з матеріалів справи встановлено, що відповідачем при звільненні позивача, останньому не виплачені всі належні суми, адже при розрахунку таких сум відповідачем не були виплачені всі суми грошового забезпечення.

Отже, відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та не виплати позивачеві середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні.

Підсумовуючи викладене колегія суддів зазначає, що у правовідносинах, що розглядаються у межах цієї справи, вбачається вина роботодавця у несвоєчасному розрахунку із працівником та спір [із роботодавцем] про належні позивачу суми, які мали бути виплачені у день звільнення.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що оскільки у день звільнення позивача, відповідачем повна виплата належних позивачу сум не була проведена, слід зобов`язати виплатити на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку.

Отже, висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, є вірними.

Щодо визначення суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та зменшення її розміру судом першої інстанції, суд зазначає наступне.

Строк затримки по виплаті належних позивачу сум слід рахувати з наступного дня після не проведення зазначених виплат до дати виплати позивачу належні суми, що є днем фактичного розрахунку.

Так, період до 18 липня 2022 року (до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, до внесення у неї змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців.

Проте, період з 19 липня 2022 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Аналогічний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 29.02.2024 у справі № 460/42448/22, від 10 квітня 2024 року справа № 360/380/23, від 18 квітня 2024 року справа № 380/4205/23, від 23 травня 2024 року справа № 560/11616/23.

Верховний Суд у постанові від 06 грудня 2024 року справа № 440/6856/22 дійшов до висновку, що період до 19.07.2022 регулюється редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців. Період з 19.07.2022 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

За висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц з огляду на мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зменшення судом розміру означеного середнього заробітку, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, має залежати від розміру недоплаченої суми, належної працівникові при звільненні.

На підтримку наведеної вище позиції Великої Палати Верховного Суду, 30.11.2020 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі № 480/3105/19. У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Вказані висновки неодноразово були підтримані Верховним Судом, зокрема і у постановах від 09.03.2023 у справі № 520/899/21, від 05.04.2023 у справі № 560/13719/21, від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22.

Крім того, Верховний Суд зазначив, що із прийняттям Закону № 2352-IX законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями, чим фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності.

Також Верховний Суд зазначив, що з прийняттям указаного закону усунуто і такий чинник, який зумовлював можливість недобросовісної поведінки працівника, як необмеженість строку звернення до суду з позовом про стягнення невиплаченого заробітку, а саме шляхом внесення змін до статті 233 Кодексу законів про працю України, якою строк звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, обмежено трьома місяцями. У зв`язку з обмеженням законодавцем строку звернення до суду у таких спорах та можливістю отримання середнього заробітку шістьма місяцями, судова палата вважає, що застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц, на правовідносини, які регулюються статтею 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону № 2352-IX, не є можливим.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в ухвалі від 20 листопада 2024 року справа № 489/5136/23 вважав за необхідне відступити від висновку щодо застосування статті 117 КЗпП у редакції Закону № 2352-ІХ, викладеного в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по справі № 120/10686/22, та зробити висновок про те, що: «з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП у редакції Закону №2352-ІХ передбачає, що середній заробіток стягується за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Інші обмеження (крім шести місяців) середнього заробітку з 19 липня 2022 року законодавцем не передбачені».

Так, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі охоплюється періодом з 19 лютого 2021 року по 30 грудня 2021 року, а тому підлягають застосуванню норми до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ (19.07.2022).

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Абзац 3 пункту 2 Порядку №100 визначає, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до матеріалів справи в грудні 2020 року ОСОБА_1 нараховано грошове забезпечення в сумі 99 067,31 грн, в тому числі оклад 5 660,00 грн; надбавка за військове звання 1 340,00 грн; надбавка за вислугу років військових 2 800,00 грн; надбавка за виконання особливо важливих завдань 9 800,00 грн; премія разова 65 539,50 грн; премія щомісячна 8 066,40 грн; індексація доходів 401,79 грн; надбавка за доступ до державної таємниці 566,00 грн; винагорода АТО за листопад 2020 року 4 893,62 грн.

