Справа № 440/5165/24
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2025-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2025 р. Справа № 440/5165/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Чалого І.С. , Ральченка І.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.11.2024, головуючий суддя І інстанції: Л.М. Петрова, повний текст складено 01.11.24 по справі № 440/5165/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, в якому просить суд: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 10.04.2024 №06 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати періоди роботи 04.12.2008 по 24.11.2009 та з 14.12.2009 по 26.02.2010 в Товаристві з обмеженою відповідальністю «ПромТрейд» (м. Москва, російська федерація) й з 19.03.2010 по 06.09.2016 в Акціонерному Товаристві «БРПИ» (м. Москва, російська федерація) до страхового стажу ОСОБА_1 при вирішенні питання про призначення пенсії за віком за заявою від 03.04.2024; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано - Франківській області зарахувати заробітну плату за період роботи з 19.03.2010 по 06.09.2016 в Акціонерному Товаристві «БРПИ» (м. Москва, російська федерація) на підставі довідок за 2010 рік №1 від 09.03.2021, за 2011 рік №1 від 09.03.2021, за 2012 рік №1 від 09.03.2021, за 2013 рік №1 від 09.03.2021, за 2014 рік №1 від 09.03.2021, за 2015 рік №1 від 09.03.2021, за 2016 рік №1 від 09.03.2021.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 01.11.2024 позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 10.04.2024 №06 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 . Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати періоди роботи 04.12.2008 по 24.11.2009 та з 14.12.2009 по 26.02.2010 в Товаристві з обмеженою відповідальністю «ПромТрейд» (м. Москва, російська федерація) та з 19.03.2010 по 06.09.2016 в Акціонерному Товаристві «БРПИ» (м. Москва, російська федерація) до страхового стажу ОСОБА_1 при вирішенні питання про призначення пенсії за віком за заявою від 03.04.2024. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати заробітну плату за період роботи з 19.03.2010 по 06.09.2016 в Акціонерному Товаристві «БРПИ» (м. Москва, російська федерація) на підставі довідок за 2010 рік №1 від 09.03.2021, за 2011 рік №1 від 09.03.2021, за 2012 рік №1 від 09.03.2021, за 2013 рік №1 від 09.03.2021, за 2014 рік №1 від 09.03.2021, за 2015 рік №1 від 09.03.2021, за 2016 рік №1 від 09.03.2021. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 судові витрати, що пов`язані зі сплатою судового збору, у сумі 1211,20 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.11.2024 та прийняти нове рішення, яким відмови у задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що позивачка не підтвердила страховий стаж за спірний період відомостями індивідуального (персоніфікованого) обліку та не надала доказів сплати страхових внесків за цей період до Пенсійного Фонду російської федерації. Стверджує, що позивачкою не надано інформації щодо призначення пенсії в російській федерації. Водночас, отримання особою пенсій одночасно у двох різних державах - учасницях Угоди суперечить принципам пенсійного забезпечення, встановленим ст.7 Угоди, за змістом якої право на отримання пенсії передбачене виключно в одній із країн держав - учасниць Угоди. Зауважує, що позивачка як застрахована особа вправі самостійно звернутися до органів Пенсійного фонду рф щодо отримання даних, які містяться в її індивідуальному особовому рахунку, а отримана відповідь на таке звернення може слугувати підставою для зарахування стажу позивачки та призначення пенсії за наявності відповідної інформації, що підтверджує сплату роботодавцем страхових внесків у визначеному законом розмірі. Зазначає, що враховуючи припинення участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення, згідно якої проводилось взаємне визнання та зарахування стажу, а також відсутності інформації про сплату внесків до Пенсійного фонду російської федерації за спірний період роботи, відсутні підстави для зарахування спірного періоду до страхового стажу. Вказує, що адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), критеріям передбаченим частиною 3 ст.2 КАС України, не втручається та не може втручатися у дискрецію суб`єкта владних повноважень. Вважає, що належним способом захисту права позивачки є зобов`язання повторно розглянути заяву про призначення пенсії, а не зобов`язання призначити даний вид пенсії.

