Справа № 120/15786/24
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2025-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

24 січня 2025 р. Справа № 120/15786/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Яремчука Костянтина Олександровича, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду з позовною заявою в інтересах ОСОБА_1 звернулася її представниця до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представниця позивачки зазначила, що 08 червня 2022 року Вінницьким окружним адміністративним судом ухвалено рішення у справі № 120/2006/22-а, яким окрім іншого зобов`язано Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати ОСОБА_1 недоплаченої суддівської винагороди, виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2021 року у сумі 2270 гривень, за період з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року.

Цим же рішенням зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області нарахувати та виплатити суддівську винагороду ОСОБА_1 за період з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року відповідно до вимог статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2021 року складає 2270 гривень, врахувавши при цьому раніше виплачені суми та з утриманням передбачених законом податків і обов`язкових платежів.

01 серпня 2023 року Вінницьким окружним адміністративним судом видано виконавчий лист № 120/2006/22-а.

Як зазначає представниця позивачки далі, 22 вересня 2023 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 72853166 та запропоновано боржнику (Державній судовій адміністрації України) виконати рішення протягом 10 робочих днів.

У зв`язку із невиконанням рішення суду без поважних причин державним виконавцем 20 грудня 2023 року та 28 травня 2024 року винесено постанови, якими на боржника накладено штраф в розмірі 5100 гривень та 10200 гривень відповідно.

17 вересня 2024 року державний виконавець звернувся з поданням до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, щодо відкриття кримінального провадження за фактом умисного невиконання посадовими особами Державної судової адміністрації України згадуваного вище виконавчого листа.

Листом від 29 жовтня 2024 року Територіальне управління Державного бюро розслідувань, що розташоване у м. Києві, повідомило відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, що вказане повідомлення державного виконавця направлено для подальшого розгляду до Головного управління Національної поліції у м. Києві.

01 листопада 2024 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 72853166, відповідно до якої виконавче провадження підлягає закінченню на підставі пункту 11 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконавцем вжито усіх заходів, передбачених законом, а рішення не може бути виконано без участі боржника.

Представниця позивачки вважає таку постанову протиправною, а тому і звернулася з цим позовом до суду щодо її скасування.

Ухвалою від 02 грудня 2024 року позовну заяву залишено без руху та запропоновано позивачці усунути недоліки, що містить позов, шляхом надання доказу сплати судового збору.

На виконання вимог ухвали від 02 грудня 2024 року представницею позивачки подано до суду платіжну інструкцію від 04 грудня 2024 року, якою підтверджується сплата судового збору в розмірі 968,96 гривень.

Ухвалою від 10 грудня 2024 року відкрито провадження в адміністративній справі, задоволено клопотання представниці позивачки щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження та вирішено її розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні). Цією ж ухвалою відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву.

16 грудня 2024 року від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідно до статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Згідно зі статтею 75 Закону України «Про виконавче провадження» за невиконання законних вимог виконавця, порушення вимог цього Закону, у тому числі за несвоєчасне подання або неподання звітів про відрахування із заробітної плати та інших доходів боржника, неподання або подання неправдивих відомостей про доходи і майновий стан боржника, ненадання боржником на вимогу виконавця декларації чи зазначення у декларації неправдивих відомостей або неповідомлення про зміну таких відомостей, неповідомлення боржником про зміну місця проживання (перебування) чи місцезнаходження або місця роботи (отримання доходів), а також за неявку без поважних причин за викликом виконавця, винні особи несуть відповідальність відповідно до закону.

За наявності ознак кримінального правопорушення в діях особи, яка умисно перешкоджає виконанню рішення чи в інший спосіб порушує вимоги закону про виконавче провадження, виконавець складає акт про порушення і звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

На підставі пункту 11 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець 01 листопада 2024 року виніс постанову про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 120/2006/22-а, виданого Вінницьким окружним адміністративним судом 01 серпня 2023 року, оскільки державним виконавцем вжито всіх заходів, передбачених законом, а рішення не може бути виконане без участі боржника.

За наведених обставин представник відповідача просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив наступне.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 08 червня 2022 року у справі № 120/2006/22 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Цим рішенням зобов`язано Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати ОСОБА_1 недоплаченої суддівської винагороди, виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2021 року у сумі 2270 гривень, за період з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року. Також рішенням зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області нарахувати та виплатити суддівську винагороду ОСОБА_1 за період з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року відповідно до вимог статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2021 року складає 2270 гривень, врахувавши при цьому раніше виплачені суми та з утриманням передбачених законом податків і обов`язкових платежів.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2022 року рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 08 червня 2022 року скассовано та прийнято нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Проте постановою Верховного Суду від 25 липня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2022 року скасовано, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 08 червня 2022 року залишено в силі.

01 серпня 2023 року Вінницьким окружним адміністративним судом видано виконавчий лист № 120/2006/22-а щодо зобов`язання Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати ОСОБА_1 недоплаченої суддівської винагороди, виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2021 року у сумі 2270 гривень, за період з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року.

