Справа № 160/22675/24
Суддя: Чепурнов Д.В.
Дата ухвалення: 2025-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

21 січня 2025 року м. Дніпросправа № 160/22675/24
Суддя І інстанції Сластьон А.О.

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чепурнова Д.В. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Сафронової С.В.,

розглянувши в порядку письмовому провадженні в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції () щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 в повному обсязі грошового забезпечення у вигляді доплати за службу в нічний час за період проходження служби;

- зобов`язати Департамент патрульної поліції () нарахувати та виплатити ОСОБА_1 невиплачене в повному обсязі грошове забезпечення у вигляді доплати за службу в нічний час за період проходження служби;

- визнати протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції () щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 в повному обсязі додаткової доплати до грошового забезпечення відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2020 року №375 «Деякі питання оплати праці (грошового забезпечення) окремих категорій працівників, військовослужбовців Національної гвардії та Державної прикордонної служби, осіб рядового та начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, поліцейських, які забезпечують життєдіяльність населення, на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом, та протягом 30 днів з дня його відміни»;

- зобов`язати Департамент патрульної поліції () встановити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 в повному обсязі додаткову доплату до грошового забезпечення відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2020 року №375 «Деякі питання оплати праці (грошового забезпечення) окремих категорій працівників, військовослужбовців Національної гвардії та Державної прикордонної служби, осіб рядового та начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, поліцейських, які забезпечують життєдіяльність населення, на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОУШ-19, спричиненої коронавірусом, та протягом 30 днів з дня його відміни»;

- визнати протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції () щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з листопада 2015 по жовтень 2017 року включно;

- зобов`язати Департамент патрульної поліції () нарахувати та сплатити ОСОБА_1 заборгованість з індексації грошового забезпечення за період з листопада 2015 по жовтень 2017 року включно.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії залишено без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до адміністративного суду.

Не погодившись з такою ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив її скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга обґрунтована помилковістю висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для залишення без розгляду адміністративного позову. Вказує на те, що надані відповідачем архівні відомості за 2016-2023 роки, які стали основним доказом ніби то пропущення строку позивача на звернення до суду, самі по собі є неправдивими, сфабрикованими, підробленими та недопустимими. Зазначає, що судом було залишено поза увагою той факт, що частина заявлених позивачем вимог стосуються його служби до 19.07.2022 року, і на той час положення ст. 233 КЗпП не передбачали обмежень будь-яким строком звернення з позовом до суду про стягнення належних працівнику сум. Також, скаржником акцентовано увагу на тому, що відповідачем не було надано повідомлення про суми нараховані та виплачені при звільненні, з отриманням якого, розпочинається відлік строку, визначеного ст. 233 КЗпП.

В письмовому відзиві на апеляційну скаргу Департамент патрульної поліції просив відмовити у її задоволенні та залишити без змін ухвалу суду першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм процесуального права, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 наказом Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області від 07.11.2015 року №1 о/с було призначено на посаду поліцейського батальйону патрульної служби ГУНП в Дніпропетровській області.

16.01.2016 року наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 21.01.2016 року №9 о/с позивача було переведено до Департаменту патрульної поліції та призначено на посаду поліцейського роти №2 батальйону №1 Управління патрульної поліції в м. Дніпропетровську.

Згідно із наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 09.05.2024 року №802 о/с старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 , командира роти тактико-оперативного реагування управління патрульної поліції в Дніпропетровській області звільнено зі служби в поліції з 20 травня 2024 року з виплатою грошової компенсації за 5 діб невикористаної щорічної основної та додаткової оплачуваних відпусток (2015 рік 3 доби, 2020 рік 2 доби) та з відрахуванням грошового забезпечення за 23 доби надмірно нарахованої частини щорічної відпустки за час невідпрацьованої частини 2024 року, установивши премію за травень 2024 року в розмірі 239,980%. Станом на день звільнення стаж служби в поліції для виплати надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки в календарному обчисленні 10 років 07 місяців 28 днів, для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби 10 років 07 місяців 28 днів.

