Справа № 524/14935/24
Суддя: Мельник Н. П.
Дата ухвалення: 2025-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження №2-а/524/11/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.2025 місто Кременчук

Автозаводський районний суд міста Кременчука в складі

головуючого судді Мельник Н.П.,

з участю секретаря судового засідання Стешиної В.О.,

представника позивача (адвоката) Ковальчука О.М.,

представника відповідачів Департамента патрульної поліції Національної поліції України, Управління патрульної поліції в Полтавській області Департамента патрульної поліції Коломієць О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до інспектора першого взводу 3-ї роти БПП у м Кременчуці УПП в Полтавській області Кравченка Анатолія Анатолійовича, батальойона патрульної поліції у м Кременчуці УПП в Полтавській області, Департамента патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення за правопорушення, передбачене частиною 5 ст. 121 КУпАП,

УСТАНОВИВ:

До Автозаводського районного суду міста Кременчука звернувся із адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектора першого взводу 3-ї роти БПП у м Кременчуці УПП в Полтавській області Кравченка Анатолія Анатолійовича, батальойона патрульної поліції у м Кременчуці УПП в Полтавській області, Департамента патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення за правопорушення, передбачене частиною 5 ст. 121 КУпАП.

У обґрунтування позовних вимог зазначає, що 21.11.2024 стосовно нього інспектором першого взводу 3-ї роти БПП у м Кременчуці УПП в Полтавській області Кравченком А.А. складено постанову серії ЕНА № 3518471 про накладення адміністративного стягнення за частиною 5 ст. 121 КУпАП та притягнуто його до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. Позивач не погоджується із зазначеною постановою із наступних підстав.

21.11.2024 близько 10 год рухався автомобілем на вул Тараса Бульби у м Кременчуці з дотриманням Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі ПДР). У подальшому після зупинки автомобіля самим позивачем, до нього підійшли працівники патрульної поліції із повідомленням про порушення ним п.п 2.3 ПДР та, як наслідок вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 5 ст. 121 КУпАП. Зазначає, що під час спілкування із патрульними поліцейськими, намагався надати пояснення про те, що ним не вчинялось правопорушення, просив надати докази його вчинення, відкласти розгляд справи та бажав скористатись правовою допомогою. Однак, зазначене йому забезпечене не було.

Крім того, повідомив, що розгляд справи стосовно нього відбувся поверхнево у скороченій процедурі без дотримання встановленого законодавством порядку.

Посилається на те, що патрульні поліцейські звинуватили його у вчиненні адміністративного правопорушення не на основі доказів, а на підставі своїх припущень.

Натомість, свідок ОСОБА_2 , яка була присутня у автомобілі, може підтвердити факт, що він, як водій транспортного засобу, був пристебнутий ременем безпеки під час руху автомобіля.

Уважає, що такими діями патрульних поліцейських порушуються його права, як особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та свідчать про порушення розгляду справи, а тому просив суд скасувати спірну постанову і закрити справу про адміністративне правопорушення; при цьому стягнути із відповідача судові витрати (судовий збір у розмірі 605 грн 60 коп; витрати на правничу допомогу у розмірі 7000 грн, детальний розрахунок та докази таких витрат буде надано у порядку, передбаченому частиною 7 ст. 139 КАС України). Зазначене на його думку стверджується відеозаписом, долученим до матеріалів справи.

02.12.2024 ухвалою судді позов залишено без руху із наданням строку ОСОБА_1 для усунення виявлених недоліків позову, які усунуті поданими до суду 09.12.2024 заявами.

06.12.2024 до суду надійшли відзиви по справі від представника відповідачів Департамента патрульної поліції Національної поліції України, Управління патрульної поліції в Полтавській області Департамента патрульної поліції Коломієць О.Ю., а також відповідача інспектора першого взводу 3-ї роти БПП у м Кременчуці УПП в Полтавській області Кравченка А.А.

Відповідно до відзивів на адміністративний позов відповідачі повністю заперечують вимоги, викладені у позовній заяві позивача, просять відмовити у їх задоволенні з наступних підстав.