22 вересня 2023 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Григорян О.Г. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 72853166 та запропоновано боржнику виконати рішення протягом 10 робочих днів.

10 жовтня 2023 року державним виконавцем направлено на адресу Державної судової адміністрації України вимогу, якою зобов`язано в строк до 24 жовтня 2023 року надати державному виконавцю інформацію щодо виконання рішення суду.

02 листопада 2023 року державним виконавцем скеровано на адресу Державної судової адміністрації України ще одну вимогу щодо зобов`язання боржника в строк до 12 листопада 2023 року надати державному виконавцю інформацію про те, чи здійснено фінансування територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати ОСОБА_1 недоплаченої суддівської винагороди.

У відповідь на вимогу державного виконавця Державна судова адміністрація України повідомила, що виконання рішення суду повинно здійснюватися виключно органами Казначейства за рахунок коштів бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів» відповідного територіального управління.

20 грудня 2023 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Григорян О.Г. винесено постанову, якою на Державну судову адміністрацію України накладено штраф в розмірі 5100 гривень у зв`язку з невиконанням рішення суду без поважних причин.

Іншою постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Григорян О.Г. на Державну судову адміністрацію України накладено штраф в подвійному розмірі (10200 гривень) у зв`язку з повторним невиконанням рішення суду без поважних причин.

17 вересня 2024 року старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Лазарева А.І. звернулася до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві із повідомленням, у якому йшлося про відкриття кримінального провадження за фактом умисного невиконання посадовими/службовими особами Державної судової адміністрації України вимог виконавчого листа № 120/2006/22, виданого Вінницьким окружним адміністративним судом 01 серпня 2023 року.

Листом від 29 жовтня 2024 року вих. № 0874 зкп/к/11-02-17727/24 Територіальне управління Державного бюро розслідувань у м. Києві повідомило державного виконавця про те, що повідомлення про вчинення посадовими особами Державної судової адміністрації України кримінального правопорушення направлено для подальшого розгляду до Головного управління Національної поліції у м. Києві.

01 листопада 2024 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Лазаревою А.І. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 72853166 на підставі пункту 11 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки державним виконавцем вжито усіх заходів, передбачених законом, а рішення не може бути виконано без участі боржника.

Надаючи правову оцінку рішенню, що оскаржується, суд враховує наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження».

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону. Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом (пункт 1 частини 3, частина 4 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до пункту 11 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.

Частинами першою третьою статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Так, в ході судового розгляду встановлено, що після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець перевірив виконання рішення боржником та за невиконання рішення суду в повному обсязі виніс постанови про накладення на боржника штрафів, попередив його про кримінальну відповідальність і надіслав до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення.

Надалі на підставі пункту 11 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець виніс оскаржувану постанову про закінчення виконавчого провадження і, відповідно, більше не вживав заходів примусового виконання.

Визначаючись із правомірністю закінчення державним виконавцем виконавчого провадження на підставі пункту 11 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», суд звертає увагу на те, що положеннями статті 129-1 Конституції України встановлено, що судове рішення є обов`язковим до виконання і держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (далі ЄСПЛ).

ЄСПЛ у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», заява №40450/04, §51-53).

ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

Відтак виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, складовою права на справедливий суд.

З аналізу правових норм, які слід застосувати до спірних правовідносин, можна дійти висновку, що закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 11 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» можливо лише за умови виконання послідовності вказаних виконавчих дій, а саме:

накладення на боржника штрафу і перевірка стану виконання рішення (у разі невиконання вимог державного виконавця без поважних причин);

накладення штрафу в подвійному розмірі (у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин);

звернення до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону.

Якщо після вжиття державним виконавцем усіх заходів примусового виконання рішення боржник відмовляється виконувати рішення немайнового характеру, а виконати його без участі боржника неможливо, державний виконавець звертається до правоохоронних органів із повідомленням про злочин, після чого закінчує виконавче провадження.

Водночас суд зауважує, що невиконання боржником рішення після накладення на нього штрафу та направлення повідомлення до відповідного органу досудового розслідування не може свідчити про вжиття заходів примусового виконання рішення й не свідчить про неможливість його виконання.

Так, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду в постанові від 18 червня 2019 року у справі №826/14580/16 (пункти 40-43) підтримав правову позицію, відповідно до якої накладення на боржника повторного штрафу і звернення до правоохоронних органів із поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності є лише заходами з метою притягнення до відповідальності боржника за невиконання без поважних причин виконавчого документа.

За цією позицією, накладення штрафів і внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам не є достатніми заходами виконання рішення суду, якщо при цьому відсутні докази, які б підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання. То ж звернення з таким повідомленням до правоохоронних органів не є підставою для висновку про те, що державним виконавцем вжито всіх можливих заходів для виконання рішення суду та встановлено неможливість його виконання.

Направлення повідомлення про притягнення до кримінальної відповідальності боржника не є останньою дією після вчинення державним виконавцем усіх можливих дій з виконання рішення суду, після якої державний виконавець повинен винести постанову про закінчення виконавчого провадження, а свідчить лише про вжиття ним передбачених законом заходів щодо повідомлення уповноважених органів про невиконання обов`язкового рішення суду.

