Справа № 200/155/24
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2025-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2025 року справа №200/155/24

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Блохіна А.А., Компанієць І.Д., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 лютого 2024 року у справі № 200/155/24 (головуючий І інстанції Голубова Л.Б.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ), звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач, ВЧ), в якому просив:

1) визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 05 грудня 2023 року №734 в частині:

- самовільного залишення місця служби та недбалому відношенні до обов`язків військової служби та притягнення солдата ОСОБА_1 стрільця-зенітника зенітного ракетного відділення, зенітного ракетно-артилерійського взводу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 до дисциплінарної відповідальності та накладення дисциплінарного стягнення передбаченого п. в ст. 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України сувора догана;

- позбавлення солдата ОСОБА_1 щомісячної премії відповідно до його особистого внеску в загальні результати служби в повному обсязі за листопад 2023, за весь період відсутності, а також в повному обсязі за місяць повернення до військової частини;

- позбавлення солдата ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої ПКМУ №168 від 28.02.2022 року, за листопад 2023, за весь період відсутності, а також в повному обсязі за місяць повернення до військової частини;

- не нарахування і невиплати грошового забезпечення солдату ОСОБА_1 за час знаходження у самовільному залишенні військової частини, а саме з 16.11.2023 року до дати його повернення до військової частини;

2) зобов`язати нарахувати та виплатити солдату ОСОБА_1 стрільцю-зенітнику зенітного ракетного відділення, зенітного ракетно-артилерійського взводу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 грошове забезпечення у повному обсязі з листопада 2023 року по дату винесення судового рішення по справі відповідно до статті 9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та додаткової винагороди відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260 зі змінами та доповненнями.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 26 лютого 2024 року відмовлено у задоволені позовних вимог.

Позивач, не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування скарги зазначено, що представник відповідача як на неодноразове порушення військового статуту позивачем посилався на справу №200/6535/23, рішення по якій не набрало законної сили.

Відповідач не обґрунтовує правомірність прийняття наказу № 250-РС від 30.10.23, військової частини НОМЕР_2 , Регіонального управління Сил ТРО, який стосується безпосередньо командирів в/ч НОМЕР_1 та частково позивача.

05.11.23 позивач, прибувши з лікування до в/ч НОМЕР_1 , подав відповідний рапорт командиру роти вогневої підтримки капітану ОСОБА_2 «про повернення з лікування» на що останній віддав усний наказ прибути до стройової частини для ознайомлення з наказом № 250-РС та негайно почати виконувати ті вимоги наказу № 250-РС які стосуються безпосередньо позивача. 05.11.23 позивач у стройовій частині був ознайомлений з наказом № 250-РС під підпис, та отримавши копію цього наказу та обхідний лист, наступного дня розпочав виконувати цей наказ.

Суд не врахував, що позивач при ознайомленні з наказом № 3952/дек від 04.09.23, не погодився з ним і своїм підписом зазначив що не може виконувати бойові завдання через стан здоров`я.

У довідці з медичного закладу «Солоний лиман» зазначено що позивач потребує подальшого лікування.

Згідно вимог п. 249 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, медичному огляду підлягають: усі військовослужбовці строкової служби, новоприбулі, а також ті, що повернулися з відпустки, відряджень та лікувальних закладів після одужання.

Таким чином, у матеріалах справи повинен бути, ще один документ який би свідчив, що стан здоров`я дозволяє виконувати бойове завдання по охороні КСП «Автоген» згідно наказу № 3952/дск. Такого документа не має. Отже, начальник медичної служби ОСОБА_3 відмовився оглядати позивача та приймати скарги на здоров`я мотивуючи це наказом № 250-РС.

Згідно вимог ст. 38, частини 1, Військового статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, позивач не міг виконувати наказ № 3052/дск від 04.09.23 командира в/ч НОМЕР_1 , оскільки виконував наказ вищого командування № 250-РС від 30.10.23 в/ч НОМЕР_2 .

Посадові особи відповідача, включно командира роти ОСОБА_2 , були обізнані про виконання позивачем наказу № 250-РС від 30.10.23 в/ч НОМЕР_2 . Тобто твердження представника відповідача про відсутність відомостей про місцеперебування позивача в проміжок часу з 05.11.23 по 16.11.23, не відповідають дійсності.

Позивач посилається на відсутність телефонної розмови 16.11.2023, що знайшло підтвердження під час перевірки цих подій ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також позивач посилається на здійснення 13.12.23 телефонного виклику начальнику стройової частини в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_4 з питання супроводжувальних документів, під час якого отримав наказ прибути до стройової частини для ознайомлення з матеріалами акту службового розслідування № 625 від 05.12.23.