В січні 2021 року позивачу нараховано грошове забезпечення в сумі 33 474,37 грн, в тому числі винагорода АТО за грудень 2020 року 4 735,76 грн; оклад 5 660,00 грн; надбавка за військове звання 1 340,00 грн; надбавка за вислугу років військових 2 800,00 грн; надбавка за виконання особливо важливих завдань 9 800,00 грн; премія щомісячна 8 066,40 грн; індексація доходів 506,21 грн; надбавка за доступ до державної таємниці 566,00 грн.

При обчисленні середньоденного грошового забезпечення не підлягає врахуванню і одноразова премія, отримана позивачем.

Так, сума грошового забезпечення позивача, за виключенням виплат, які носять одноразовий характер, за грудень 2020 року становила 28 634,19 грн, що не оскаржується сторонами.

Сума грошового забезпечення, за виключенням виплат, які носять одноразовий характер, за січень 2021 року становила 28 738,61 грн, що не оскаржується сторонами.

При цьому за даними розрахункових листків в грудні 2020 року позивач відпрацював 31 календарний день, в січні 2021 року 31 календарний день.

Середньоденне грошове забезпечення позивача за два календарні місяці, що передували звільненню, становило: (28 634,19 грн + 28 738,61 грн) : (31 календарний день + 31 календарний день) = 925,37 грн.

Період затримки розрахунку з 20 лютого 2021 року по 30 грудня 2021 року включно становить 314 днів.

Середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби становить: (925,37 грн х 314 календарні дні затримки розрахунку) = 290566,18 грн.

Загальний розмір всіх виплат, які належали ОСОБА_1 при звільненні з військової служби, становить 349 618,62 грн, в тому числі винагорода АТО за січень 2020 року 5 646,48 грн; оклад 3 840,71 грн; надбавка за військове звання 909,29 грн; надбавка за вислугу років військових 1 900,00 грн; надбавка за виконання особливо важливих завдань 6 650,00 грн; премія щомісячна 5 473,63 грн; компенсація за невикористану відпустку 193 593,60 грн; індексація доходів 343,50 грн; надбавка за доступ до державної таємниці 384,07 грн; винагорода АТО 3 831,54 грн; одноразова грошова допомога 127 045,80 грн.

Несвоєчасно виплачена одноразова грошова допомога в сумі 127 045,80 грн складає 36,34% загальної суми, яка належала до виплати ОСОБА_1 при звільненні з військової служби: (127 045,80 грн х 100%) : 349 618,62 грн = 36,34%.

Розмір середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні істотно перевищує суму несвоєчасно виплаченої одноразової грошової допомоги.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст. 117 КЗпП України в редакції до внесення змін Законом № 2352 механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (п. 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України в редакції до внесення змін Законом № 2352, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (п. 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Таким чином, Верховним Судом, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, зроблено висновок, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що враховуючи конкретні обставини цієї справи, принципи справедливості, пропорційності, співмірність розміру компенсації та суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, можливо застосування принципів співмірності та пропорційності до спірних правовідносин, та зменшити суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку до 52 795,86 грн.

Щодо розрахунку суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку та підстав для зменшення відповідної суми судом першої інстанції, суд зазначає враховуючи, що рішення суду першої інстанції в цій частині не оскаржувалось, то в цій частині таке судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п. 13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України Про судове рішення в адміністративній справі від 20.05.2013 №7 , відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Щодо посилання скаржника на незгоду з розглядом справи судом першої інстанції у порядку письмового провадження, оскільки на думку скаржника така справа не підлягає розгляду у порядку спрощеного провадження, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Частиною 2 статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Згідно із частиною 3 статті 257 КАС України при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Водночас, частиною 4 статті 257 КАС України передбачено вичерпний перелік справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження, а саме справи щодо: оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; примусового відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини 6 статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо: прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище; інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

З цими положеннями співвідносяться (частково) норми частини 1 статті 263 КАС України, яка визначає особливості розгляду окремих категорій справ незначної складності щодо: 1) оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію; 2) оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг; 3) припинення за зверненням суб`єкта владних повноважень юридичних осіб чи підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців у випадках, визначених законом, чи відміни державної реєстрації припинення юридичних осіб або підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців; 4) стягнення грошових сум, що ґрунтуються на рішеннях суб`єкта владних повноважень, щодо яких завершився встановлений цим Кодексом строк оскарження та сума яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо в`їзду (виїзду) на тимчасово окуповану територію).

Згідно із частиною 5 статті 12 КАС України умови, за яких суд має право розглядати справи у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом.