Отже, розглядаючи адміністративний позов про законність дій державного виконавця, суд має враховувати, що Законом України «Про виконавче провадження» на виконавця покладено функції із забезпечення виконання обов`язкового рішення суду, на виконання якого останній має вжити усі передбачені законом заходи в межах встановлених повноважень.

Крім того, суд звертає увагу, що за наслідками прийняття оскаржуваної постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження рішення суду не лише залишилось невиконаним, а й не буде виконаним у майбутньому, що суперечить основним завданням виконавчого провадження.

Частиною 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону (пункт 1); звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення (пункт 10); здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом (пункт 22).

Разом із тим судом не встановлено обставин виконання державним виконавцем зазначених положень чинного законодавства.

При цьому самі собою вчинені державним виконавцем виконавчі дії (перевірка виконання судового рішення, винесення постанов про накладення на боржника штрафу і надіслання подання про вчинення злочину) не є належними і достатніми заходами виконання судового рішення. У свою чергу, постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження винесена передчасно й за відсутності доказів, які б підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання.

Подібні за змістом висновки викладено у постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 750/9782/16-а, від 7 серпня 2019 року у справі № 378/1033/17, від 4 вересня 2019 року у справі № 286/1810/17, від 7 жовтня 2020 року у справі № 461/6978/19, від 25 листопада 2020 року у справі № 554/10283/18, від 13 грудня 2021 року у справі № 520/6495/2020, від 08 грудня 2022 року у справі № 457/359/21 та ряду інших.

Відтак встановлені в ході судового розгляду обставини свідчать про те, що державний виконавець під час винесення постанови про закінчення виконавчого провадження не здійснив належної перевірки виконання рішення суду та передчасно закінчив виконавче провадження.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що оскаржувана постанова про закінчення виконавчого провадження є протиправною та підлягає скасуванню.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані представницею позивача, суд дійшов висновку, що за наведених у позовній заяві мотивів і підстав позовні вимоги підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зважає на те, що позивачкою при зверненні до суду з адміністративним позовом сплачено судовий збір в розмірі 968,96 гривень, що підтверджується квитанцією від 04 грудня 2024 року.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відтак на користь позивачки за рахунок бюджетних асигнувань відповідача слід стягнути 968,96 гривень.

При вирішенні питання щодо підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 гривень суд враховує приписи статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, частиною 1 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частиною 2 цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Приписами частини 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частинами 5, 6 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Зі змісту вказаних норм слідує, що від учасника справи, який поніс витрати на професійну правничу допомогу, вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності чи відповідного договору.

Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Так, розділом І договору про надання правничої допомоги № 59 від 22 листопада 2024 року, що укладений між адвокатом Арустамян Анаїт Едвардівною та ОСОБА_1 (клієнт), визначено, що предметом цього договору є надання правничої допомоги клієнтові в обсязі та на умовах, передбачених цим договором. Надання правничої допомоги здійснюється у наступних формах: консультації, складання процесуальних документів, представництво клієнта, інші види послуг, що пов`язані з адвокатською діяльністю та виконанням договору.

Зі змісту згадуваного вище договору слідує, що розмір гонорару визначається сторонами в акті приймання-передачі наданих послуг. Визначений сторонами в акті приймання-передачі наданих послуг гонорар є фіксованим і не залежить від обсягу та тривалості надання правничої допомоги.

Актом приймання-передачі наданих послуг від 25 листопада 2024 року підтверджується те, що адвокат надав, а клієнт прийняв послуги з надання правничої допомоги згідно з договором про надання правничої допомоги № 59 від 22 листопада 2024 року. Відповідно до такого акту адвокат надав клієнтові послуги зі складання позовної заяви, а вартість таких послуг склала 4000 гривень.

Водночас, на переконання суду, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, у розмірі 4000 гривень є завищеними.

Так, суд звертає увагу на правові висновки Верховного Суду, висловлені в постанові від 01 лютого 2023 року у справі №160/19098/21, згідно з якими суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Варто врахувати те, що ця адміністративна справа розглядалася хоча і з особливостями, визначеними статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України, проте в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, що свідчить про те, що така справа належить до справ незначної складності та вказує на необґрунтовано завищену вартість наданих адвокатом послуг.

При цьому обсяг і складність оформлених адвокатом процесуальних документів також є незначними (адже фактично адвокатом складено лише позовну заяву).

Встановлені обставини вказують на недостатню обґрунтованість понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 гривень, а тому суд вважає, що такий розмір є досить завищеним.

Відтак, на думку суду, розмір витрат на професійну правничу допомогу підтверджено у розмірі 1500 гривень, що відповідає вимогам співмірності, розумності та справедливості.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 134, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Лазаревої Альони Ігорівни про закінчення виконавчого провадження № 72853166 від 01 листопада 2024 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з оплатою судового збору, в розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 копійок, а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 )

Відповідач: Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Городецького, буд. 13)

Повний текст рішення суду складено 24.01.2025

Суддя Яремчук Костянтин Олександрович