Справа № 620/12529/24
Суддя: Падій В.В.
Дата ухвалення: 2025-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2025 року м. Чернігів Справа № 620/12529/24

Чернігівський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Падій В.В., розглянувши, за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Комісії при ІНФОРМАЦІЯ_2 для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Комісії при ІНФОРМАЦІЯ_2 для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить:

-визнати протиправною відмову ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформлену повідомленням від 15.08.2024 № 6/2207, у наданні ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до пункту 4 частини 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»;

-зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 08.08.2024 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до пункту 4 частини 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Обґрунтовуючи вимоги, позивач вказує на порушення відповідачем у спірних правовідносинах чинного законодавства України на момент їх виникнення, що стало підставою для його звернення до суду.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 30.09.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Відповідачем - ІНФОРМАЦІЯ_2 в межах встановленого ухвалою суду строку подано до суду відзив на позов, в якому заперечує проти позовних вимог в повному обсязі, зазначає, що позивачем при подачі документів для отримання відстрочки надано не повний пакет документів, а тому прийнято рішення про відмову у надання відстрочки позивачу. Додатково зазначено, що належним відповідачем є ІНФОРМАЦІЯ_3 при ІНФОРМАЦІЯ_2 для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, оскільки саме комісією здійснювався розгляд заяви про відстрочку та в подальшому прийнято оскаржуване.

Ухвалою суду від 18.11.2025 клопотання представника позивача задоволено повністю; залучено до участі у справі №620/12529/24 в якості співвідповідача Комісію при ІНФОРМАЦІЯ_2 для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період ( АДРЕСА_1 ).

Відповідач - Комісія при ІНФОРМАЦІЯ_2 для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період в межах встановленого ухвалою суду строку відзив на позов не подав.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю з наступних підстав.

ОСОБА_1 є військовозобов`язаною особою, перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 .

07.12.2022 від ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 (матері позивача) прийшло сповіщення № 2, вихідний номер 11/5/2, про те, що ОСОБА_3 , (рідний брат позивача), зник безвісті 27.11.2022 під час проходження військової служби по мобілізації за особливих обставин.

16.02.2024 ОСОБА_1 отримав від ІНФОРМАЦІЯ_1 довідку від 16.02.2024 № 6/479 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, відповідно до абзацу 9 частини 3 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», на строк до 15.08.2024.

08.08. 2024 позивач звернувся до відповідача з заявою про оформлення відстрочки та видачу довідки про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на підставі пункту 4 частини 3 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надавши документи, які підтверджують, що ОСОБА_3 є особою, яка зникла безвісті за особливих обставин, а також документи, що підтверджують родинні відносини між позивачем та ОСОБА_3 .

15.08.2024 від відповідача надійшло повідомлення №6/2207, яким повідомлено, що протоколом від 14.08.2024 № 21 ІНФОРМАЦІЯ_3 ухвалила рішення про відмову у наданні позивачу відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період. Вказана причина відмови - «не вистачає документів визначних у пункті 4 частини 3 додатку 5 постанови Кабінету Міністрів України №560 (відсутнє рішення суду про визнання особи зниклою безвісті за особливих обставин)».

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд застосовує джерела правового регулювання у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, та зважає на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, строк дії режиму воєнного стану продовжувався та триває і по даний час.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», що затверджений Законом України від 24.02.2022 № 2105-IX, оголошено проведення загальної мобілізації.

На момент розгляду цієї адміністративної справи правовий режим воєнного стану в Україні продовжено та не скасовано, а відповідно під час розгляду справи застосуванню підлягає законодавство, що регулює порядок призову на військову службу по мобілізації в умовах воєнного стану.

Відповідно до статті 1 Закону України від 21.10.1993 № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон № 3543-ХІІ) мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Абзацом 5 статті 1 Закону №3543-ХІІ визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, сил оборони і сил безпеки, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і час демобілізації після закінчення воєнних дій.

Статтею 1 Закону України від 06.12.1991 № 1932-XII «Про оборону України» (далі Закон № 1932-XII) передбачено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Статтею 23 Закону № 3543-ХІІ передбачена відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації.

Згідно із положенням пункту 4 частини 3 статті 23 Закону №3543-ХІІ призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягають також: жінки та чоловіки, чиї близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.

Так питання пов`язані із прийняттям рішення щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації врегульовано Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560 (далі - Порядок № 560), відповідно до якої визначено порядок надання відстрочки на реалізацію Закону №3543-ХІІ, зокрема абзацу 4 пункту 1 порядку передбачено процедуру надання військовозобов`язаним та резервістам відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та її оформлення.

