Справа № 300/7159/24
Суддя: Панікар І.В.
Дата ухвалення: 2025-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"23" січня 2025 р. справа № 300/7159/24
Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Панікара І.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, визнання протиправними та скасування наказів, стягнення моральної шкоди, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач-1), військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач-2), за змістом якого (з урахуванням уточнення) просить суд:
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо призову позивача на військову службу під час мобілізації і відправлення в складі команди до в/ч НОМЕР_1 із подальшим зняттям з військового обліку;
- визнати протиправним і скасувати наказ ІНФОРМАЦІЯ_1 від 13.09.2024 в частині призову позивача на військову службу під час мобілізації і відправлення в складі команди до в/ч НОМЕР_1 із подальшим зняттям з військового обліку;
- визнати протиправним і скасувати наказ військової частини НОМЕР_1 від 13.09.2024 щодо зарахування позивача до списків особового складу та призначення на посаду старшого навідника міномета;
- відшкодувати за рахунок держави моральну шкоду в розмірі 710000,00 грн., заподіяну позивачу незаконними діями та незаконним рішенням ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позовні вимоги мотивовані переконанням позивача у його незаконному призові на військову службу під час мобілізації, як військовослужбовця, оскільки внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення передбаченого статтею 263 КК України. Відповідно до частини 2 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального правопорушення є підставою для призупинення військової служби та звільнення з посади. Враховуючи вказані обставини, на думку позивача, наказ ІНФОРМАЦІЯ_1 від 13.09.2024 в частині призову позивача на військову службу під час мобілізації і відправлення в складі команди до в/ч НОМЕР_1 із подальшим зняттям з військового обліку та наказ військової частини НОМЕР_1 від 13.09.2024 щодо зарахування позивача до списків особового складу та призначення на посаду старшого навідника міномета підлягають скасуванню. Окрім того, вказано, що протиправними діями і рішеннями ІНФОРМАЦІЯ_1 позивачу завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, і переживаннях. З таких підстав, вважає, що відповідачі діяли протиправно, всупереч діючому законодавству, внаслідок того, просив позов задовольнити повністю.
По справі здійснювався ряд наступних процесуальних дій.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26.09.2024 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху (а.с.17-18).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07.10.2024 відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку, визначеному статтею 262 КАС України (а.с.28-29).
Відповідач військова частина НОМЕР_1 , скористалася правом подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 21.10.2024, згідно змісту якого, представник відповідача щодо можливості задоволення заявлених позовних вимог заперечив. Вказав, що внесення відносно позивача відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань чи вручення йому обвинувального акту по обвинуваченню у злочині передбаченому частиною 1 статті 263 Кримінального кодексу України, жодним чином не свідчить про протиправність дій відповідачів, внаслідок чого, не породжує у позивача права, а у відповідачів обов`язку на призупинення військової служби, звільнення з неї (а.с.54-57).
15.01.2024 від позивача через підсистему «Електронний суд» надійшли додаткові пояснення (а.с.71-74).
Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, дослідивши позовну заяву, відзиви на позов, та в сукупності письмові докази, встановив наступне.
Відповідно до змісту наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (з основної діяльності) від 13.09.2024 за № 327 старшого солдата ОСОБА_1 призвано та направлено для проходження військової служби під час мобілізації в особливий період військовозобов`язаних відповідно до поіменного списку, які 13.09.2024 призвані і відправлені в склад команди до в/ч НОМЕР_1 , із подальшим зняття із військового обліку (а.с.44).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по строковій частині) від 13.09.2024 за № 257 старшого солдата ОСОБА_1 з 13.09.2024 зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення (а.с.61).
За змістом витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань судом встановлено, що 13.03.2023 внесено відомості щодо вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення передбаченого частиною 1 статті 263 КК України (а.с.5).
Проте, як зазначає позивач, факт внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань є підставою визнання протиправними дій ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо призову останнього на військову службу під час мобілізації і відправлення в складі команди до військової частини НОМЕР_1 та скасування оскаржуваних наказів відповідачів.
Надаючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд виходить з таких підстав та мотивів.
Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Відповідно до статті 65 Основного Закону України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Поряд з цим, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-ХІІ від 25.03.1992 (далі - Закон № 2232-ХІІ) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Відповідно до частин 1, 2 статті 1 Закону № 2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Частиною 6 статті 2 Закону № 2232-ХІІ передбачено наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Положеннями статті 3 Закону № 2232-XII передбачено, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", Закон "Про збройні сили України", Закон "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