Позивач наполягає, що він постійно перебував у полі зору капітана ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та начальника стройової частини ОСОБА_5 , що не може свідчити про самовільне залишення військової частини.

Відповідач помилково вказує, що через СЗЧ командир в/ч НОМЕР_1 не міг звільнити з посади та видати позивачу супроводжувальні документи (наказ) до іншої частини. Так у наказі № 250-РС вказано, що на виконання наказу дається 5 діб.

12.11.2023 позивач здав обхідний лист та зброю, що підтверджується відповідним записом у військовому квитку. Наказ № 250-РС військової частини НОМЕР_2 був виданий 30.10.2023.

18.01.24 позивач прибув до в/ч НОМЕР_3 для вирішення ситуації та отримав усний наказ полковника ОСОБА_6 повертатись до м. Українськ та очікувати на вирішення питання по суті.

24.01.24 позивач, через додаток SIGNAL, отримав повідомлення від сержанта РВП, в/ч НОМЕР_1 , ОСОБА_7 про необхідінсть негайно прибути до штабу в/ч НОМЕР_1 та отримати супроводжувальні документи (наказ) для переведення до іншої частини.

Від відповідача надійшов відзив на скаргу в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

В обґрунтування зазначено, зокрема, що факт самовільного залишення місця несення служби позивач не спростовує.

Позивач отримав довідку ВЛК від 23.05.2023 №513, як обмежено придатний до військової служби, проте довідка не звільняє з військової служби.

Твердження позивача про те, що наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 30.10.23 № 250-РС, за яким його звільнено з посади військової частини НОМЕР_1 не відповідають дійсності, оскільки наказ не адресовано позивачу, цим наказом командира військової частини НОМЕР_1 зобов`язано увільнити позивача з посади, проте, з огляду на те, що останній самовільно залишив місце несення служби. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 24.01.2024 №24 позивача увільнено з посади та виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

Скаржник зазначає, що позивач своїми діями свідомо відбирає час та зусилля особового складу в такий складний період, чим фактично створює перешкоди у ефективному виконанні поставлених завдань в інтересах країни, адже військова частина НОМЕР_1 з перших днів ворожого вторгнення перебуває на передній лінії оборони на сході країни.

Від позивача надійшли відповідь на відзив на скаргу.

В обґрунтуванням зазначено, зокрема, про відсутність доказів з боку відповідача та посилається на обставини тотожні наведеним у скарзі.

Від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив на апеляційну скаргу.

В обґрунтування зазначає, що відповідач, з огляду на вимоги Кодексу адміністративного судочинства, наголошує, що відповідно до ст. 44, учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Так, учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; надавати суду повні та достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також іншими учасниками справи; виконувати процесуальні обов`язки у встановлені законом або судом строки. В той же час позивач ігнорує ці вимоги в своїх процесуальних документах. Вважаємо, що суд має надати оцінку цьому в своєму остаточному рішенні.

Оспорюваний позивачем наказ командира військової частини НОМЕР_1 прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, неупереджено, добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, пропорційно та своєчасно. Обмежень права особи на участь у процесі прийняття рішення не допущено.

Від позивача надійшов відповідь на заперечення.

В обгартування зазначено, зокрема, що статтями 73-76 КАС України визначено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення які мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. До уваги не беруться докази які не стосуються позовної заяви.

Предметом спору є те, що наказ № 734 був складений незаконно, матеріали справи не містять наказу який визначав місце дислокації позивача.

Матеріали справи містять наказ, який визначає місце дислокації позивача на спірний період, а саме наказ № 25О-РС в/ч НОМЕР_2 від 30.10.2023.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

ОСОБА_1 , проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується витягом з наказу по стройовій частині командира військової частини НОМЕР_1 від 28.02.2022 №33, яким солдата ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу частини, а також призначено на посаду водія 2 розвідувального відділення розвідувального взводу ВОС 790037А.

Відповідно до довідки від 22.05.2023 ВЛК в/ч НОМЕР_4 встановлено, що захворювання ОСОБА_1 (деформуючий артроз лівого колінного суглобу) пов`язане з проходженням військової служби та його визнано обмежено придатним до військової служби.

01.09.2023 позивач надав командиру роти вогневої підготовки в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_8 рапорт, в якому повідомив, що у зв`язку з погіршенням стану здоров`я не може виконувати завдання в зоні бойових дій, оскільки потребує лікування.

Згідно з наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 04.09.2023 № 3052/ДСК позивача було підпорядковано начальнику командного пункту в/ч НОМЕР_1 для виконання завдання щодо охорони і оборони КСП Автоген.

14.09.2023 позивач знову звернувся з рапортом до начальника медичної служби в/ч НОМЕР_1 з проханням направити його на подальше лікування колінного суглобу.