ОСОБА_1 подала до суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.11.2024 без змін. Зазначає, що страховий стаж роботи позивачки підтверджено не тільки інформацією із записів в трудовій книжці НОМЕР_1 , а й оригіналами довідок щодо періодів роботи в ТОВ «ПромТрейд» та ЗАТ «БРПИ», а також довідками про доходи у зазначених організаціях. Вказує, що наразі відповідач не може провести процедуру витребування документів та (або) перевірки інформації щодо сплати роботодавцями страхових внесків у зазначені в довідках періоди роботи позивачки не території російської федерації. Звертає увагу, що право пенсіонера на отримання пенсії не повинно бути поставлене в залежність від можливості чи не можливості пенсійного органу здобути (перевірити) вказану інформацію. Наголошує, що умова відповідача щодо самостійного надання позивачем від уповноважених органів російської федерації інформації з індивідуального персоніфікованого обліку за вказані періоди, по-суті, позбавила ОСОБА_1 можливості отримувати пенсію, що, в свою чергу, порушує її гарантоване Конституцією України право власності та право на соціальний захист.

Відповідно до ч.1 ст.308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 03.04.2024 позивачка звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (за місцем реєстрації) із заявою про призначення пенсії за віком на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За принципом екстериторіальності заяву позивачки від 03.04.2024 розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та рішенням від 10.04.2024 №06 відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону №1058-IV.

У рішенні Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 10.04.2024 №06 зазначено, що страховий стаж позивачки становить 27 років 10 місяців 12 днів. Відповідно до п.1 ст.26 Закону №1058-IV у 2024 році право на призначення пенсії за віком після досягнення 60 років мають особи за наявності страхового стажу не менше 31 року, а у 2027 році будуть мати відповідно до п.2 цієї ж статті, - у віці 63 роки, за наявності страхового стажу 24 роки. Згідно зі ст.24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку (до 01.01.2004) - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Відповідно до ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи за період впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування є трудова книжка. За результатами розгляду документів, доданих до заяви, враховано всі періоди роботи. Вирішено відмовити у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до Закону №1058-IV.

Зі змісту розрахунку стажу роботи позивачки для призначення пенсії за віком згідно з Законом №1058-IV встановлено, що до страхового стажу зараховано періоди роботи: з 01.09.1979 по 01.03.1983, з 01.04.1983 по 24.10.1983, з 28.10.1983 по 24.02.1986, з 03.03.1986 по 09.07.1990, з 10.07.1990 по 01.06.1992, з 02.06.1992 по 10.09.1992, з 11.09.1992 по 12.04.1994, з 13.04.1994 по 20.12.1995, з 21.12.1995 по 24.07.1996, з 25.07.1996 по 01.08.1997, з 02.08.1997 по 23.01.2000, з 25.01.2000 по 18.06.2000, з 19.06.2000 по 18.07.2000, з 19.07.2000 по 30.11.2000, з 01.12.2000 по 31.12.2003, з 01.01.2004 по 03.01.2004, з 04.02.2004 по 28.01.2005 (безробіття), з 01.04.2006 по 31.10.2008.

Позивачка зазначає, що до стажу її роботи для призначення пенсії за віком згідно з Законом №1058-IV протиправно не зараховано періоди роботи з 04.12.2008 по 24.11.2009 та з 14.12.2009 по 26.02.2010 в Товаристві з обмеженою відповідальністю «ПромТрейд» (м. Москва, російська федерація), з 19.03.2010 по 06.09.2016 в Акціонерному Товаристві «БРПИ» (м. Москва, російська федерація), тому звернулась до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 10.04.2024 №06 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 , яке підлягає скасуванню.

У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати періоди роботи з 04.12.2008 по 24.11.2009 та з 14.12.2009 по 26.02.2010 в Товаристві з обмеженою відповідальністю «ПромТрейд» (м. Москва, російська федерація) та з 19.03.2010 по 06.09.2016 в Акціонерному Товаристві «БРПИ» (м. Москва, російська федерація) до страхового стажу ОСОБА_1 при вирішенні питання про призначення пенсії за віком за заявою від 03.04.2024, а також зарахувати заробітну плату за період роботи з 19.03.2010 по 06.09.2016 в Акціонерному Товаристві «БРПИ» (м. Москва, російська федерація) на підставі довідок за 2010 рік №1 від 09.03.2021, за 2011 рік №1 від 09.03.2021, за 2012 рік №1 від 09.03.2021, за 2013 рік №1 від 09.03.2021, за 2014 рік №1 від 09.03.2021, за 2015 рік №1 від 09.03.2021, за 2016 рік №1 від 09.03.2021.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позову, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами п.6 ч.1 ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі по тексту - Закон №1058-IV).

