Справа № 420/32692/24
Суддя: Андрухів В.В.
Дата ухвалення: 2025-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд під головуванням судді Андрухіва В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову в перетині Державного кордону України від 10.10.2024 року, видане начальником групи іпс впс ІНФОРМАЦІЯ_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 лейтенантом ОСОБА_2 .

- зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін ( АДРЕСА_1 ) Державної прикордонної служби України надати дозвіл на перетин Державного кордону України ОСОБА_1 разом з матір`ю ОСОБА_3 на підставі паспортів для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_4 від 23.05.2019 р. №FV194707 та ОСОБА_3 від 10.10.2023 р. №GG941244, свідоцтва про народження ОСОБА_1 від 21.04.1978 р. серія ДИЗ НОМЕР_3 , довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією на ім`я ОСОБА_3 від 18.12.2023 р. серія 12 ААГ №879904, витягу з реєстру територіальної громади про зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 , відмітки місця проживання в паспорті громадянина України ОСОБА_3 , військового квитка ОСОБА_1 , довідки про надання відстрочки ОСОБА_1

- стягнути з НОМЕР_1 прикордонного загону ( АДРЕСА_1 ) Державної прикордонної служби України компенсацію матеріальної шкоди, заподіяної ненаданням дозволу на перетин Державного кордону України 10.10.2024 року в сумі 1602 гривні.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 10.10.2024 року він разом зі своєю матір`ю ОСОБА_3 , інвалідом ІІ групи, на особистому легковому транспортному засобі виїхав з місця спільного проживання с. Лиманське, Роздільнянського району, Одеської області у бік пункту пропуску «Паланка-Маяки-Удобне» з метою перетину кордону з республікою Молдова. З 09 години 30 хвилин почали проходити прикордонний контроль у зазначеному пункті пропуску. Представником 25 загону Державної прикордонної служби у позивача були вилучені всі необхідні документи для перевірки (паспорти для виїзду за кордон, паспорти громадян України, свідоцтво про народження ОСОБА_1 , витяг з реєстру територіальної громади про зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 , довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією на ім`я ОСОБА_3 , військовий квиток ОСОБА_1 , довідку про надання відстрочки ОСОБА_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, страховий поліс «Зелена карта» на авто).

Надалі, протягом двох з половиною годин позивача та мати-інваліда було протримано в зоні відстою без надання будь-яких пояснень затримки, в той час, коли декілька десятків автомобілів, що знаходились позаду в черзі, були пропущені через пункт пропуску.

В подальшому позивачу було повідомлено про відмову в перетині кордону в зв`язку з начебто відсутністю у його матері невстановленого жодним нормативним актом «Пенсійного посвідчення інваліда».

Таке рішення про відмову позивач вважає протиправним та просить його скасувати.

Вимогу про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 1602 грн позивач обґрунтовує понесеними ним витратами на придбання пального на суму 422 грн для поїздки від дому до кордону та страхового полісу "Зелена карта" на суму 1180 грн для поїздки ОСОБА_5 .

Ухвалою від 28.10.2024 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження у справі. Ухвалено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

12.11.2024 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, зазначивши, зокрема, таке.

Позивач при спробі перетину кордону не надав підтверджуючі документи, які б могли свідчити про беззаперечне право позивача на перетин державного кордону під час дії правового режиму воєнного стану, що і стало причиною для прийняття оскаржуваного рішення.

Згідно абзацу 3 пункту 21 Правил № 57, на застосуванні якого наполягав позивач, у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану перетинати державний кордон мають право особи, які мають одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи і супроводжують одного із таких батьків для виїзду за межі України, за наявності документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність, а також документів, що підтверджують спільне проживання (їх задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) збігається із задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) їх батьків чи батьків дружини (чоловіка), або здійснення догляду за своїми батьками чи батьками дружини (чоловіка), що підтверджується актом встановлення факту здійснення догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), або документів (посвідчення, довідки) про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд.

Вказане кореспондується з нормами абзацу 1 пункту 21 Правил № 57, в якому визначено, які саме документи охоплено терміном «документи, що підтверджують інвалідність», який вживається в подальшому.

Серед таких документів є: посвідчення, яке підтверджує відповідний статус; пенсійне посвідчення; посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», в яких зазначено групу та причину інвалідності; довідка для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою, затвердженою Мінсоцполітики.

Тобто, вирішальною з вимог для перетинання кордону є наявність документів, що підтверджують інвалідність, перелік яких наведено в абзаці 1 пункту 21 Правил № 57.

Позивач помилково покликається на те, що ним було надано під час здійснення прикордонного контролю довідку до акта огляду Медико-соціальною експертною комісією серія 12ААГ № 879904.

Однак відповідач зазначає, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2022 року № 1212 «Про внесення змін до Правил перетинання державного кордону громадянами України», довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією виключено з переліку документів, який надає право на перетинання державного кордону як особа з інвалідністю.