21.11.2024 інспектором першого взводу 3-ї роти БПП у м Кременчуці УПП в Полтавській області Кравченком А.А. винесено постанову серії ЕНА № 3518471 про накладення адміністративного стягнення на позивача за частиною 5 ст. 121 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 510 грн за вчинення ним адміністративного правопорушення, а саме: порушення водієм транспортного засобу «Skoda Fabia», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_1 орієнтовно о 09:39 на вул Молодіжній, 39А у м Кременчуці п.п. 2.3 «в» ПДР, відповідно до якого водій під час руху автомобіля, обладнаного засобами пасивної безпеки, був не пристебнутий ременем безпеки.

Повідомляють, що поліцейськими у своїй діяльності дотримано у повному обсязі Інструкцію з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затверджену Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 № 1395 (далі Наказ № 1395).

Відповідно до ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі , якщо водій, зокрема порушив ПДР.

Стверджують, що на відеозаписі з відеореєстратора службового автомобіля (файл IMG_4708) та скриншоті (зображенні), отриманому із зазначеного вище відеозапису (фото_4708) під час патрулювання у м Кременчуці працівниками патрульної поліції виявлено транспортний засіб «Skoda Fabia», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , який у порушення п.п. 2.3 «в» ПДР не був пристебнутий ременем безпеки.

На місці зупинки транспортного засобу водія повідомлено працівниками патрульної поліції про підставу зупинки, усні пояснення позивача про дотримання ним п.п. 2.3 «в» ПДР, оцінені патрульними поліцейськими критично, оскільки не відповідали дійсним обставинам справи. Доводи водія свідчили про не усвідомлення ним протиправності своїх дій у сфері безпеки дорожнього руху під час керування автомобілем.

Позивача повідомлено про розгляд справи, роз`яснено його права, строки та порядок оскарження постанови, а також про роз`яснення строків сплати штрафу, що стверджується особистим підписом водія у п. 8 спірної постанови відповідно про роз`яснення йому ст.ст. 268, 289 КУпАП.

Письмових пояснень та доказів на спростування своєї винуватості ОСОБА_1 у порядку ст. 268 КУпАП надано не було на місці розгляду справи.

Усне клопотання водія про відкладення розгляду справи з метою оскарження постанови розглянуте та відхилене патрульним поліцейським у зв`язку із його безпідставністю. Позивач реалізував своє право на оскарження спірної постанови, звернувшись до суду.

Зазначене вище також стверджується відеозаписом із портативних відеореєстраторів, закріплених на форменому одязі поліцейських, зокрема відео «21.11.2024_Власенко» (дата та час відео 21.11.2024, 10:03:48).

Щодо витрат на оплату послуг адвоката відповідачами зазначається про ступінь складності позову, обсяг та характер наданої адвокатом допомоги, розумності і співвідношенні розміру заявлених вимог до обсягу наданої адвокатом допомоги, у зв`язку із чим позов у цій частині також задоволенню не підлягає з у рахуванням наступного.

Згідно частин 3 - 7 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат враховується:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина 9 ст. 139 КАС України).

13.12.2024 ухвалою судді відкрите провадження по справі, призначений розгляд справи на 15 год 30 хв 23.12.2024 з викликом сторін.

23.12.2024 у судове засідання з`явились представник позивача та відповідачів. Інші особи не з`явились, повідомлені належним чином.

Згідно ч. 1 ст. 268 КАС України у справах, визначених статтями 273 - 277, 280 - 283, 285 - 289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.

Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду. Неприбуття у судове засідання учасників справи, повідомлених відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій (частини 2, 3 ст. 268 КАС України).

У судовому засіданні представником позивача зазначено, що ним не отримано у електронному кабінеті відзиву на позов, просив суд зобов`язати відповідачів забезпечити зазначене, у зв`язку із чим його клопотання задоволено, оголошено перерву у судовому засіданні.

23.12.2024 та 26.12.2024 до суду надійшли відповіді на відзив від представника позивача.

26.12.2024 судове засідання не відбулось у зв`язку із перебуванням головуючого по справі у нарадчій кімнаті по справі № 524/8952/24 (довідка секретаря судового засідання за вих №524/14935/24/74709/2024 від 29.12.2024).