Згідно з Додатком 5 до Порядку №560 визначений перелік документів, що подаються військовозобов`язаним для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у статті 23 Закону №3543-ХІІ.

Тож за вищезгаданим Порядком №560, особа чиї близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час воєнного стану, повинні надати відповідний перелік документів, а саме: документи, що підтверджують родинні зв`язки (у тому числі посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника чи Захисниці або посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни, в якому проставляється відмітка про норму Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, на підставі якої особі надано статус, або витяг із Єдиного державного реєстру ветеранів війни), рішення суду про визнання особи зниклою безвісти за особливих обставин, документи, які підтверджують факт загибелі (смерті) під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях або забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час воєнного стану.

Разом з тим правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, який забезпечує правове регулювання суспільних відносин, пов`язаних із набуттям правового статусу осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, з обліком, розшуком та соціальним захистом таких осіб і членів їхніх сімей визначає Закон України від 12.07.2018 № 2505-VIII «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» (далі - Закон №2505-VIII)

Відповідно до абзацу 12 частини 1 статті 1 Закону № 2505-VIII передбачено, що особа, зникла безвісти за особливих обставин, - особа, зникла безвісти у зв`язку із збройним конфліктом, воєнними діями, тимчасовою окупацією частини території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру.

Частиною 1 статті 3 Закону № 2505-VIII встановлено, що цей Закон регулює суспільні відносини, пов`язані з набуттям правового статусу осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, з обліком, розшуком та соціальним захистом таких осіб і членів їхніх сімей.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону № 2505-VIII визначено, що особа набуває статусу такої, що зникла безвісти за особливих обставин, з моменту внесення про неї відомостей, що містяться у заяві про факт зникнення, до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, у порядку, передбаченому цим Законом, та вважається такою, що зникла безвісти за особливих обставин, з моменту подання заявником заяви про факт зникнення особи.

А відповідно із аналізу вищенаведених норм чинного законодавства слідує, що документом, який підтверджує факт зникнення особи безвісти за особливих обставин, зокрема, у зв`язку із збройним конфліктом, воєнними діями, тимчасовою окупацією частини території України, є інформація, яка внесена уповноваженими органами до Єдиного реєстру осіб зниклих безвісти за особливих обставин.

Як встановлено судом з наявних матеріалів справи, позивач є рідним братом громадянина ОСОБА_3 , який проходив військову службу та під час ведення бойових дій поблизу с. Опитне, Донецької області зник безвісти, що підтверджується копіями свідоцтв про народження і копією сповіщення сім`ї №2 від 07.12.2022.

Також із наявних документів у справі вбачається, що відповідно до частини 1 статті 4 Закону №2505-VIII громадянин ОСОБА_3 є особою, яка вважається зниклої безвісти за особливих обставин з 01.06.2023, що підтверджується копією витягу з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин № 69 від 27.06.2023.

Отже із наведених обставин у цій справі слід дійти висновку, у розумінні Закону №2505-VIII ОСОБА_3 набув статусу особи, зниклої безвісти в особливий період з моменту внесення про неї відомостей до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, тобто, у даному випадку, з 01.06.2023.

При цьому судом враховується і те, що правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, визначається Законом № 2505-VIII.

А правовий статус щодо визнання фізичної особи безвісно відсутньою регулюється статтею 43 Цивільного кодексом України.

Таким чином при деякій подібності вказаних понять, визначених національним законодавством України, між цими поняттями існують істотні відмінності у відповідних правових статусах та порядках їх набуття. Зокрема, законодавством визначені різні способи їх набуття.

Так фізичну особу може бути визнано безвісно відсутньою лише в судовому порядку. Своєю чергою, особа набуває статусу такої, що зникла безвісти за особливих обставин, з моменту внесення про неї відомостей, що містяться у заяві про факт зникнення, до відповідного Реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин.

А отже правовий механізм надання особі статусу зниклої безвісти регулюється Законом №2505-VIII та не передбачений нормами Глави 4 Розділу IV ЦПК України.

Тобто встановлення факту зникнення особи безвісти за особливих обставин у судовому порядку не передбачено приписами цивільного законодавства.

Наведене підтверджено також і змістом ухвали Деснянського районного суду м. Чернігова від 27.09.2024 у справі №750/13608/24 за якою позивачеві за його заявою про встановлення юридичного факту зникнення його брата безвісти було відмовлено у відкритті провадження.

Станом на момент розгляду даної справи вищезазначена ухвала законної сили не набрала.