Станом на момент виникнення спірних відносин вказані зміни діяли вже два роки, і позивач мав всі можливості передбачити, що довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією не є підтверджуючим документом в розумінні пункту 21 Правил № 57.

Отже, на момент оформлення для перетинання державного кордону на виїзд з України наданий пакет документів не надавав позивачу права на виїзд на підставі абзацу 3 пункту 21 Правил № 57, і представник відповідача правомірно висловив прохання надати на перевірку «Пенсійне посвідчення інваліда», як каже позивач, або будь-який інший документ, що підтверджують інвалідність.

Відтак, оскільки позивачем не надано документів, передбачених Правилами №57, то винесення спірного рішення здійснено представником відповідача на підставі та в межах повноважень, встановлених законом.

Дослідивши в письмовому провадженні наявні в матеріалах справи докази, суд встановив такі обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є військовозобов`язаним, має відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі п.13 ч.1 ст.23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", що підтверджується копією військового квитки серії НОМЕР_4 та довідкою ІНФОРМАЦІЯ_4 від 29.06.2024 № 1/4332.

10.10.2024 року позивач разом зі своєю матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , інвалідом ІІ групи, прибули до міжнародного автомобільного пункту пропуску «Паланка-Маяки-Удобне» для перетинання державного кордону на виїзд з України.

Позивачем під час здійснення прикордонного контролю були надані наступні документи: паспорти для виїзду за кордон, паспорти громадян України, свідоцтво про народження ОСОБА_1 , витяг з реєстру територіальної громади про зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 , довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією на ім`я ОСОБА_3 , військовий квиток ОСОБА_1 , довідку про надання відстрочки від призову ОСОБА_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, страховий поліс «Зелена карта» на авто.

10.10.2024 року начальником групи іпс впс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ОСОБА_2 , як уповноваженою службовою особою підрозділу охорони державного кордону, прийнято рішення про відмову в перетинанні Державного кордону України громадянину України ОСОБА_6 . Причина відмови: ПКМУ №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» від 27.01.1995 р. (а.с. 6-7).

Не погодившись з рішенням про відмову в перетині державного кордону, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Тобто, судовий контроль за реалізацією суб`єктами владних повноважень їхніх повноважень здійснюється за визначеними частиною другою статті 2 КАС України критеріями, і якщо суд установить, що діяльність органу державної влади не відповідає хоча б одному із визначених критеріїв, це може бути підставою для задоволення позову щодо оскарження відповідних дій (бездіяльності) чи рішення, якщо така діяльність порушує права, свободи та інтереси позивача.

Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначає Закону України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 №1710-VI (далі - Закон №1710-VI).

Частиною першої статті 2 Закону №1710-VI передбачено, що прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.

Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 3 Закону №1710-VI під час прикордонного контролю посадові та службові особи Державної прикордонної служби України здійснюють свої повноваження в межах, передбачених Конституцією України, цим Законом, Законом України «Про Державну прикордонну службу України», іншими актами законодавства України, а також міжнародними договорами України.

За приписами частини першої статті 14 Закону №1710-VI громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови.

Форма рішення про відмову у перетинанні державного кордону України, затверджена наказом МВС України від 05.06.2023 №457.

Так, у рішенні, поміж іншого, зазначається причина відмови іноземцю, особі без громадянства або громадянину України в перетинанні державного кордону України із зазначенням підстав та строків тимчасового обмеження громадянина України у праві на виїзд з України або рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю, особі без громадянства в разі наявності в базах даних Державної прикордонної служби України відомостей про таке обмеження.

Обґрунтовуючи відмову в перетинанні державного кордону, відповідач у спірному рішенні від 10.10.2024 року зазначив, що ОСОБА_7 відмовлено у перетинанні державного кордону на виїзд з України на підставі ПКМУ №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» від 27.01.1995 р.

У контексті зазначеного, суд зауважує, що рішення про відмову в перетинанні Державного кордону України є актом індивідуальної дії, головною рисою якого є його конкретність (гранична чіткість), а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктом адміністративного права, який видає такий акт; розв`язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата, конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами; чітка відповідність такого акта нормам чинного законодавства.

Також загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Сталою є позиція Верховного Суду, що вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень. І навпаки, ненаведення мотивів прийнятих рішень «суб`єктивізує» акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, з яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм правову оцінку, та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність рішення (постанови Верховного Суду від 18.09.2019 у справі №826/6528/18, від 10.04.2020 у справі №819/330/18, від 10.01.2020 у справі №2040/6763/18).

Повертаючись до обставин у цій справі, в оскарженому рішенні про відмову позивачу в перетинанні державного кордону, відповідач лише послався на Правила перетинання державного кордону громадянами України, проте не зазначив конкретну норму законодавства, на підставі якої позивачу було обмежено виїзд з України.