10.01.2024 у судовому засіданні заслухано представника позивача (адвоката) Ковальчука О.М., представника відповідачів Департамента патрульної поліції Національної поліції України, Управління патрульної поліції в Полтавській області Департамента патрульної поліції Коломієць О.Ю., які підтримали відповідно свої доводи та заперечення з підстав, викладених у позові, відзивах та відповіді на відзив.

Судом під час розгляду справи безпосередньо досліджено докази по справі, у тому числі відтворено відеозаписи, надані позивачем та долучені представником відповідачів до відзиву.

Представником позивача повідомлено про неможливість явки у судове засідання свідка ОСОБА_3 по причині хвороби, наполягав на її допиті.

Заслухавши представника позивача та представника відповідачів, яка заперечувала проти допиту зазначеного свідка, суд без виходу до нарадчої кімнати постановив викликати свідка для допиту у судове засідання, явку позивача визнано обов`язковою, оголошено перерву у судовому засіданні на 23.01.2025.

23.01.2025 у судове засідання не з`явився позивач, що не перешкоджає розгляду справи (частини 2, 3 ст. 268 КАС України).

Свідок ОСОБА_3 повідомила суду, що 21.11.2024 стосовно ОСОБА_1 , який є її чоловіком, інспектором патрульної поліції складено постанову за порушення ПДР та притягнуто його до адміністративної відповідальності.

Зазначає, що 21.11.2024 близько 10 год вони з чоловіком їхали автомобілем до школи, де навчається їхня дитина, з дотриманням ПДР, обоє були пристебнуті ременями безпеки. Автомобіль патрульної поліції, рухаючись їм назустріч, розвернувся та прослідував за ними. Жодних сигналів про необхідність зупинки транспортного засобу службовим автомобілем не подавалось. Крім того, після зупинки автомобіля, до них підійшли працівники патрульної поліції із повідомленням про порушення позивачем ПДР (рух автомобілем з не пристебнутим ременем безпеки), що не відповідає дійсності. Її чоловік намагався надати пояснення, що ним не вчинялось таке правопорушення, просив надати докази на підтвердження його вчинення, відкласти розгляд справи та бажав скористатись правовою допомогою. Однак, зазначене йому не забезпечене.

Заслухавши доводи учасників справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані сторонами належні, допустимі та достовірні докази як кожний окремо, так і у їх сукупності, які мали юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Згідно частини 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст.ст. 9, 7 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку із адміністративним правопорушенням не інакше як на підставах та в порядку, встановлених законом. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють Правила дорожнього руху.

Відповідно до зазначеного Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватись вимоги цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють ПДР. Особи, які порушують ці ПДР, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Згідно пункту 11 частини 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням ПДР його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Пунктом 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом №1395, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову по справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Протоколи не складаються у випадках, коли відповідно до закону штраф накладається і стягується, а попередження оформлюється на місці вчинення правопорушення (ст. 258 КУпАП).

Постанова про адміністративне правопоршунення виноситься у разі виявлення правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених, у тому числі частиною 5 ст. 121 КУпАП.

У свою чергу, пунктами 1.3 та 1.9 ПДР установлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

П.п. 2.3 «в» для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголовники, ремені безпеки), користуватися ними і не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки. Дозволяється не пристібатися в населених пунктах водіям і пасажирам з інвалідністю, фізіологічні особливості яких унеможливлюють користування ременями безпеки, водіям і пасажирам оперативних та спеціальних транспортних засобів.

За порушення правил користування ременями безпеки або мотошоломами передбачена відповідальність за частиною 5 ст. 121 КУПАП із накладенням штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

При цьому, відповідно до пункту 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення, яка доводиться шляхом надання доказів.

Передумовою для притягнення особи до адміністративної відповідальності є встановлення факту невиконання обов`язку позивача з дотримання ПДР, зокрема у цьому конкретному випадку п.п. 2.3 «в».