Статтею 8 Закону №1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

За приписами ч.1 ст.9 Закону №1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно з ч.1 ст.26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Відповідно до ч.4 ст.26 Закону №1058-IV починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, необхідного страхового стажу на дату досягнення віку, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, пенсію за віком може бути призначено після набуття особою страхового стажу, визначеного частинами першою - третьою цієї статті на дату досягнення відповідного віку.

Наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії.

За розрахунком пенсійного органу на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії підтверджений страховий стаж позивача становить - 27 років 10 місяців 12 днів, про що також зазначено в оскаржуваному рішенні.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

За приписами ч.1 ст.24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Статтею 44 Закону №1058-IV передбачено, що призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.

Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії визначається правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.

Призначення пенсії за віком здійснюється автоматично (без звернення особи) у разі набуття застрахованою особою права на призначення пенсії за віком при досягненні пенсійного віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, на підставі відомостей, наявних у системі персоніфікованого обліку, якщо до досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, особа не повідомила про бажання одержувати пенсію з більш пізнього віку.

У разі відсутності в системі персоніфікованого обліку даних про страховий стаж, необхідний для призначення пенсії за віком (у тому числі за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку), територіальний орган Пенсійного фонду інформує застраховану особу, у тому числі через її особистий електронний кабінет на веб-порталі електронних послуг Пенсійного фонду, про відсутність таких відомостей та необхідність їх подання (за наявності). Документи про страховий стаж можуть бути подані до територіального органу Пенсійного фонду або через особистий електронний кабінет на веб-порталі електронних послуг Пенсійного фонду.

Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Згідно з ч.1 ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі по тексту Закон №1788-ХІІ) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

До стажу роботи зараховується також: будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків (п. «а» ч.3 ст.56 Закону №1788-ХІІ).

Статтею 62 Закону №1788-ХІІ встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі по тексту Порядок № 637).

Пунктом 1 Порядку №637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Таким чином, страховий стаж підтверджується записами у трудовій книжці, і лише у випадку їх відсутності встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи та архівними установами, зокрема довідками, які містять відомості про періоди роботи.

У трудовій книжці НОМЕР_2 , виданій на ім`я ОСОБА_1 , дата заповнення 04.12.2008, містяться наступні записи про роботу на території російської федерації:

- 04.12.2008 прийнята на посаду головного бухгалтера до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПромТрейд» (наказ від 04.12.2008 №8-к);

- 24.11.2009 звільнена по закінченню строку трудового договору за п.2 ч.1 ст.77 Трудового кодексу російської федерації (наказ від 24.11.2009 №2-к),

- 14.12.2009 прийнята на посаду головного бухгалтера до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПромТрейд» (наказ від 14.12.2009 №3-к);

- 26.02.2010 звільнена за власним бажанням за п.3 ч.1 ст.77 Трудового кодексу російської федерації (наказ від 26.02.2010 №2-к);

- 19.03.2010 прийнята на посаду директора з економіки Закритого акціонерного товариства «БРПИ» (наказ №15-к від 19.03.2010);

- 16.03.2015 переведено на посаду генерального директора Закритого акціонерного товариства «БРПИ» (наказ від 16.03.2015 №37-к);

- 08.07.2016 товариство перейменовано на Акціонерне Товариство «БРПИ» (наказ від 06.07.2016 №48-А);

- 06.09.2016 трудовий договір розірвано за ініціативою працівника у відповідності до п.2 ч.1 ст.278 Трудового кодексу російської федерації (наказ від 06.09.2016 № 102-к).

Доказів на підтвердження недостовірності записів в трудовій книжці позивачки щодо спірних періодів відповідачем суду не надано.