Аналізуючи наведені положення процесуального закону у контексті доводів відповідача, колегія суддів вважає, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності (частина 6 статті 12 КАС України), а також інші адміністративні справи, щодо яких процесуальний закон не містить імперативних норм про їхній розгляд за правилами загального позовного провадження (частина 4 статті 12 КАС України) або ж про заборону розглядати їх за правилами спрощеного позовного провадження (частина четверта статті 257 КАС України).

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 22 липня 2021 року в справі №460/6542/20, від 30 червня 2022 року у справі №640/27145/20, від 21 вересня 2023 року у справі № 380/25627/21 та інш.

Таким чином, суд констатує, що ця справа може розглядатись у порядку спрощеного провадження.

Проте, попри звернення позивача з заявою про розгляд справи у спрощеному порядку, судом першої інстанції постановлено здійснювати розгляд справи № 200/2109/22 за правилами загального позовного провадження.

Так, 09 лютого 2022 року суд постановив ухвалу про прийняття позовної заяви та відкриття провадження у справі; вирішив розглядати справу в порядку загального позовного провадження; розпочав підготовче провадження та призначив підготовче засідання на 09 березня 2022 року; встановив строк для подання заяв по суті справи, витребував у відповідача докази.

20 листопада 2023 року, після відновлення проведення судових засідань в приміщенні суду за адресою: Донецька обл., м. Слов`янськ, вул. Добровольського, буд. 1, суд постановив ухвалу, якою призначив підготовче засідання на 08 грудня 2023 року та повторно витребував у відповідача докази.

08 грудня 2023 року підготовче засідання відкладено до 22 грудня 2023 року.

22 грудня 2023 року суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 12 січня 2024 року.

12 січня 2024 року суд постановив ухвалу про витребування у відповідача додаткових доказів та відклав судове засідання до 02 лютого 2024 року.

Також, ухвалами суду від 22.12.2023, 12.01.2024 клопотання Спеціалізованої прокуратури про проведення судових засідань в режимі відеоконференції задоволено, наступне судове засідання призначено на 11.30 год. 02.02.2024.

02 лютого 2024 року у судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з підстав, які викладені у позовній заяві, просив задовольнити позов; представник відповідача позов не визнала з підстав, що наведені у відзиві на позовну, просила відмовити в позові.

Також, у судовому засіданні оголошена перерва до 12:30 год 01 березня 2024 року для подання сторонами додаткових доказів, про що сторони були повідомленні під час судового засіданні.

12 лютого 2024 року суд постановив ухвалу про участь позивача ОСОБА_1 та представника відповідача Рижик С.О. в судовому засіданні, призначеному на 01 березня 2024 року, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, про що сторони були повідомленні через електронний суд.

26 лютого 2024 року до суду від сторін надійшли додаткові докази по справі.

Також, до Спеціалізованої прокуратури через особистий кабінет «Електронний суд» надійшла повістка про виклик представника прокуратури у судове засідання у вказаній справі, що призначено на 12:30 год. 01.03.2024.

Матеріали справи свідчать, що 01 березня 2023 року з технічних причин встановити зв`язок з позивачем і представником відповідача для забезпечення їх участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції не виявилося можливим.

З огляду на те, що відповідно до ч. 5 ст. 195 КАС ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву, а також зважаючи на відсутність підстав для відкладення судового засідання, визначених ст. 205 цього Кодексу, на підставі ч. 9 ст. 205 КАС суд першої інстанції у судовому рішенні дійшов висновку про можливість розгляду справи в письмовому провадженні.

Отже, судом було додержано вимоги процесуального законодавства в частині повідомлення сторін та забезпечення їх участі.

Щодо посилання скаржника на порушення судом норм процесуального права, а саме не повідомлення позивача про наступне судове засідання, яке не відбулось 01.03.2024 з технічних причин та прийняття судом рішення по справі 18.03.2024 в письмовому провадженні, суд зазначає наступне.

Частинами 1-3 статті 194 КАС України визначено, що розгляд справи відбувається в судовому засіданні.

Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Частиною 1 статті 11 КАС України передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Згідно із частинами 1 4 статті 124 КАС України судові виклики і повідомлення здійснюються повістками про виклик і повістками-повідомленнями.