Позивач, вважаючи, що відповідачем не було виплачено всі належні йому суми при звільненні, зокрема, доплати за службу в нічний час, доплати до грошового забезпечення за період дії карантину, індексації грошового забезпечення за період дії карантину, звернувся з адміністративним позовом до суду.

Суд першої інстанції залишаючи адміністративний позов без розгляду зробив висновок про те, що позивачем пропущено встановлений ч.2 ст. 233 КЗпП строк звернення до суду з позовом про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні. В основу зазначеного висновку покладено те, що позивач був ознайомлений під підпис про всі виплачені йому суми за період з листопада 2015 року по грудень 2022 року, що підтверджується архівними довідками. При цьому грошове забезпечення, яке отримувалось позивачем з січня 2023 року по квітень 2024 року не підпадає під визначення сум, нарахованих та виплачених працівникові при звільненні, в розумінні ст. 116 КЗпП, оскільки доплата за службу в нічний час та доплата, передбачена постановою №375 є щомісячними періодичними платежами, а відтак, про порушення своїх прав, позивач повинен був дізнатися з дня отримання ним грошового забезпечення за відповідний місяць. Відтак, останнім днем звернення із заявленими позовними вимогами було 02.10.2023 року, в той час, як з адміністративним позовом позивач звернувся до суду 20.08.2024 року.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Згідно із ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (ч.3 ст.3 КАС України).

Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Положеннями ч.5 ст.122 КАС України обумовлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Згідно з ч.3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані ст.123 КАС України, згідно із частиною третьою якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у ч.2 ст.122 цього Кодексу.

Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (грошового забезпечення) у разі порушення законодавства про оплату праці.

Відповідно до абз.1 ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно ст.4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Так, відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (частина перша статті 233 КЗпП України).

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.

Так, надаючи тлумачення статті 58 Конституції України у Рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України зазначив, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (абзаци перший і другий пункту 2 мотивувальної частини Рішення).

У Рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп і від 05 квітня 2001 року №3-рп/2001 зроблено аналогічні висновки про те, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Водночас, Конституційний Суд України звернув увагу на те, що частина перша статті 58 Конституції України передбачає винятки із конституційного принципу неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001).

Крім того, у своїх рішеннях Конституційний Суд України постійно наголошує на тому, що ключовим у питанні розуміння гарантованого статтею 8 Конституції України принципу верховенства права є принцип юридичної (правової) визначеності, який вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року №2-р/2017).

Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005).

Отже, державні установи повинні бути послідовними щодо прийнятих ними нормативних актів, а також дотримуватися розумної рівноваги між передбачуваністю (довірою, законними очікуваннями, впевненістю) особи і тими інтересами, заради забезпечення яких у регулювання вносяться зміни. Повага до такої впевненості, як зазначав Європейський суд з прав людини, має бути мірою правового захисту у внутрішньому праві проти свавільного втручання державних органів у гарантовані права (пункт 156 Рішення у справі «Kopecky проти Словаччини» від 28 вересня 2004 року, заява №44912/98).

Одним із механізмів запобігання свавільному втручанню держави та її органів у реалізацію прав і свобод людини є закріплений у частині третій статті 22 Конституції України принцип недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних.

Таким чином, надання нормативно-правовому акту ретроактивної дії не порушуватиме принципи незворотності дії в часі та правової визначеності, якщо ці зміни не погіршують правове становище особи: не встановлюють чи не посилюють юридичну відповідальність, не скасовують і не обмежують чинні права і свободи.

З огляду на згадані правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд у постанові від 08 серпня 2024 року по справі №380/29686/23 дійшов висновку про поширення дії статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01 липня 2022 року №2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності, тобто після 19.07.2022р.

Так, звертаючись з адміністративним позовом до суду, позивач, зокрема просив зобов`язати відповідача нарахувати та виплати невиплачене в повному обсязі грошове забезпечення у вигляді доплати за службу в нічний час за період проходження служби, додаткової доплати до грошового забезпечення відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2020 року №375, заборгованість з індексації грошового забезпечення за період з листопада 2015 по жовтень 2017 року включно.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач проходив службу з 07 листопада 2015 року по 20 травня 2024 року.

