Справа № 280/7198/24
Суддя: Малиш Н.І.
Дата ухвалення: 2025-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

22 січня 2025 року м. Дніпросправа № 280/7198/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Малиш Н.І. (доповідач), суддів: Баранник Н.П., Щербака А.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2024 року (суддя 1-ї інстанції Максименко Л.Я.) в адміністративній справі №280/7198/24 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

31.07.2024 ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якій просив суд зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки при звільненні з 20.06.2024 року по день фактичної виплати (08.07.2024) шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, виходячи з двох місячного грошового забезпечення перед звільненням.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в день звільнення відповідач не виплатив позивачу всі належні йому виплати, а саме не було виплачено грошове забезпечення. Вказує, що 08.07.2024 позивачу виплачено грошове забезпечення у розмірі 111377,01 грн., яке мало бути виплачене у день звільнення 20.06.2024. Вважає, що оскільки при звільненні з військової служби позивачу не виплачено належні йому суми, то відповідно до ст. 116, 117 КЗпП України, позивач має право на виплату середньомісячного заробітку за весь час затримки виплати, а саме з 20.06.2024 по 08.07.2024. Просить позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2024 року позов задоволено.

Відповідачем на вказане рішення суду подана апеляційна скарга, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що своєчасність розрахунку при звільненні залежить не безпосередньо від відповідача, а від наявності грошових коштів на його розрахункових рахунках, які надходять на них з державного бюджету. Наголошує, що на час звільнення позивача відповідні грошові кошти були відсутні, а затримати час звільнення позивача не міг, оскільки останній звільнявся за станом здоров`я та фізично не був спроможний продовжувати військову службу. З огляду на наведене, вважає, що вини відповідача у простроченні розрахунку при звільненні не має.

Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

В силу пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходив службу на посаді командира 3 взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) № 181 від 20.06.2024 молодшого лейтенанта ОСОБА_1 , командира 3 взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_3 , звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 15 червня 2024 року № 306 з військової служби у запас за підпунктом «б» за станом здоров`я за наявністю інвалідності (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_4 . З 20 червня 2024 року виключено із списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 та усіх видів забезпечення.

08.07.2024 позивачу виплачено грошове забезпечення у розмірі 111377,01 грн.

Вважаючи, що при звільненні з військової служби позивачу не виплачено належні йому суми, з вимогою вчинити певні дії, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги дійшов висновку про їх обґрунтованість.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною другою статті 116 КЗпП України визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України (в редакції до внесення змін Законом №2352-ІХ), в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100), застосовується у випадках: вимушеного прогулу, а також в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати (пункт 1 Порядку №100).

Жодна із зазначених норм законодавства не містить приписів про можливість зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019, справа №761/9584/15-ц дійшла висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Верховний Суд у постановах від 29 лютого 2024 року у справі № 460/42448/22, від 22 лютого 2024 року у справі № 560/831/23, від 15 лютого 2024 року у справі № 420/11416/23, від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22, від 30 листопада 2023 року у справі № 380/19103/22 та від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22 зауважив на тому, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

Наведений у цих постановах підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП України не обмежувала період, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Так, відповідно до статті 117 КЗпП України, у чинній редакції, згідно із Законом № 2352-ІХ, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

За урахуванням наведеного, колегія суддів зазначає, що до цього періоду застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

Судом встановлено, що період затримки в даному випадку складає з 20.06.2024 (дата звільнення) по 08.07.2024 включно (день фактичної виплати відповідачем грошового забезпечення) становить 18 днів.

Як вбачається з матеріалів справи, та не заперечується сторонами 20.06.2024 позивача було звільнено з військової служби. Згідно наданого скриншоту, остаточний розрахунок при звільненні відповідачем було здійснено 08.07.2024.

Відповідно до довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 від 03.09.2024 від 534/ВФЗ грошове забезпечення позивача становило у квітні 2024 року - 25 855,13 грн. та у травні 2024 року 25 855,13 грн. Отже, середньоденний розмір грошового забезпечення складає 51710,25 грн./61 день (2 місяці) = 847,71 грн.

Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 20.06.2024 по 08.07.2024, була вірно обрахована судом першої інстанції відповідно до Порядку №100 та становить 15258,78 грн (847,71 грн х 18 календарних днів). Критерії зменшення виплати у даному випадку не застосовуються, з огляду на правову позицію Верховного суду, що викладена у постанові від 23.05.2024 у справі №560/11616/23.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції відповідно до приписів ст. 77 КАС України відхиляє доводи відповідача, на підтвердження доводів скарги, що своєчасність розрахунку при звільненні залежить не безпосередньо від нього, а від наявності грошових коштів на його розрахункових рахунках, які надходять на них з державного бюджету, оскільки відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця, відсутність уповноваженої особи на здійснення розрахунку, так само як і неможливість покладення (доручення) виконання відповідних обов`язків на іншого працівника, не виключає вини відповідача у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Враховуючи зазначене, судом першої інстанції при прийнятті оскарженого рішення вірно застосовано норми матеріального права та приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для її задоволення та скасування рішення.

Розподіл судових витрат не здійснюється у відповідності до норм ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2024 року в адміністративній справі №280/7198/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки визначені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Головуючий - суддя Н.І. Малиш

суддя Н.П. Баранник

суддя А.А. Щербак