У період з 16.10.2023 по 03.11.2023 ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні, що підтверджується відповідною випискою з медичної карти стаціонарного хворого № 3028 від 03.11.2023.

Наказом командира в/ч НОМЕР_2 від 30.10.2023 № 250-РС позивача було призначено на посаду стрільця стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти в/ч НОМЕР_5 ВОС 100915А.

Доказів зняття позивача з усіх видів забезпечення в/ч НОМЕР_1 до матеріалів справи не надано.

16.11.2023 на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 надійшов рапорт від командира роти вогневої підтримки НОМЕР_1 ОСОБА_9 про те, що 16.11.2023 під час перевірки особового складу встановлена відсутність ОСОБА_1 в місці несення служби. Зокрема, в телефонному режимі позивач повідомив, що знаходиться в АДРЕСА_1 , де він винайняв собі квартиру і не збирається повертатися на службу. Адресу місцеперебування не вказав, а на момент завершення службового розслідування не повернувся до частини.

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 16.11.2023 № 769 було призначено службове розслідування для з`ясування обставин самовільного залишення солдатом ОСОБА_1 військової частини відповідно до рапорту командира роти вогневої підтримки ОСОБА_9 .

Рапортом від 16.11.2023 командир роти вогневої підтримки ОСОБА_10 повідомив командира в/ч НОМЕР_1 про те, що 16.11.2023 о 12 годині під час перевірки особового складу роти вогневої підтримки в/ч НОМЕР_1 встановлено відсутність в визначених межах розташування підрозділу солдата ОСОБА_1 та встановлено, що він самовільно залишив місце розташування підрозділу. В телефонному режимі солдат ОСОБА_1 повідомив, що він знаходиться у місті Українськ і повертатися до частини відмовляється, мотивуючи це заходами особистої безпеки.

Рапортом від 20.11.2023 командир роти вогневої підтримки ОСОБА_10 повідомив командира в/ч НОМЕР_1 про те, що 19.11.2023 за допомогою засобів мобільного зв`язку ним було видано наказ солдату ОСОБА_1 прибути до 18 години 19.11.2023 в місто Красногорівка Мар`їнського району Донецької області для виконання завдання з охорони та оборони КСП ІНФОРМАЦІЯ_3 в/ч НОМЕР_1 , проте солдат відмовився виконати наказ.

Відповідно до пояснень бойового медика в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_11 від 20.11.2023 останній підтвердив командиру в/ч НОМЕР_1 , що в телефонній розмові ОСОБА_1 зазначив, що знаходиться в місті Українськ на орендованій квартирі, адресу якої не назвав та повертатися до військової частини не збирається. Зброя та майно, які були видані солдату ОСОБА_12 були знайдені в місці розташування ОСОБА_1 у в/ч НОМЕР_1 .

Аналогічні пояснення були надані командиру в/ч НОМЕР_1 20.11.2023 сержантом з матеріального забезпечення роти вогневої підтримки в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_13 .

У ході службового розслідування за даним фактом встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 04.09.2023 №3052/дск позивача залучено до охорони КСП військової частини та направлено в оперативне підпорядкування начальника командного пункту. Відповідно до отриманих медичних документів, в період часу з 12.10.2023 по 04.11.2023 позивач перебував на лікуванні у військовій частині НОМЕР_4 та 05.11.2023 прибув до військової частини НОМЕР_1 .

У проміжок часу з 05.11.2023 по 16.11.2023 відомості про місцеперебування позивача достеменно не встановлені, у зв`язку з чим відносно командира роти вогневої підтримки, як безпосереднього командира позивача, складено протокол про адміністративне правопорушення за неналежний контроль за особовим складом за ч. 2 ст. 172-15 КУпАП.

На підставі проведеного службового розслідування та встановлення факту незаконної відсутності позивача на службі з 16.11.2023 по 05.12.2023 наказом командира в/ч НОМЕР_1 № 734 ОСОБА_1 визнано таким, що самовільно залишив місце служби та у недбалому відношенні до військової служби та накладено дисциплінарне стягнення сувора догана, позбавлено щомісячної премії відповідно до його особистого внеску в загальні результати служби в повному обсязі за листопад 2023, за весь період відсутності, а також в повному обсязі за місяць повернення до військової частини, позбавлено додаткової винагороди, передбаченої ПКМУ №168 від 28.02.2022 року, за листопад 2023, за весь період відсутності, а також в повному обсязі за місяць повернення до військової частини та не нараховано грошове забезпечення за час знаходження у самовільному залишенні військової частини, а саме з 16.11.2023 року до дати його повернення до військової частини.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини 1 - 4, 12, 14 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється:

громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом;

іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.

Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Кожен громадянин України, вперше вступаючи на військову службу до Збройних Сил України, інших військових формувань, особисто складає Військову присягу на вірність Українському народу і скріплює її власноручним підписом. Іноземець або особа без громадянства, який (яка) вперше приймається на військову службу до Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту або Національної гвардії України, бере офіційне зобов`язання неухильно додержуватися Конституції та законів України, сумлінно виконувати обов`язки військової служби.

Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Порядок проходження громадянами України військової служби в Збройних Силах України визначений Положенням про проходження громадянами України військової служби в Збройних Силах, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі Положення № 1153/2008)

За п. 5, 6 Положення № 1115/2009, громадяни, які проходять військову службу, є військовослужбовцями Збройних Сил України (далі - військовослужбовці). Статус військовослужбовця підтверджується документом, що посвідчує особу. Форма та порядок його видачі встановлюються Міністерством оборони України.

Початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Відповідно до пункту 12 Положення № 1153/2008, встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Продовження дії контрактів із військовослужбовцями, які звільняються, у випадках, визначених законодавством, затвердження військовослужбовців на посади за мобілізаційним планом, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, призупинення військової служби або звільнення з військової служби осіб, які проходять строкову військову службу, оформлюється письмовими наказами по стройовій частині. Також наказами по стройовій частині в особливий період оформлюється продовження військової служби та дії контракту понад встановлені строки до термінів, визначених частиною дев`ятою статті 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Порядок підготовки та видання наказів з питань проходження військової служби встановлюється Міністерством оборони України.

Згідно пункту 112 Положення № 1153/2008, військовослужбовець може бути переміщений на нове місце військової служби з однієї військової частини до іншої у випадках, визначених пунктом 82 цього Положення, а також якщо з урахуванням вчиненого правопорушення військовослужбовець, якому призначено покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців, не може бути залишений на посаді, пов`язаній із керівництвом підлеглими особами.

Зазначене переміщення здійснюється без згоди військовослужбовця, крім таких випадків:

неможливість проходження військовослужбовцем військової служби у місцевості, до якої його переміщують, відповідно до висновку (постанови) військово-лікарської комісії;

неможливість проживання членів сім`ї військовослужбовця за станом здоров`я в місцевості, до якої його переміщують, відповідно до документів, які це підтверджують;

потреба у догляді за непрацездатними чи хворими батьками, дружиною (чоловіком) або особами, які виховували його з дитинства замість батьків і були визнані опікунами та мешкають окремо від сім`ї військовослужбовця, відповідно до документів, які це підтверджують.

Військовослужбовець, який проходить військову службу за призовом, переміщується у зв`язку із службовою необхідністю та за станом здоров`я на нове місце військової служби без його згоди.

На підставі пункту 242 Положення № 1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік.

У разі звільнення з військової служби на військовослужбовця оформлюється службова характеристика, в якій відповідний командир (начальник) визначає посаду для проходження служби у військовому резерві Збройних Сил України. Зазначена характеристика додається до особової справи військовослужбовця.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

У відповідності до статті 11 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24 березня 1999 року № 548-XIV (далі Закон № 548), до загальних обов`язкові військовослужбовців відноситься необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема, беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини.

Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (стаття 16 Закону № 548).

Відповідно до статті 11 Статуту, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема, свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок.

Статтею 17 Закону визначено, що військовослужбовців під час перебування на бойовому чергуванні, у внутрішньому і гарнізонному наряді, а також під час виконання інших завдань покладаються спеціальні обов`язки. Ці обов`язки та порядок їх виконання визначаються законами і статутами Збройних Сил України, а також іншими нормативно-правовими актами, що приймаються на основі законів і статутів Збройних Сил України.

Згідно із статтею 26 Закону, військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України" дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Законом України від 24 березня 1999 року № 551-XIV затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України (далі - Дисциплінарний статут ЗСУ), який визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.

Усі військовослужбовці Збройних Сил України незалежно від своїх військових звань, службового становища та заслуг повинні неухильно керуватися вимогами цього Статуту.

Дія Дисциплінарного статуту Збройних Сил України поширюється на Державну прикордонну службу України, Службу безпеки України, Національну гвардію України та інші військові формування, створені відповідно до законів України, Державну спеціальну службу транспорту, Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України.

Пунктами 1, 2 Дисциплінарного статут визначено, що військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.

Військова дисципліна грунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Пунктом 5 Дисциплінарного статут передбачено, що за стан військової дисципліни у з`єднанні, військовій частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення.

Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків, а також з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України".

Кожний військовослужбовець зобов`язаний сприяти командирові у відновленні та постійному підтриманні порядку й дисципліни.