Також спірне рішення не визначає, які документи позивач повинен був надати і не надав на паспортний контроль для дотримання умови, за якої реалізується наявне в позивача право виїзду за кордон, у зв`язку з чим було відмовлено в перетинанні державного кордону.

З огляду на вказане, рішення посадової особи військової частини НОМЕР_2 від 10.10.2024 не відповідає критеріям обґрунтованості, вмотивованості, чіткості та зрозумілості акта індивідуальної дії та породжує його неоднозначне трактування, що протиправно втручається у можливість реалізації конституційного права позивача вільно залишати територію України, а отже є протиправним та підлягає скасуванню.

При цьому, суд враховує висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2024 року у справі № 380/11916/22, які відповідно до вимог ч.5 ст.242 КАС України, підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Виходячи зі змісту заяв по суті справи щодо фактичної підстави для відмови позивачу в перетинанні державного кордону, суд додатково зазначає таке.

Пунктом 2-1 Порядку № 57, зокрема, передбачено:

У разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану перетинати державний кордон мають право:

особи з інвалідністю за наявності посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або пенсійного посвідчення чи посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю, в яких зазначено групу та причину інвалідності, або довідки для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою, затвердженою Мінсоцполітики (далі - документи, що підтверджують інвалідність) (абз.2 пункту 2-1);

особи, які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю і супроводжують таких дружину (чоловіка) для виїзду за межі України, за наявності документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність (абз.3 пункту 2-1);

особи, які мають одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи і супроводжують одного із таких батьків для виїзду за межі України, за наявності документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність, а також документів, що підтверджують спільне проживання (їх задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) збігається із задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) їх батьків чи батьків дружини (чоловіка), або здійснення догляду за своїми батьками чи батьками дружини (чоловіка), що підтверджується актом встановлення факту здійснення догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), або документів (посвідчення, довідки) про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд. Акт встановлення факту здійснення догляду складається на підставі звернення особи з інвалідністю I чи II групи або особи, яка здійснює догляд, до районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради із заявою про здійснення особою такого догляду. У випадку, якщо особа з інвалідністю I чи II групи є взятою на облік внутрішньо переміщеною особою, звернення із заявою про здійснення догляду подається за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи. На підставі такого звернення особи з інвалідністю I чи II групи або особи, яка здійснює догляд, районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом сільської, селищної, міської ради не пізніше ніж протягом п`яти робочих днів після надходження заяви складається акт встановлення факту здійснення догляду в довільній формі. Зазначений акт надсилається заявнику або видається особисто за його бажанням (абз.4 пункту 2-1).

Отже, абзац 2 вказаного пункту встановлює перелік документів для перетину кордону особами з інвалідністю, а абзац 4 цього пункту - перелік документів для перетину кордону особами, які мають одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи і супроводжують одного із таких батьків для виїзду за межі України. При цьому, абзац 4 пункту 2-1 Правил № 57 вимагає, серед іншого, надання документа, що підтверджує інвалідність.

Позивачем було пред`явлено до прикордонного контролю довідка до акта огляду МСЕК серії 12ААГ № 879904 про встановлення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІІ групи інвалідності безстроково.

Зазначений документ є первинним, який видається уповноваженим на встановлення інвалідності органом, та який підтверджує факт встановлення особі інвалідності відповідної групи.

Тому суд вважає обґрунтованими доводи позивача про те, що така довідка до акта огляду МСЕК безперечно є документом, що підтверджує інвалідність ОСОБА_3 .

Підстав для застосування абзацу 2 пункту 2-1 Правил № 57 до спірних правовідносин суд не вбачає, оскільки цей абзац, як зазначено вище встановлює перелік документів, необхідних для перетину державного кордону особою з інвалідністю.

Суд зауважує, що законодавчий акт має бути чітким і зрозумілим, щоб не допускати можливості його двозначного (множинного) трактування.

В іншому випадку таких законодавчий акт не відповідає принципу юридичної визначеності та якості закону. За таких умов, законодавчий акт, що допускає неоднозначне трактування, слід тлумачити на користь особи, а не на користь суб`єкта владних повноважень.

Тому доводи відповідача про те, що до спірних правовідносин слід застосовувати приписи абзацу 2 пункту 2-1 Правил № 57 (щодо документів, які підтверджують інвалідність), за тих обставин, що вказані Правила не містять такого застереження, суд вважає безпідставними та не бере їх до уваги.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача надати дозвіл на перетин Державного кордону України, суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 7 Закону №1710-VI паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону.

У ході перевірки документів уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України використовують технічні засоби контролю для пошуку ознак підробки у документах, здійснюють пошук необхідної інформації у базах даних Державної прикордонної служби України, а також за результатами оцінки ризиків проводять опитування осіб, які прямують через державний кордон.

Уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України з урахуванням результатів оцінки ризиків можуть проводити повторну перевірку документів осіб, які перетинають державний кордон.

Паспортні та інші документи осіб перевіряються в кабінах паспортного контролю, на смугах руху транспорту, у контрольних павільйонах, службових приміщеннях пунктів пропуску через державний кордон чи безпосередньо в транспортних засобах.

Відповідно до п.12 Правил № 57 для здійснення прикордонного контролю громадяни подають уповноваженим службовим особам підрозділу охорони державного кордону паспортні, а у випадках, передбачених законодавством, і підтверджуючі документи без обкладинок і зайвих вкладень. Паспортні та підтверджуючі документи громадян, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами підрозділу охорони державного кордону з метою встановлення їх дійсності та належності громадянину, який їх пред`являє.

У ході перевірки документів під час виїзду з України з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасового обмеження громадянина у праві виїзду за кордон.

За п.13 Правил № 57, під час здійснення прикордонного контролю уповноважені службові особи підрозділу охорони державного кордону використовують бази даних Держприкордонслужби про осіб, які перетнули державний кордон, вчинили правопорушення, протидію яким законодавством віднесено до компетенції Держприкордонслужби, яким тимчасово обмежено право виїзду з України, про недійсні, викрадені та втрачені паспортні документи, а також інші передбачені законом бази даних. Інформація про громадян, яким уповноваженою службовою особою Держприкордонслужби або Головою Державної прикордонної служби надано дозвіл на перетинання державного кордону, вноситься до відповідної бази даних.

Таким чином, перевірку документів та встановлення їх достатності, дійсності та приналежності відповідній особі для перетинання кордону України є компетенцією Держприкордонслужби чи відповідного уповноваженого органу на період оголошення воєнного стану в державі.

При цьому, суд не уповноважений здійснювати перевірку наявності чи відсутності усіх підстав, визначених законодавцем, у випадку, якщо відповідач цього не здійснив.

Суд враховує, що прийняття рішення про надання чи відмову в наданні дозволу на перетин державного кордону належить до виключної компетенції органів Державної прикордонної служби України та приймається в кожному конкретному випадку за наслідками вивчення наданих особою до перевірки документів з урахуванням чинних на момент прийняття такого рішення правил перетину кордону.

Прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача видати дозвіл на перетин Державного кордону України без перевірки документів та встановлення їх достатності, їх дійсності та приналежності відповідній особі для перетинання кордону України може бути необґрунтованим та призвести до видачі такого дозволу з порушенням закону.

З огляду на викладене, суд у спірних правовідносинах не може перебирати на себе повноваження іншого органу та, відповідно, встановлювати достатність документів для перетинання кордону, тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача компенсації матеріальної шкоди, заподіяної ненаданням дозволу на перетин державного кордону України 10.10.2024 року в сумі 1602 гривні, суд зазначає таке.

Відповідно до ст.1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Згідно ст.1173 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Суд зазначає, що сам факт заподіяння матеріальної шкоди має довести суду позивач. Однак судом не встановлено факту заподіяння будь-якої шкоди позивачу діями чи бездіяльністю відповідача.

Придбання страхового полісу "Зелена карта" можливе і після проходження прикордонного контролю у пункті пропуску «Паланка-Маяки-Удобне». Отже, придбання позивачем цього полісу до перетину Державного кордону України не було виправданим.

Наданий позивачем фіскальний чек № 653880 підтверджує придбання ним пального у січні 2024 року, у той час як спірне рішення прийняте відповідачем 10 жовтня 2024 року. Отже, цей документ не стосується понесених позивачем витрат, пов`язаних з прибуттям на авто від місця проживання до пункту пропуску «Паланка-Маяки-Удобне» та у зворотньому напрямку.

У зв`язку з вищевикладеним, суд дійшов висновку, що у задоволенні вказаної вимоги слід відмовити.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, згідно ч.3 ст.139 КАС України, суд присуджує позивачу здійснені ним документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань відповідача пропорційно до задоволених вимог, у сумі 484,48 грн (968,96 грн/2).

Керуючись ст.ст. 2, 5-6, 9, 72, 77, 90, 139, 241-246, 262, 293 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_5 ) до НОМЕР_1 прикордонного загону (військової частини НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України (адреса: АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення начальника групи іпс впс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » НОМЕР_1 прикордонного загону (військової частини НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України, лейтенанта ОСОБА_8 , від 10 жовтня 2024 року про відмову в перетинанні Державного кордону України, ухвалене щодо ОСОБА_1 .

У задоволенні решти позову відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань НОМЕР_1 прикордонного загону (військової частини НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 484,48 грн (чотириста вісімдесят чотири гривні сорок вісім копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.В. Андрухів