Тобто, заявлені позовні вимоги охоплюють, зокрема, період до 19.07.2022 року, під час якого частина друга статті 233 Кодексу законів про працю України діяла в редакції, згідно з якою, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції залишаючи без розгляду позовні вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплати невиплачене в повному обсязі грошове забезпечення у вигляді доплати за службу в нічний час за період проходження служби, додаткову доплату до грошового забезпечення відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2020 року №375, заборгованість з індексації грошового забезпечення за період з листопада 2015 по жовтень 2017 року включно, за період до 19.07.2022 року, дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем тримісячного строку звернення до суду, визначеного ст. 233 КЗпП

При вирішенні спірного питання щодо залишення судом першої інстанції без розгляду позову в частині вимог, заявлених за період з 19.07.2022 року по 20.05.2024 року, колегія суддів виходить з наступного.

За твердженнями скаржника, у даному випадку підлягають застосуванню положення частини другої статті 233 КЗпП України, якою визначено, що у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, застосовується тримісячний строк з дня одержання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні.

Колегія суддів критично ставиться до таких доводів скаржника, оскільки визначений ч.2 ст.233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду, який обраховується з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, стосується спорів про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні.

У даній справі вимоги ОСОБА_1 стосуються нарахування та виплати заробітної плати під час проходження ним публічної служби у період з 19.07.2022 року по 20.05.2024 року та безпосередньо не пов`язані з фактом його звільнення 20.05.2024 року та виплатою всіх сум, які належать виплаті при звільненні.

А відтак, на переконання колегії суддів, у даному випадку застосуванню підлягають саме положення частини першої статі 233 КЗпП України, відповідно до яких, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

В свою чергу, як правильно було зазначено судом першої інстанції, доплата за службу в нічний час та доплата, передбачена постановою №375, є щомісячними періодичними платежами. Відтак, про порушення своїх прав особа повинна була дізнатися з дня отримання нею грошового забезпечення за відповідний місяць, а не в день звільнення.

При цьому, колегією суддів враховується також, що відповідно до п. 1 постанови КМУ від 29.04.2020 №375 "Деякі питання оплати праці (грошового забезпечення) окремих категорій працівників, військовослужбовців Національної гвардії та Державної прикордонної служби, осіб рядового та начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, поліцейських, які забезпечують життєдіяльність населення, на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та протягом 30 днів з дня його відміни" (надалі - постанова №375) додаткова доплата до заробітної плати (грошового забезпечення) встановлюється на період карантину та протягом 30 днів з дня його відміни.

Карантин діяв до 30.06.2023 року. З огляду на викладене виплата доплати згідно з постановою КМУ №375 не могла здійснюватися після липня 2023 року.

Відтак, зважаючи на те, що з адміністративним позовом до суду ОСОБА_1 звернувся 20 серпня 2024 року, то позовні вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплати невиплачене в повному обсязі грошове забезпечення у вигляді доплати за службу в нічний час за період проходження служби в частині періоду з 19.07.2022 року по 30.04.2024 року та про зобов`язання відповідача нарахувати та виплати додаткову доплату до грошового забезпечення відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2020 року №375 заявлені з пропуском строку, визначеного ч.1 ст. 233 КЗпП.

При цьому, позивачем не наведено обставин, які йому об`єктивно перешкоджали звернутися до суду з такими позовними вимогами у строк, передбачений ч.1 ст.233 КЗпП України.

Доводи, якими скаржник у даній справі обґрунтовує свої вимоги, колегія суддів розцінює як намагання штучно продовжити встановлений процесуальним законом строк звернення з позовом до суду.

У зв`язку з чим, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для залишення без розгляду позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача нарахувати та виплати невиплачене в повному обсязі грошове забезпечення у вигляді доплати за службу в нічний час за період проходження служби в частині періоду з 19.07.2022 року по 30.04.2024 року та про зобов`язання відповідача нарахувати та виплати додаткову доплату до грошового забезпечення відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2020 року №375.

Разом з тим, позивачем не було пропущено строк звернення до суду, визначений ч.1 ст. 233 КЗпП, із позовними вимогами про зобов`язання відповідача нарахувати та виплати невиплачене в повному обсязі грошове забезпечення у вигляді доплати за службу в нічний час за період проходження служби в частині періоду з 01.05.2024 року по 20.05.2024 року, зважаючи на те, що вказана надбавка нараховується за фактично відпрацьований час, та беручи до уваги дату звільнення позивача зі служби 20.05.2024 року та дату звернення з адміністративним позов до суду 20.08.2024 року.