За приписами статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII (далі - Закон України № 3543-XII) мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Цією ж статтею Закону України № 3543-XII визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Статтею 1 Закону України «Про оборону України» передбачено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Так, мобілізаційна підготовка та мобілізація є складовими частинами комплексу заходів, які здійснюються з метою забезпечення оборони держави, за винятком цільової мобілізації (частина 1 статті 3 Закону № 3543-XII).
Аналіз вказаних положень вказує, що з моменту оголошення рішення про мобілізацію чи з моменту введення воєнного стану в Україні у громадян України виникає конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.
Законом України № 2102-IX від 24.02.2022 затверджено Указ Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022.
В подальшому Законом № 2105-IX від 03.03.2022 затверджено Указ Президента України «Про загальну мобілізацію» № 65/2022 від 24.02.2022.
Таким чином, у зв`язку із введенням на території України правового режиму воєнного стану та прийняття рішення про мобілізацію, у громадян України, зокрема позивача, виник конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.
Відповідно до статті 22 Закону № 3543-ХІ призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.
Відповідно до пункту 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 № 154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.
У силу пункту 12 цього Положення керівник територіального центру комплектування та соціальної підтримки має право, зокрема, видавати у межах своїх повноважень накази та розпорядження.
Аналіз вказаних положень вказує, що призов громадян на військову службу під час мобілізації здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки на підставі статті 22 Закону № 3543-ХІ та Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 № 154.
Як встановлено судом, відповідно до змісту картки обстеження та медичного огляду №1115, громадянин ОСОБА_1 , 1996 року народження, рішенням призовної комісії визнаний придатним до військової служби (а.с.47).
Довідкою позаштатної постійно діючої військово-лікарської комісії від 13.09.2024 №189/2124 встановлено, що ОСОБА_1 , 1996 року народження, проведено медичний огляд військово-лікарською комісією та визнано, що позивач, відповідно до грифи ІІ Розладу хвороб є придатним до військової служби (а.с.48).
Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_1 з власної ініціативи пройшов повністю процедуру ВЛК та з урахуванням її висновків направлений для проходження військової служби, що підтверджується змістом наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (з основної діяльності) від 13.09.2024 № 327 про призвання позивача на військову службу до в/ч НОМЕР_1 (а.с.44).
Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення службовими особами відповідача-1 під час мобілізації протиправних дій щодо ОСОБА_1 суду не надано.
Тобто, аналізуючи обставини справи та чинне законодавство, відповідач-1 в даному випадку здійснював певні свої обов`язки в межах повноважень щодо призову військовозобов`язаного на військову службу під час мобілізації, внаслідок чого, суд вважає необґрунтованими доводи позивача про те, що його призов на військову службу по мобілізації відповідач-1 здійснив з порушенням повноважень.
Внаслідок чого, суд дійшов до переконання про те, що відповідач-1 у спірних правовідносинах забезпечив дотримання частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, позаяк ним взято до уваги усі суттєві поза розумним сумнівом фактори, тобто, юридично правильно та документально обґрунтовано врахував, що відносно позивача відсутні об`єктивні дані, котрі б беззастережно та беззаперечно підтверджували існування такого стану здоров`я людини чи інших факторів, які нездоланно і непереборно заважають виконанню військового обов`язку громадянина України із захисту Батьківщини.
Крім того, слід звернути увагу на те, що визнання протиправними дій чи рішень відповідача-1, які стосуються мобілізації позивача, не відновлять порушених прав останнього, оскільки наслідком такого способу захисту прав позивача не може бути звільнення ОСОБА_1 з військової служби.
Правовідносин між позивачем та відповідачем-1, пов`язані з мобілізацією позивача, завершилися прийняттям наказу про призов під час мобілізації та направлення позивача до в/ч НОМЕР_1 .
Таким чином, направлення ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_1 свідчить про реалізацію такого наказу та виникнення нових правовідносин між позивачем та в/ч НОМЕР_1 , які стосуються не мобілізації, а проходження військової служби.
Водночас, відповідно до змісту позовної заяви позивач стверджує, що оскільки відносно останнього внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо вчинення кримінального правопорушення передбаченого частино 1 стаття 263 ККУ та вручено обвинувальний акт від 03.04.2024, то відповідно до частини 2 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» вказана обставина є підставою для призупинення військової служби та звільнення з посади.
Аналізуючи вказані доводи позивача в розрізі визнання протиправними дії відповідача-1 щодо призову останнього на військову службу під час мобілізації та відправлення до в/ч НОМЕР_1 , суд вказує на таке.
«За фактом носіння, зберігання, придбання, збут вогнепальної зброї та боєприпасів без передбаченого законом дозволу військовослужбовцем одного з військових формувань на території Івано-Франківської області».
Суд зазначає, що наразі статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» чітко передбачені підстави для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язаних.
Однак, аналізуючи вказану норму, обвинувачення в кримінальному провадженні не є правом або підставою для надання відстрочки, та у встановленому законодавством порядку такі особи можуть бути мобілізовані до лав Збройних Сил України.
Разом з тим, позивач вказує, що «…Так як за ч. 2 ст. 24 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального правопорушення є підставою для призупинення військової служби та звільнення з посади, тому особа щодо якої внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо вчиненого нею кримінального правопорушення не може бути призвана та направлена для проходження військової служби під час мобілізації і відправлена в складі команди до в/ч…».