Командир, який не забезпечив додержання військової дисципліни та не вжив заходів для її відновлення, несе встановлену законом відповідальність.

Відповідно до ст. 6 Дисциплінарного статуту, право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.

Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав.

У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності.

Командир зобов`язаний вжити заходів щодо затримання підлеглого при вчиненні або здійсненні ним замаху на вчинення кримінального правопорушення чи безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного із непокорою, опором чи погрозою начальнику, застосуванням насильства, самовільним залишенням військової частини або місця служби, ухиленням від військової служби чи дезертирством, із негайним доставлянням затриманого до уповноваженої службової особи або вжити заходів щодо негайного повідомлення уповноваженої службової особи про затримання та місцезнаходження особи, яка підозрюється у вчиненні діяння з ознаками кримінального правопорушення.

Відповідно до п. 45 Дисциплінарного статут ЗСУ, у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення. За вчинення правопорушень, пов`язаних із корупцією, військовослужбовці несуть відповідальність згідно з Кодексом України про адміністративні правопорушення. У разі вчинення кримінального правопорушення військовослужбовець притягається до кримінальної відповідальності.

Командири, які у разі виявлення ознак кримінального правопорушення не повідомили про це орган досудового розслідування, несуть відповідальність згідно із законом.

Усі дисциплінарні стягнення, крім пониження у військовому званні, пониження в посаді, звільнення з військової служби за службовою невідповідністю, накладені на військовослужбовців і не зняті до дня звільнення їх у запас чи відставку, вважаються знятими з дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо).

Згідно статті 48 Дисциплінарного статуту, на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).

За положенням ст. 54 Дисциплінарного статут ЗСУ, командир окремого батальйону (корабля 2 рангу), а також командир окремої військової частини, який користується дисциплінарною владою командира батальйону (корабля 3 рангу), має право застосовувати стягнення, визначені в пунктах "а"-"ґ" статті 48 цього Статуту (крім попередження про неповну службову відповідність осіб офіцерського складу).

Статтями 83 - 86 Дисциплінарного статуту визначено, що на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

У кожному випадку вчинення корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення, інших порушень вимог Закону України "Про запобігання корупції" з метою виявлення причин та умов, що сприяли його вчиненню, службове розслідування призначається командиром самостійно або проводиться за його рішенням за поданням спеціально уповноваженого суб`єкта у сфері протидії корупції.

Службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.

Заборонено проводити службове розслідування особам, які є підлеглими військовослужбовця, чиє правопорушення підлягає розслідуванню, а також особам - співучасникам правопорушення або зацікавленим у наслідках розслідування. Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення.

Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.

Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.

Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, чи одержано інформацію про вчинення такого правопорушення військовослужбовцем, командир військової частини зобов`язаний у межах своїх повноважень вжити заходів щодо припинення такого правопорушення та негайно письмово повідомити про його вчинення відповідному прокуророві та спеціально уповноваженому суб`єктові у сфері протидії корупції.

У разі якщо ознаки адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, встановлено під час проведення службового розслідування стосовно військовослужбовця Збройних Сил України чи одержано інформацію про вчинення ним такого правопорушення, командир військової частини зобов`язаний у межах своїх повноважень вжити заходів щодо припинення такого правопорушення та негайно письмово повідомити про його вчинення відповідному прокуророві та начальникові відповідного органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України.

Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України визначається наказом Міністерства оборони України, в інших військових формуваннях, правоохоронних органах спеціального призначення - наказами державних органів, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування, утворені відповідно до законів України, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.

Якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення.

Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затверджений наказом Міністерства оборони України від 21 листопада 2017 року № 608, визначає підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України, а також військовозобов`язаних та резервістів, які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), а також дії (бездіяльність) яких призвели до завдання шкоди державі.

Відповідно до абзацу 4 пункту 2 розділу І Порядку № 608 службове розслідування це комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.

Пунктом 9 розділу ІІІ Порядку № 608 встановлено, що посадові (службові) особи Збройних Сил України зобов`язані надавати письмові пояснення по суті предмета службового розслідування та поставлених їм питань, а за попередньою згодою керівника документи чи матеріали відповідно до своїх службових обов`язків.

Повноваження осіб під час службового розслідування встановлені розділом ІV Порядку №608. Зокрема, відповідно до пункту 1 цього розділу, особи, які проводять службове розслідування, зобов`язані: дотримуватися вимог законодавства України, вживати всіх передбачених законодавством заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення; виявляти (з`ясовувати) обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, а також встановлювати обставини, які пом`якшують або обтяжують відповідальність правопорушника; розглядати заяви і клопотання військовослужбовця, правопорушення якого підлягає службовому розслідуванню, що були подані під час проведення службового розслідування та стосуються його проведення.