Відтак, суд першої інстанції, залишаючи без розгляду позовні вимоги в цій частині також дійшов до помилкового висновку.

Таким чином, суд першої інстанції при ухваленні судового рішення про залишення поданого позивачем позову без розгляду у повному обсязі не врахував вказаних вище обставин та належним чином не дослідив характер вказаних вище позовних вимог, не дослідив питання щодо дотримання позивачем процесуального строку звернення до суду з вказаними позовними вимогами, не застосував норму матеріального права, яку необхідно було застосувати, що призвело до безпідставного залишення без розгляду позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплати невиплачене в повному обсязі грошове забезпечення у вигляді доплати за службу в нічний час за період проходження служби, додаткову доплату до грошового забезпечення відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2020 року №375, заборгованість з індексації грошового забезпечення за період з листопада 2015 по жовтень 2017 року включно, за період до 19.07.2022 року та про зобов`язання відповідача нарахувати та виплати невиплачене в повному обсязі грошове забезпечення у вигляді доплати за службу в нічний час за період проходження служби з 01.05.2024 року по 20.05.2024 року.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ст. 320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Колегія суддів зазначає, що в даному випадку ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 242 КАС України, оскільки судом першої інстанції порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції в частині залишення без розгляду позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплати невиплачене в повному обсязі грошове забезпечення у вигляді доплати за службу в нічний час за період проходження служби, додаткову доплату до грошового забезпечення відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2020 року №375, заборгованість з індексації грошового забезпечення за період з листопада 2015 по жовтень 2017 року включно, за період до 19.07.2022 року та про зобов`язання відповідача нарахувати та виплати невиплачене в повному обсязі грошове забезпечення у вигляді доплати за службу в нічний час за період проходження служби з 01.05.2024 року по 20.05.2024 року підлягає скасуванню, а справа в цій частині позовних вимог направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 320, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2024 року скасувати в частині залишення без розгляду позовних вимог ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про:

- визнання протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції () щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 в повному обсязі грошового забезпечення у вигляді доплати за службу в нічний час за період з 07 листопада 2015 року по 19 липня 2022 року та з 01 травня 2024 року по 20 травня 2024 року;

- зобов`язання Департамент патрульної поліції () нарахувати та виплатити ОСОБА_1 невиплачене в повному обсязі грошове забезпечення у вигляді доплати за службу в нічний час за період з 07 листопада 2015 року по 19 липня 2022 року та з 01 травня 2024 року по 20 травня 2024 року;

- визнання протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції () щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 в повному обсязі додаткової доплати до грошового забезпечення відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2020 року №375 «Деякі питання оплати праці (грошового забезпечення) окремих категорій працівників, військовослужбовців Національної гвардії та Державної прикордонної служби, осіб рядового та начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, поліцейських, які забезпечують життєдіяльність населення, на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом, та протягом 30 днів з дня його відміни» за період по 19 липня 2022 року;

- зобов`язання Департамент патрульної поліції () встановити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 в повному обсязі додаткову доплату до грошового забезпечення відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2020 року №375 «Деякі питання оплати праці (грошового забезпечення) окремих категорій працівників, військовослужбовців Національної гвардії та Державної прикордонної служби, осіб рядового та начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, поліцейських, які забезпечують життєдіяльність населення, на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОУШ-19, спричиненої коронавірусом, та протягом 30 днів з дня його відміни» за період по 19 липня 2022 року;

- визнання протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції () щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з листопада 2015 по жовтень 2017 року включно;

- зобов`язання Департамент патрульної поліції () нарахувати та сплатити ОСОБА_1 заборгованість з індексації грошового забезпечення за період з листопада 2015 по жовтень 2017 року включно.

Справу в цій частині позовних вимог направити до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

В іншій частині ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 21 січня 2025 року.

Головуючий - суддя Д.В. Чепурнов

суддя С.М. Іванов

суддя С.В. Сафронова