У свою чергу, враховуючи приписи статей 126, 127, 129 КАС України, колегія суддів зауважує, що належне сповіщення про розгляд справи можливе у разі вручення повістки особі не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, окрім випадку, коли повістка вручається безпосередньо в суді.

З аналізу положень КАС України слідує, що передумовою для розгляду справи судом є належне сповіщення всіх учасників справи про дату, час та місце розгляду справи, якщо така справа відповідно до вимог КАС України повинна розглядатися з їх повідомленням. Належність означає інформування учасників справи у спосіб та за формою, передбаченою процесуальним законом.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 11.08.2022 у справі № 520/1282/21 право учасників справи, зокрема, бути належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання та на участь у судових засіданнях (за виключенням випадків, що стосується окремих категорій справ), відповідає основним засадам адміністративного судочинства, таким як, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин справи.

Так, приписами частин 1, 2, 3 статті 205 КАС України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку, коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення.

Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їхні представники.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.

У разі повторної неявки повідомленого належним чином відповідача в судове засідання, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів.

Натомість, частиною 9 статті 205 КАС України встановлено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

При цьому, загальнообов`язкові процесуальні правила статті 205 КАС України є певною формою реалізації гарантій особи (кожного) на звернення до суду за захистом свого порушеного права чи обмеження свобод. У них презюмується, що кожен, хто звертається до суду за захистом свого права, відповідно до принципів верховенство права, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, гласності і відкритості судового процесу, змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, буде активним учасником судового провадження, зможе безпосередньо чи опосередковано через свого представника отримати судовий захист свого права.

Згідно із пунктом 7 частини 1 статті 4 КАС України письмове провадження це розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Із наведених положень процесуального Кодексу слідує, що у разі призначення справи до розгляду в порядку загального провадження, її розгляд здійснюється в судовому засіданні (підготовчому та по суті) за участі учасників справи або, за наявності, випадків визначених статтями 194, 205 КАС України, за їх відсутності.

Отже, за змістом норм статті 205 КАС України підставою для переходу суду першої інстанції до розгляду справи у порядку письмового провадження є визнання судом відсутності перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, у тому числі відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, а також неявка усіх учасників справи належно повідомлених про дату, час і місце судового розгляду.

Згідно з цією нормою, перехід суду до розгляду справи у порядку письмового провадження не вимагає письмової згоди усіх учасників процесу, як і визнання поважними причин неявки учасника справи.

Розгляд даної справи здійснено в порядку письмового провадження у зв`язку з неявкою сторін у справі на чергове судове засідання.

За правилами пункту 3 частини 2 статті 205 КАС України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав, зокрема, виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи.

Колегія суддів звертає увагу на те, що за правилами частини 4 статті 195 КАС України ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

Отже, однією з особливостей розгляду справи є те, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи

З огляду на викладене, колегія суддів наголошує, що відсутність у відповідача, як суб`єкта владних повноважень, технічної можливості брати участь у розгляді справи в режимі відеоконференції та можливості розгляду справи за наявними матеріалами справи не значної складності, не є підставою для відкладення розгляду справи чи зупинення провадження.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що судом не були порушені права сторін, які б вплинули на розгляд справи та не знаходить порушень процесуального права судом першої інстанції щодо розгляду цієї справи у порядку письмового провадження, а доводи скаржника з урахуванням процесуальних дій суду при розгляді справи не видаються обґрунтованими.

Подібну позицію викладено Верховним Судом у постановах від 08 листопада 2019 року по справі №823/850/16, від 21 жовтня 2021 року по справі № 810/5053/15, від 09 серпня 2023 року по справі № 520/10130/19, від 03 листопада 2022 року по справі № 380/2696/21, від 27 жовтня 2022 року по справі № 160/854/20, від 09 листопада 2023 року по справі № 160/4646/21, від 23 листопада 2023 року по справі №420/21826/21.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 30.04.2013 у справі «Тимошенко проти України» (заява № 49872/11) вказав на необхідності дотримання принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).

Доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, які регламентують спірні правовідносини.

Статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, у зв`язку з чим підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні, тому, при таких обставинах, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 березня 2024 року у справі № 200/2109/22 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дати проголошення.

Повне судове рішення складено 22 січня 2025 року.

Суддя-доповідач Е.Г. Казначеєв

Судді А.А. Блохін

І.В. Геращенко