Тож аналізуючи приписи чинного законодавства з встановленими вище обставинами у їх сукупності, суд приходить до висновку, що наведений перелік документів, визначений у Додатку 5 Порядку №560 суперечить чинному законодавству України, а саме: необхідність надання позивачем рішення суду про визнання особи зниклої безвісти за особливих обставин є такими, що суперечать Закону №3543-ХІІ, Закону № 2505-VIII та Цивільному кодексу України, оскільки правовий механізм надання особі статусу зниклої безвісти регулюється Законом № 2505-VIII і не передбачає звернення до суду позивача для встановлення правового статусу особи зниклої безвісти.

Питання застосування нормативно-правових актів, які мають різну юридичну силу у разі суперечності норм підзаконного нормативно-правового акта нормам Закону України відображені у листі Міністерства юстиції від 30 січня 2009 року № Н-35267-18 ( v3526323-09) «Щодо порядку застосування нормативно-правових актів у разі існування неузгодженості між підзаконними актами».

Згідно з частиною третьою статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Отже у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Виходячи з цього, у даних правовідносинах, суд застосовує нормативно-правовий акт, який має вищу юридичну силу, а саме: положення Закону №3543-ХІІ і Закону № 2505-VIII.

За таких обставин суд дійшов висновку, що позивач має право на отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі пункту 4 частини 3 статті 23 Закону №3543-ХІІ (з підстав того, що брат позивача пропав безвісти під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану).

Окрім того судом враховується і те, що відповідачем самим було направлено сповіщення сім`ї №2 від 07.12.2022.

Що стосується позовних вимог позивача в частині зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період позивачеві на підставі пункту 4 частини 3 статті 23 Закону України № 3543-XII, то в цій частині позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі з урахуванням, виходячи з наступного.

У разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду (частина 3 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України)

Приписами статті 17 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зважує на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та враховує положення Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийняті Комітетом Міністрів 11.03.1980, щодо того, що суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі повноважень суду, визначених законодавцем.

Під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах Закону, зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.

Адміністративний суд під час розгляду справи та вирішення публічно-правових спорів перевіряє чи рішення суб`єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції. При цьому відповідно до правил правозастосування практики Європейського суду з прав людини, суд не може своїм рішенням підміняти рішення суб`єкта владних повноважень.

Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Таким чином дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 06.03.2019 та від 22.01.2020 у справах № 1640/2594/18 та № 826/9749/17 відповідно.

Оскільки судом встановлено протиправність оспорюваного рішення про відмову позивачеві у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, позивач, брат якого зник безвісти під час ведення бойових дій, що підтверджено копією Витягу з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин від 27.06.2023 за №69, який було додано до заяви позивача про надання йому відстрочки, проте, з невідомих причин відповідачем не було враховано, суд вважає, що у даному випадку у відповідача відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень.

Суд звертає увагу, що повідомлення від 15.08.2024 № 6/2207 не має жодної юридичної сили та ніяким чином не порушує права позивача в контексті спірних правовідносин, натомість рішення про відмову у наданні відстрочки позивачу, оформлене протоколом від 14.08.2024 № 21 підлягає скасуванню, як таке, що ухвалено з порушенням норм чинного законодавства.

Враховуючи викладене, позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо позовних вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн, на підтвердження яких позивачем були надані відповідні документи, суд зазначає таке.

За змістом статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною чи третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, установлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (послуг), виконаних (наданих) адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути сумірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, установлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди досліджують на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.09.2019 у справі №810/3806/18.

Враховуючи вищенаведене суд вважає, що визначена адвокатом сума понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, за результатами розгляду справи №620/12529/24, є належним чином обґрунтованою у контексті дослідження обсягу фактично наданих ним послуг із урахуванням складності справи, кількості витраченого на ці послуги часу, та, відповідно, співмірності обсягу цих послуг та витраченого адвокатом часу із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.

За наведених обставин за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача мають бути стягнуті витрати на правничу допомогу в сумі 2500,00 грн.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивачем за подання адміністративного позову сплачено судовий збір у сумі 1211,20 грн, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача сплачений судовий збір за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 1211,20 грн.

Керуючись статтями 139, 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформлене протоколом від 14.08.2024 № 21, про відмову у наданні ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до пункту 4 частини 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_4 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 08.08.2024 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до пункту 4 частини 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп. та витрати на правничу допомогу у сумі 2500 (дві тисячі п`ятсот) грн 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ).

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_4 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_2 ).

Відповідач: Комісія при ІНФОРМАЦІЯ_2 для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період ( АДРЕСА_1 ).

Суддя В.В. Падій