Також позивачкою надано до пенсійного органу: довідку про доходи фізичної особи ОСОБА_1 за 2010 рік (березень-грудень) №1 від 09.03.2021, видану Акціонерним Товариством «БРПИ», що містить інформацію про відрахування податків; довідку про доходи фізичної особи ОСОБА_1 за 2011 рік №1 від 09.03.2021, видану Акціонерним Товариством «БРПИ», що містить інформацію про відрахування податків; довідку про доходи фізичної особи ОСОБА_1 за 2012 рік №1 від 09.03.2021, видану Акціонерним Товариством «БРПИ», що містить інформацію про відрахування податків; довідку про доходи фізичної особи ОСОБА_1 за 2013 рік №1 від 09.03.2021, видану Акціонерним Товариством «БРПИ», що містить інформацію про відрахування податків; довідку про доходи фізичної особи ОСОБА_1 за 2014 рік №1 від 09.03.2021, видану Акціонерним Товариством «БРПИ», що містить інформацію про відрахування податків; довідку про доходи фізичної особи ОСОБА_1 за 2015 рік №1 від 09.03.2021, видану Акціонерним Товариством «БРПИ», що містить інформацію про відрахування податків; довідку про доходи фізичної особи ОСОБА_1 за 2016 рік №1 від 09.03.2021, видану Акціонерним Товариством «БРПИ», що містить інформацію про відрахування податків.

Отже, документами, які додані позивачкою до заяви про призначення пенсії, зокрема трудовою книжкою та довідками про доходи фізичної особи від 09.03.2021, підтверджується її робота у спірні періоди з 04.12.2008 по 24.11.2009 та з 14.12.2009 по 26.02.2010 в Товаристві з обмеженою відповідальністю «ПромТрейд» (м. Москва, російська федерація) та з 19.03.2010 по 06.09.2016 в Акціонерному Товаристві «БРПИ» (м. Москва, російська федерація).

У рішенні Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 10.04.2024 №06 про відмову в призначенні пенсії за віком зазначено, що за результатами розгляду документів позивачки, доданих до заяви про призначення пенсії, враховано всі періоди роботи.

Однак, зі змісту розрахунку стажу роботи позивачки для призначення пенсії за віком згідно з Законом №1058-IV вбачається, що до стажу роботи позивачки не зараховано періоди: з 04.12.2008 по 24.11.2009, з 14.12.2009 по 26.02.2010 та з 19.03.2010 по 06.09.2016.

Колегія суддів звертає увагу, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 10.04.2024 №06 не містить жодних обґрунтувань щодо не зарахування до страхового стажу періодів роботи позивачки з 04.12.2008 по 24.11.2009, з 14.12.2009 по 26.02.2010 та з 19.03.2010 по 06.09.2016.

У відзиві на позов та апеляційній скарзі відповідач зазначає, що враховуючи припинення участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення, згідно якої проводилось взаємне визнання та зарахування стажу, а також відсутності інформації про сплату внесків до Пенсійного фонду російської федерації за спірний період роботи, відсутні підстави для зарахування спірного періоду до страхового стажу.

Колегія суддів враховує, що згідно з ч.1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону №1058-IV якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

У відповідності до ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Статтею 1 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року закріплено принцип територіальності, згідно з яким пенсійне забезпечення громадян держав-учасників здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Колегія суддів звертає увагу, що на час спірних правовідносин Україна була членом вказаної Угоди (постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 року №1328 Кабінет Міністрів України постановив вийти з цієї Угоди).

Відповідно до абз. 2, 3 ст.6 Угоди між Урядом України і урядом російської федерації "Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн" від 14.01.1993 року (яка діяла на час спірних правовідносин) трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

З урахуванням наведеного вище, стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні.

Зазначене вище також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 22.10.2020 року у справі №348/1137/14-а та від 09.09.2020 року у справі №348/2071/16-а, від 29.01.2024 у справі №560/5001/21.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 року №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» (далі по тексту - Постанова №1328), Україна вийшла з вищезазначеної Угоди. Вказана постанова набрала чинності 02.12.2022 року. Отже, до набрання чинності Постановою №1328, Україна як держава-учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно із Угодою.

Суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.70 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, якщо договором не передбачається інше або якщо учасники не погодились про інше, припинення договору відповідно до його положень або відповідно до Конвенції звільняє учасників договору від усякого зобов`язання виконувати договір у майбутньому та не впливає на права, зобов`язання або юридичне становище учасників, які виникли в результаті виконання договору до його припинення.

При цьому, відповідно до ч.2 ст.13 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Крім того, в рішенні Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009 чітко зазначено, що конституційне право на соціальний захист не може бути поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.3 ст.23 Загальної декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської соціальної хартії та ст.46 Конституції України, працівники у старості мають право на пенсію, що є основним джерелом існування, яка має забезпечувати достатній життєвий рівень.