У разі відмови військовослужбовця надати письмові пояснення по суті службового розслідування особа, яка проводить службове розслідування, складає акт про відмову, який засвідчується підписами не менше двох присутніх осіб.

Військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: знати підстави проведення службового розслідування; бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування; відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом; давати усні, письмові або за допомогою технічних засобів пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення; з дозволу командира (начальника) отримувати копії документів, які стосуються службового розслідування, та долучати їх до власних пояснень; порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації; висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять; ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником); оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України (пункт 3 розділу ІV Порядку № 608).

Приписами пункту 1 розділу VІ Порядку № 608 визначено, що за результатами розгляду акту та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.

Згідно з вимогами пункту 2 розділу VІ Порядку № 608 дисциплінарне стягнення накладається у строки, визначені Дисциплінарним статутом Збройних Сил України. Наказ (витяг з наказу) про притягнення до відповідальності доводиться до військовослужбовця у частині, що його стосується, під підпис із зазначенням дати доведення. У разі відмови військовослужбовця поставити свій підпис про ознайомлення з наказом (витягом з наказу) про притягнення його до відповідальності складається акт про відмову. Зміст акту про відмову засвідчується підписами не менше двох свідків цього факту.

З аналізу норм Дисциплінарного статуту вбачається, що вирішальним при притягненні до дисциплінарної відповідальності за скоєний військовослужбовцем проступку є характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, ступінь вини, попередня поведінка порушника, а однією із обставин, які потрібно довести, є вина особи в невиконанні або неналежному виконанні покладених на нього обов`язків. Ці обставини, як і причини та умови, що їх зумовили, а також ступінь вини військовослужбовця, з`ясовуються відповідним командиром самостійно або під час службового розслідування, і повинні бути відображені у відповідному наказі про притягнення до дисциплінарної відповідальності або висновку службового розслідування.

Суд зазначає, що приписами статті 84 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України» та Порядку № 608 прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення «може» передувати службове розслідування. Тобто з наведеної норми вбачається, що проведення службового розслідування не є обов`язковою підставою для накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення та є правом, а не обов`язком командира.

Аналогічна правова позиція узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13 червня 2018 року у справі №822/2446/17.

Так, у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/22 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому був продовжений.

Починаючи з 24 лютого 2022 року, вся країна мужньо бореться за виживання, надаючи реальний опір агресору. У таких умовах особлива відповідальність покладається на військових, оскільки відповідно до приписів статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» саме вони несуть державну службу особливого характеру, що полягає у здійсненні професійної оборони держави, її незалежності та територіальної цілісності.

Ураховуючи обставини, які склались на цей час у державі, зокрема, дотримання дисципліни та виконання наказів є першочерговим обов`язком всіх військовослужбовців. Саме від виконання наказів та дотримання дисципліни, наразі залежить майбутнє держави, її територіальна цілісність та незалежність. Отже, застосування негативних наслідків для військових, враховуючи перебування країни у воєнному стані, пов`язане, насамперед, із захистом країни.

Верховний Суд в постанові по справі №813/1021/17 від 19 лютого 2020 року висловив правову позицію відповідно до якої підставою притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності є неналежне виконання ним службових обов`язків, порушення військової дисципліни. Для притягнення військовослужбовця до такої відповідальності необхідно, щоб був зафіксований сам факт порушення, вину військовослужбовця повністю доведено, встановлено ступінь його вини та з`ясовано причини і умови, що сприяли вчиненню ним правопорушення.

Матеріали справи свідчать, що підставою для винесення спірного наказу є самовільне залишення позивачем місця служби 16.11.2023, неповернення станом на 05.12.2023 та недбале відношення до обов`язків військової служби

Так, ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується витягом з наказу по стройовій частині командира військової частини НОМЕР_1 від 28.02.2022 №33.

01.09.2023 позивач надав командиру роти вогневої підготовки в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_8 рапорт, в якому повідомив, що у зв`язку з погіршенням стану здоров`я не може виконувати завдання в зоні бойових дій, оскільки потребує лікування.

Згідно з наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 04.09.2023 № 3052/ДСК позивача було підпорядковано начальнику командного пункту в/ч НОМЕР_1 для виконання завдання щодо охорони і оборони КСП Автоген.

14.09.2023 позивач звернувся з рапортом до начальника медичної служби в/ч НОМЕР_1 з проханням направити його на подальше лікування колінного суглобу.

У період з 16.10.2023 по 03.11.2023 ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні, що підтверджується відповідною випискою з медичної карти стаціонарного хворого № 3028 від 03.11.2023.