Суд зазначає, що позивачем вирвано з контексту вказану норму, та відповідно до чинного законодавства остання звучить наступним чином: «…Військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.
Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини, поданих відповідно до частини п`ятої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, та/або заяви, повідомлення начальника відповідного органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України про вчинене кримінальне правопорушення. Підставою для призупинення військової служби є отримання військовою частиною письмового повідомлення правоохоронного органу про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального правопорушення (витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань).
Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються…».
Тобто, вказана норма не має жодного відношення до обставин справи, та позивач не вірно трактував чинне законодавство, чим вводить в оману суд, оскільки в матеріалах справи не міститься інформації щодо внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань саме про самовільне залишення військової частини або місця служби, дезертирування із Збройних Сил України та інших військових формувань ОСОБА_1 , як то перебачено частиною 2 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання протиправними дій відповідача-1 щодо призову позивача на військову службу під час мобілізації і відправлення в складі команди до в/ч НОМЕР_1 , та, як наслідок, відсутні підстави визнання протиправним наказу від 13.09.2024 за № 327, на підставі якого здійснено такий призов.
Щодо позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу відповідача-2 від 13.09.2024 щодо зарахування позивача до списків особового складу та призначення на посаду старшого навідника міномета.
Відповідно до пункту 2.8 Інструкції, зарахування до списків військової частини прибулого особового складу (прийом на роботу працівників) проводиться наказом по стройовій частині, у день прибуття особового складу до військової частини.
Підставою для видання наказу про зарахування особового складу до списків військової частини (про прийом на роботу працівника) є: для військовослужбовців - іменні списки команд, приписи і документи, що посвідчують особу військовослужбовця.
Як вже вказувалося судом, у спірному випадку наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (з основної діяльності) від 13.09.2024 за № 327 старшого солдата ОСОБА_1 призвано та направлено для проходження військової служби під час мобілізації в особливий період військовозобов`язаних відповідно до поіменного списку, які 13.09.2024 призвані і відправлені в склад команди до в/ч НОМЕР_1 , із подальшим зняття із військового обліку (а.с.44).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по строковій частині) від 13.09.2024 за № 257 старшого солдата ОСОБА_1 з 13.09.2024 зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення (а.с.61).
Спірний наказ видано на підставі поіменного списку ІНФОРМАЦІЯ_3 за № 8/3221 від 13.09.2024 та рапорту старшого солдата ОСОБА_1 (вх.№ 4227 від 13.09.2024.
Тобто, однією із підстав видачі вказаного наказу є волевиявлення ОСОБА_1 , яке в даному випадку виразилося подачею рапорту від 13.09.2024.
Відповідно, судом встановлено законність процедури зарахування позивача, оскільки, що відповідний поіменний список ІНФОРМАЦІЯ_3 за № 8/3221 від 13.09.2024, що рапорт старшого солдата ОСОБА_1 на момент розгляду справи є чинними.
То ж, суд зазначає, що командир відповідача-2 не мав права не зарахувати позивача до особового складу військової частини НОМЕР_1 , адже отримав усі передбачені чинним законодавством документи та беззаперечні правові підстави для видання оспорюваного позивачем наказу.
Суд вкотре звертає увагу, що матеріалами справи не підтверджено, що на момент прийняття оскаржуваних наказів позивач не підлягав призову на військову службу під час мобілізації за станом здоров`я чи з інших законодавчо встановлених підстав, а навпаки вставлена власна ініціатива ОСОБА_1 до проходження військової служби в умовах мобілізації.
З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що оскаржуваний у даній справі наказ за №257 є правомірним та таким, що прийнятий відповідно до вимог частини 2 статті 2 КАС України.
Оскільки в ході судового розгляду судом не встановлено протиправних дій відповідачів щодо призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації та видачу оскаржуваних наказів, то позовна вимога про відшкодування за рахунок держави моральної шкоди в розмірі 710000,00 грн., яка на думку позивача заподіяна незаконними діями та незаконним рішенням ІНФОРМАЦІЯ_1 , також не підлягає до задоволення.
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно із нормами частини другої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до положень статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
При цьому, в силу положень частини 2 статті 77 вказаного Кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Водночас, всупереч наведеним вимогам, відповідач як суб`єкт владних повноважень довів в повному об`ємі правомірності своїх дій.
Зважаючи на встановлені у справі обставини та, з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог, внаслідок чого, в задоволенні позову слід відмовити.
З огляду на висновок суду про відмову у задоволенні позову, підстав для розподілу судових витрат, відповідно до вимог статті 139 КАС України, суд не вбачає.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

Позивач:

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , с. Загвіздя, Тисменицького району, Івано-Франківської області, 77540).

Відповідачі:

ІНФОРМАЦІЯ_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ).

Військова частина НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , АДРЕСА_2 ).

Суддя /підпис/ Панікар І.В.