Судом встановлено, що 21.11.2024 інспектором першого взводу 3-ї роти БПП у м Кременчуці УПП в Полтавській області Кравченком А.А. винесено постанову серії ЕНА № 3518471 про накладення адміністративного стягнення на позивача за частиною 5 ст. 121 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 510 грн за порушення водієм транспортного засобу «Skoda Fabia», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_1 о 09:39 на вул Молодіжній, 39А у м Кременчуці п.п. 2.3 «в» ПДР, відповідно до якої водій під час руху автомобіля, обладнаного засобами пасивної безпеки, був не пристебнутий ременем безпеки.

Відповідно до ст.251 КУпАП доказами по справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, які встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно зі ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Ст. 40 Закону України «Про національну поліцію» передбачено застосування технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису. Так, частиною 1 цього Закону закріплено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може встановлювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Представником відповідачів на підтвердження вчиненого позивачем адміністративного правопорушення долучено до матеріалів справи відеозаписи обставин вчинення адміністративного правопорушення із патрульного автомобіля та процесу розгляду інспектором патрульної поліції адміністративної справи (доданий диск).

Позивачем на підтвердження порушення порядку розгляду справи також додано відематеріал на флешнакопичувачі.

Суд, дослідивши зазначені відеозаписи, встановив, що дійсно позивач рухався на автомобілі, що не спростовувалось та не заперечувалось у позовній заяві, відзиві та відповіді на відзив, а також усних поясненнях, наданих у судовому засіданні.

При цьому, переглядом відеозапису з відеореєстратора службового автомобіля (файл IMG_4708) та переглядом скриншоту (зображення), отриманого із зазначеного вище відеозапису (фото_4708) під час патрулювання у м Кременчуці працівниками патрульної поліції, незважаючи на твердження представника відповідачів, на доданому до відзиву відеозаписі, судом не вдалось чітко та беззаперечно встановити наявність чи відсутність пристебнення позивача ременем безпеки, навіть при неодноразовому перегляді відеозапису та збільшення зображення водія, отриманого із зазначеного відеозапису, у зв`язку із якістю скриншоту (фото_4708) та самого відеозапису.

Лише зафіксовано рух транспортного засобу позивача, з якого не зрозуміло і не очевидно наявність чи відсутність пристебнення позивача ременем безпеки, зупинення автомобіля позивача та патрульної поліції, а також розмову між поліцейськими та позивачем і його дружиною, процедуру розгляду справи та складення постанови.

Таким чином, всупереч вимогам ч.1 ст. 77 КАС доказів на спростування доводів позивача (відео чи фото) про відсутність складу адміністративного правопорушення не надано.

На переконання суду, факт допущення позивачем інкримінованого йому адміністративного правопорушення не підтверджується відповідними доказами, а натомість спростовується показаннями допитаного у судовому засіданні свідка.

Ст.246 КУпАП передбачено, що порядок провадження у справах про адміністративні правопорушення в органах (посадовими особами), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, визначається цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до пункту 5 частини 1 ст. 213, ст. ст. 222, 258 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, зокрема, про порушення правил дорожнього руху, правил забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі передбачених ч.5 ст.121 КУпАП, у порядку скороченого провадження, тобто без складання протоколу про адміністративне правопорушення із винесенням постанови по справі про адміністративне правопорушення за результатами її розгляду на місці вчинення правопорушення.

Із матеріалів справи слідує, що справа про адміністративне правопорушення розглянута безпосередньо на місці вчинення правопорушення інспектором патрульної поліції, як уповноваженою посадовою особою органу поліції, що не суперечить ст. 276 КУпАП, із попереднім роз`ясненням позивачу як особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, його процесуальних прав, передбачених ст. 63 Конституції України, ст. 268 КУпАП, що підтверджується оглянутим судом відеозаписом.

У відповідності до частини 1 ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію», розділу ІІІ Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затвердженої Наказом №1376, розгляд справи та складення постанови зафіксовано на портативних відеореєстраторах, закріплених на форменому одязі поліцейських.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно матеріальну шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 283 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі.