16.11.2023 на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 надійшов рапорт від командира роти вогневої підтримки НОМЕР_1 ОСОБА_9 про те, що 16.11.2023 під час перевірки особового складу встановлена відсутність ОСОБА_1 в місці несення служби. Зокрема, в телефонному режимі позивач повідомив, що знаходиться в АДРЕСА_1 , де він винайняв собі квартиру і не збирається повертатися на службу. Адресу місцеперебування не вказав, а на момент завершення службового розслідування не повернувся до частини.

Рапортом від 16.11.2023 командир роти вогневої підтримки ОСОБА_10 повідомив командира в/ч НОМЕР_1 про те, що 16.11.2023 о 12 годині під час перевірки особового складу роти вогневої підтримки в/ч НОМЕР_1 встановлено відсутність в визначених межах розташування підрозділу солдата ОСОБА_1 та встановлено, що він самовільно залишив місце розташування підрозділу. В телефонному режимі солдат ОСОБА_1 повідомив, що він знаходиться у місті Українськ і повертатися до частини відмовляється, мотивуючи це заходами особистої безпеки.

У ході службового розслідування встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 04.09.2023 №3052/дск позивача залучено до охорони КСП військової частини та направлено в оперативне підпорядкування начальника командного пункту. Відповідно до отриманих медичних документів, в період часу з 12.10.2023 по 04.11.2023 позивач перебував на лікуванні у військовій частині НОМЕР_4 та 05.11.2023 прибув до військової частини НОМЕР_1 .

У проміжок часу з 05.11.2023 по 16.11.2023 відомості про місцеперебування позивача достеменно не встановлені, у зв`язку з чим відносно командира роти вогневої підтримки, як безпосереднього командира позивача, складено протокол про адміністративне правопорушення за неналежний контроль за особовим складом за ч. 2 ст. 172-15 КУпАП.

На підставі проведеного службового розслідування та встановлення факту незаконної відсутності позивача на службі з 16.11.2023 по 05.12.2023 наказом командира в/ч НОМЕР_1 № 734 ОСОБА_1 визнано таким, що самовільно залишив місце служби та у недбалому відношенні до військової служби та накладено дисциплінарне стягнення сувора догана, позбавлено щомісячної премії відповідно до його особистого внеску в загальні результати служби в повному обсязі за листопад 2023, за весь період відсутності, а також в повному обсязі за місяць повернення до військової частини, позбавлено додаткової винагороди, передбаченої ПКМУ №168 від 28.02.2022 року, за листопад 2023, за весь період відсутності, а також в повному обсязі за місяць повернення до військової частини та не нараховано грошове забезпечення за час знаходження у самовільному залишенні військової частини, а саме з 16.11.2023 до дати його повернення до військової частини.

Колегія суддів зазначає, що позивач, сам факт його відсутності 16.11.2023 за місцем розташування військової частини НОМЕР_1 де позивач проходив військову службу та самовільного залишення військової частини з 16.11.2023 до 05.12.2023 (дати винесення наказу командира в/ч НОМЕР_1 № 734), фактично не заперечує.

Позивач не спростовує факт його знаходження в місті Українськ, тобто не за місцем розташування в/ч НОМЕР_1 .

Службовим розслідуванням, було встановлено факт самовільного залишення місця несення служби позивачем та невиконання ним обов`язків служби. Зазначене також підтверджується поясненнями військовослужбовців в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_11 та ОСОБА_14 .

Позивачем не наведено причин не повідомлення безпосереднього командира про причини залишення місця розташування військової частини.

Доказів подання 16.11.2023 рапортів командиру щодо поганого самопочуття та необхідності отримати медичну допомогу або з інших питань, позивач суду не надав.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів на спростування фактів самовільного залишення місця розташування ВЧ або доказів поважності відсутності на службі.

Також відсутні докази перебування позивача 16.11.2023 по 05.12.2023 за місцем розташування в/ч НОМЕР_5 ВОС 100915А.

Щодо посилання скаржника на Наказ командира в/ч НОМЕР_2 від 30.10.2023 № 250-РС, яким позивача було призначено на посаду стрільця стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти в/ч НОМЕР_5 ВОС 100915А, колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять доказів зняття позивача з усіх видів забезпечення в/ч НОМЕР_1 , зокрема, з 16.11.2023 до 05.12.2023. Отже, за приписами законодавства, позивач до прийняття наказу військової частини НОМЕР_1 про увільнення позивача з посади та виключення його зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , зобов`язаний перебувати за місцем розташування військової частини НОМЕР_1 та виконувати свої обов`язки військовослужбовця.

