Справа № 320/43850/23
Суддя: Желєзний І.В.
Дата ухвалення: 2025-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

22 січня 2025 року

м. Київ

справа №320/43850/23

адміністративне провадження № К/990/1501/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Желєзного І.В.,

суддів: Білак М.В., Мацедонської В.Е.,

перевіривши касаційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 червня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2024 року у справі № 320/43850/23 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства юстиції України в якому просив стягнути з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 06 жовтня 2022 року по 31 жовтня 2023 року включно.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 24 червня 2024 року позов задоволено повністю. Стягнуто з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток в загальній сумі 1 065 768 грн 84 коп. за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 жовтня 2022 року у справі № 640/4922/20 про поновлення на роботі за період з 06 жовтня 2022 року по 31 жовтня 2023 року.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Міністерство юстиції України оскаржило його в апеляційному порядку.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2024 року апеляційну скаргу Міністерства юстиції України задоволено частково. Рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 червня 2024 року в частині стягнення з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку в сумі 3 819 грн 96 коп. за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 жовтня 2022 року у справі № 640/4922/20 про поновлення на роботі за 31 жовтня 2023 року скасовано та ухвалено постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України у цій частині відмовлено. Рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 червня 2024 року в іншій частині позовних вимог залишено без змін.

Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, Міністерство юстиції України через підсистему «Електронний суд» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою в цій справі, у якій просить скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 червня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2024 року.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за вказаною касаційною скаргою, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

На підставі статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів».

За змістом частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

На підставі частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Судом установлено, що розгляд справи у суді першої інстанції відбувався за правилами спрощеного позовного провадження.

Пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України визначено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Частиною першою статті 257 КАС України передбачено, що за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Крім того, згідно із частиною другою статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно до частини четвертої статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах:

1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом;

2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;

4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Проаналізувавши встановлені судами обставини справи, предмет спору та обраний відповідачем спосіб захисту його прав, доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про те, що характер спірних правовідносин, предмет і категорія спору, коло учасників спірних правовідносин, правозастосовна практика, що складалася з приводу спорів цієї категорії, відсутність ознак, які відрізняють цю касаційну скаргу від інших, дають підстави вважати, що судові рішення, які ухвалені у справі за позовом ОСОБА_1 , розглянутої в порядку спрощеного позовного провадження, не підлягають касаційному оскарженню.

В касаційній скарзі скаржник посилається на те, що ця справа підлягає касаційному оскарженню на підставі підпунктів «в» та «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, зазначаючи, що суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково, а також те, що справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для скаржника.

Суд касаційної інстанції відхиляє зазначені доводи, оскільки вжите національним законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Указане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням і захистом цінностей, утрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення: визначення і зміну конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України тощо.

Однак, скаржник не навів конкретних фактів наявності значного суспільного інтересу саме до цієї конкретної справи та за таких конкретних обставин.

Стосовно «виняткового значення» справи для учасника справи, то в даному випадку оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.

У касаційній скарзі не наведено обставин, які б свідчили про наявність у справі ознак виняткового значення, а також не виділено особливо рідкісних, унікальних вимог, що дають підстави вважати, що вона має значення для уніфікованого розуміння та застосування права для сторін спору.

Суд враховує, що для кожної із сторін справа, в якій він є учасником має виняткове значення, оскільки спірні правовідносини, що склались, потребують судового втручання.

Разом з тим, скаржник повинен довести, що спірні правовідносини є винятковими та такими, що без судового захисту можуть призвести до незворотних наслідків.

Суд відхиляє твердження скаржника, що справа має виняткове значення для нього, оскільки вони не підтверджені належними доказами та не обґрунтовані обставинами, які б виділяли вимоги скаржника у цій справі в якусь особливу категорію спорів, є винятковими та такими, що без судового захисту можуть призвести до незворотних наслідків.

Посилання скаржника на те, що справа віднесена до категорії справ незначної складності помилково безпідставне, оскільки ця справа не підпадає під категорію справ, які згідно із частиною четвертою статті 257 КАС України не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження. Необґрунтованими є доводи скаржника про те, що позивач є особою, яка відповідно до Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII «Про запобігання корупції» займає відповідальне та особливо відповідальне становище із посиланням на те, що ця справа не відноситься до категорії малозначних справ, визначених частиною шостою статті 12 КАС України, оскільки вказане не виключає можливість розгляду цієї справи за правилами спрощеного позовного провадження саме для швидкого вирішення справи, що передбачено частиною другою статті 12 та частиною другою статті 257 КАС України.

Інші обґрунтовані посилання на існування обставин передбачених підпунктами «а»-«г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України у касаційній скарзі відсутні та такі обставини не вбачаються з поданих матеріалів касаційної скарги.

При цьому використання оціночних чинників, як-то: «винятковість значення справи для скаржника», «суспільний інтерес», «значення для формування єдиної правозастосовчої практики», «малозначні справи» тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду наголошує, що визначені підпунктами «а»-«г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип правової визначеності буде порушено.

Щодо посилання скаржника на підстави касаційного оскарження, визначені у частині четвертій статті 328 КАС України, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду зазначає, що передумовою для перевірки наявності підстав касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій, встановлених пунктами 1-4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, є наявність обставин, визначених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

У касаційній скарзі скаржник посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки на його думку, судами попередніх інстанцій не ураховано висновки, які викладені у постанові Верховного Суду від 16 лютого 2023 року у справі № 440/557/21 щодо застосування статті 48 КАС України.

Водночас, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду зауважує, що вказане посилання скаржника є необґрунтованим з огляду на неподібність правовідносин справи № 440/557/21 та цієї справи із висновком, застосованим судами попередніх інстанцій.

Як убачається з обставин справи № 440/557/21, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Держави України про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями, бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

За висновками Верховного Суду в цій справі суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, не з`ясував суть спірних правовідносин та не визначив належних відповідачів, до яких мають бути пред`явлені позивачем вимоги щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності Держави України, тобто не встановив суб`єктний склад.

Натомість у справі № 320/43850/23 позивачем висунуто вимоги до Міністерства юстиції України за несвоєчасне виконання рішення суду яке набрало законної сили 06 жовтня 2022 року, тобто до відповідача, який згодом, а саме наказом від 31 жовтня 2023 року № 1797/к поновив позивача на посаді, рівнозначній посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Київській області у правонаступнику Головного територіального управління юстиції у Київській області - Центральному міжрегіональному управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Відтак, висновки у справі № 440/557/21 не корелюються із обставинами справи, що переглядається.

Таким чином, не є слушним посилання скаржника на пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, як на підставу касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій.

При цьому, в оскаржуваному рішенні суд апеляційної інстанції зазначив, що не приймає до уваги посилання Міністерства юстиції України про те, що саме Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) уповноважене виконувати рішення у цій справі, оскільки саме наказом Міністерства юстиції України від 31 жовтня 2023 року № 1797/к ОСОБА_1 поновлено на посаді. Доводи ж касаційної скарги про те, що Міністерство юстиції України не є належним відповідачем у цій справі, не спростовують наведених вище висновків суду апеляційної інстанції.

Відтак, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у справі, розглянутій за правилами спрощеного позовного провадження, а аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України виняткових обставин справи, то у відкритті касаційного провадження у цій справі слід відмовити.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини умови прийнятності касаційної скарги можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у цьому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції.

Отже, вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

На підставі пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись статтями 3, 248, 328, 333, 359 КАС України, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Міністерства юстиції України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 червня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2024 року у справі № 320/43850/23 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про зобов`язання вчинити певні дії.

Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач СуддіІ.В. Желєзний М.В. Білак В.Е. Мацедонська