Положеннями ст.77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. У адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Разом з тим, згідно вимог ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Ураховуючи принципи змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів, а також у доведенні перед судом їх переконливості, суд зазначає, що обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідачем не звільняє позивача від обов`язку доказування протилежного.

Оцінивши наведені сторонами доводи на підтвердження заявлених позовних вимог та заперечень щодо них, суд приходить до висновку про наявність підстав для скасування постанови про адміністративне правопорушення, оскільки доказів на підтвердження факту вчинення адміністративного правопорушення відповідачами не доведено.

Частиною 3 ст. 286 КАС України визначено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Як вбачається із частини 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог частини 2 ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться виключно на її користь, тобто притягнути особу до адміністративної відповідальності можливо лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо її вини. Докази, що викликають такі сумніви, суд має відхилити.

Принцип презумпції невинуватості у правових позиціях Європейського суду з прав людини визначається як одна з основних гарантій справедливого судового розгляду. Наприклад, згідно Рішення Європейського суду з прав людини по справі «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії» від 06.12.1998 під час оцінки доказів суд має керуватися критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

У той же час, згідно із частиною 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а усі сумніви, стосовно доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Отже, винесення рішень може ґрунтуватися лише на достатніх доказах. Обґрунтованість рішення не може розглядатися без оцінки достатності доказів для досягнення того рівня знань про обставини справи, який вимагається для цього рішення. Достатність доказів утворюють належні, допустимі та достовірні докази.

Наведені вище недоліки унеможливлюють встановити наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність правопорушника, та інші обставин, що мають значення для об`єктивного вирішення справи.

Згідно усталеної судової практики Верховного Суду визнання вини не є беззаперечним доказом і не звільняє слідчого, прокурора, суд від всебічної, повної та неупередженої перевірки та оцінки показань окремо та всієї доказової бази у сукупності. Водночас регламентований ст. 62 Конституції України та закріплений у ст. 17 КПК принцип презумпції невинуватості звільняє особу від обов`язку доводити свою невинуватість, усі сумніви щодо доведеності вини повинні тлумачитись на користь обвинуваченого. Якщо обвинувачений посилається на обставини, що свідчать про його невинуватість, то встановити або спростувати такі обставини повинна сторона обвинувачення. Показання обвинуваченого підлягають оцінці за тими ж правилами, що й усі докази, наявні у матеріалах кримінального провадження.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по цій справі, суд дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені аргументи сторін, оскільки судом досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття цього судового рішення.

Суд приходить до висновку, що відповідачами не підтверджено вчинення позивачем порушення вимог п.п. 2.3 «в» ПДР, як наслідок недоведено відповідачами у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 5 ст.121 КУпАП.

Докази щодо розміру витрат, які позивач сплатив або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюються судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо), які подаються до закінчення судових дебатів по справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина 7 ст. 139 КАС України). Зазначених доказів представником позивача або позивачем суду не надано, однак про це зазначено у позові.

При задоволенні позовних вимог сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, усі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, з Департамента патрульної поліції підлягають стягненню понесені позивачем витрати, пов`язані із сплатою судового збору за подання позову до суду у розмірі 605,60 грн за рахунок бюджетних асигнувань.

Керуючись ст.ст. 2, 77, 139, 242-247, 272, 286 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Задовольнити позовну заяву ОСОБА_1 до інспектора першого взводу 3-ї роти БПП у м Кременчуці УПП в Полтавській області Кравченка Анатолія Анатолійовича, батальойона патрульної поліції у м Кременчуці УПП в Полтавській області, Департамента патрульної поліції Національної поліції України про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення за правопорушення, передбачене частиною 5 ст. 121 КУпАП.

Скасувати постанову, винесену 21.11.2024 інспектором першого взводу 3-ї роти БПП у м Кременчуці УПП в Полтавській області Кравченком А.А. серії ЕНА № 3518471 про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 за частиною 5 ст. 121 КУпАП, справу про адміністративне правопорушення закрити.

Стягнути з Департамента патрульної поліції Національної поліції України (, м Київ, вул Ф Ернста, 3) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань сплачений позивачем судовий збір за подання позову до суду у розмірі 605 грн 60 коп.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.П. Мельник