Неналежне або несвоєчасне виконання військовою частиною НОМЕР_1 наказу в/ч НОМЕР_2 від 30.10.2023 № 250-РС не є предметом судового оскарження у вказаній справі та не звільняє позивача від виконання своїх обов`язків до виконання відповідачем вказаного наказу.

Щодо посилання позивача на незгоди з наказом № 3952/дек від 04.09.23, оскільки він не може виконувати бойові завдання через стан здоров`я та потребує подальшого лікування, колегія суддів зазначає, що незгода з вказаним наказом не надає позивачу права залишення розташування військової частини.

Колегія суддів не приймає посилання скаржника на п. 249 Статут внутрішньої служби Збройних Сил України в частині не проведення медичного огляду після повернення військовослужбовця з лікувального закладу, оскільки спірним питання є самовільне залишення позивачем ВЧ 16.11.2023, а не проведення огляду 05.11.2023 після його прибуття до військової частини НОМЕР_1 .

Суд не приймає як доказ відсутності самовільного залишення військової частини на посилання позивача, на ту обставину, що він постійно перебував у полі зору капітана ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та начальника стройової частини ОСОБА_5 , оскільки це підтверджує тільки ті обставини, що позивач не перебував за місцем розташування військової частини.

Отже, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що відповідачем підтверджено порушення позивачем військової дисципліни.

Матеріали справи не містять інших пояснень, причин або умов щодо факту самовільного залишення місця розташування ВЧ. Позивачем не наведено, не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, доводи позивача не спростовують висновків службового розслідування.

Щодо рішення суду в частині зобов`язання відповідача поновити виплати грошового забезпечення позивачу за спірний період, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011) передбачено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до частини 4 статті 9 Закону № 2011 грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Згідно ч.2 ст.1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно п. 2 розділу І Порядку № 260, грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.

До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія.

До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту); допомоги.

Відповідно до п. 8 розділу І Порядку № 260, грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців.

Грошове забезпечення виплачується: щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий; одноразові додаткові види - в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України).

Грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника) (далі - командир).

Грошове забезпечення командиру військової частини виплачується за місцем перебування на грошовому забезпеченні на підставі наказу вищого командира за підпорядкованістю.

Відповідно до п. 15, 16 розділу І Порядку № 260 від 07.06.2018, грошове забезпечення не виплачується: за час надання військовослужбовцям відпусток відповідно до чинного законодавства України, за якими не передбачено збереження заробітної плати; якщо виплачуються академічні стипендії; за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше; за час перебування на лікуванні в лікарняних закладах понад встановлені чинним законодавством строки; за час тимчасового виконання обов`язків понад два місяці за новими посадами у зв`язку з переведенням військової частини на інший штат (внесення змін до штату); за час тримання військовослужбовців під вартою чи перебування під цілодобовим домашнім арештом; за час відбування покарання на гауптвахті військовослужбовцями строкової військової служби.

Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.

Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.

Виплата додаткових видів грошового забезпечення, не передбачених цим Порядком, здійснюється відповідно до чинного законодавства України.

Відповідно до п.п. 1 - 3 розділу XVI Порядку № 260, командири (начальники) військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій Збройних Сил України мають право щомісяця здійснювати преміювання військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби) відповідно до їх особистого внеску в загальні результати служби.

Розмір щомісячної премії, але не менше 10 відсотків посадового окладу, встановлює Міністр оборони України для відповідних категорій військовослужбовців виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України, та особливостей проходження військової служби.

Виплата щомісячної премії військовослужбовцям здійснюється на підставі наказу командира військової частини, який видається до 05 числа місяця, наступного за місяцем преміювання, з урахуванням військової дисципліни, наявності дисциплінарних стягнень, показників виконання службових обов`язків.

Суд зазначає, що наказ щодо позивача в частині наявності в його діях порушення дисципліни не скасовано у встановленому законодавством порядку, є чинним.

У даному випадку інше застосування наведених приписів законодавства зумовило б виплату грошового забезпечення та додаткової винагороди незалежно від належного виконання військовослужбовцем військового обов`язку.

Суд зазначає, що будь-яких доказів на спростування фактів самовільного залишення місця розташування підрозділу або доказів поважності відсутності на службі позивачем до суду не надано, та з наданих доказів судом не встановлено.

Зважаючи на встановлення в ході службового розслідування самовільного залишення позивачем місця розташування підрозділу, що знайшло своє підтвердження в ході розгляду судом справи, останньому правомірно припинено виплату грошового забезпечення.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволення позову.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.

Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 лютого 2024 року у справі № 200/155/24 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 22 січня 2025 року.

Головуючий суддя Е.Г. Казначеєв

Судді А.А. Блохін

І.Д. Компанієць