Таким чином, за наявності чинних у період роботи особи положень Угоди, що передбачали відповідне право, така особа не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні спірного періоду роботи до страхового стажу.

Колегія суддів вважає, що наявна в матеріалах справи трудова книжка (завірена її копія) позивачки не може піддаватися сумніву та позбавляти особу права на зарахування відповідних періодів до стажу з тих міркувань, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації припинено співробітництво з країною-агресором.

Позиція відповідача суперечить принципу верховенства права, оскільки право позивачки на призначення пенсії не пов`язується з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин з однією з держав-учасниць Угоди.

Щодо посилання відповідача на не зарахування до страхового стажу позивачки спірних періодів роботи, у зв`язку з відсутністю інформації про сплату внесків до Пенсійного фонду російської федерації, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.15 Закону №1058-IV платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону, і застраховані особи, зазначені в частині першій статті 12 цього Закону.

У свою чергу, згідно з п.1 ст.14 Закону страхувальниками відповідно до цього Закону є: роботодавці.

За змістом ч.ч. 1, 10, 12 ст.20 Закону №1058-IV страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків із сум, виражених в іноземній валюті, здійснюється шляхом перерахування зазначених сум у національну валюту України за курсом валют, установленим Національним банком України на день обчислення страхових внесків.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Відповідно до ч.16 ст.106 Закону №1058-IV виконавчі органи Пенсійного фонду накладають на посадових осіб, які вчинили правопорушення, адміністративні стягнення у разі, зокрема, несплати або несвоєчасної сплати страхових внесків, у тому числі авансових платежів.

Отже, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несплату, несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків, законом покладено на страхувальника, який здійснив нарахування цього внеску та утримання його із заробітної плати позивача.

Системний аналіз вказаних вище правових норм дає підстави дійти висновку про те, що до страхового стажу зараховується період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески.

При цьому, порушення страхувальником вимог законодавства щодо порядку та строків сплати страхових внесків тягне негативні наслідки лише щодо самого страхувальника (зокрема, у вигляді сплати недоїмки, штрафних санкцій та пені) та не може мати негативних наслідків для застрахованої особи у вигляді не зарахування до страхового стажу періоду роботи, протягом якого такій особі нараховувалася заробітна плата, на яку, у свою чергу, нараховувалися страхові внески, проте не з вини застрахованої особи страхові внески не були зараховані на відповідні рахунки.

Таким чином, позивач не повинен відповідати за ймовірне неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо обов`язкового порядку взяття на облік страхувальника як платника страхових внесків та належної сплати страхових внесків, а відтак, несплата страхувальником страхових внесків (або відсутність інформації про таку сплату в системі персоніфікованого обліку) не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії позивача періодів його роботи на такому підприємстві.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм права висловлена Верховним Судом у постановах від 17.07.2019 у справі №144/669/17, від 20.03.2019 у справі №688/947/17, від 21.05.2021 у справі №343/659/17.

Оскільки документами, які додані позивачкою до заяви про призначення пенсії, зокрема трудовою книжкою та довідками про доходи фізичної особи від 09.03.2021, підтверджується її робота у періоди з 04.12.2008 по 24.11.2009 та з 14.12.2009 по 26.02.2010 в Товаристві з обмеженою відповідальністю «ПромТрейд» (м. Москва, російська федерація) та з 19.03.2010 по 06.09.2016 в Акціонерному Товаристві «БРПИ» (м. Москва, російська федерація), колегія суддів доходить висновку про наявність достатніх підстав для зарахування спірних періодів роботи позивачки до страхового стажу.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області №06 від 10.04.2024 не відповідає загальним вимогам, які висуваються до актів індивідуальної дії як актів правозастосування, а саме критеріям обґрунтованості та вмотивованості, відповідно до яких пенсійний орган мав навести переконливі та зрозумілі мотиви його прийняття, зокрема в частині не зарахування періодів роботи позивачки з 04.12.2008 по 24.11.2009, з 14.12.2009 по 26.02.2010 та з 19.03.2010 по 06.09.2016.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рішення №06 від 10.04.2024 прийнято Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області не на підставі та не у спосіб, що визначені законодавством України, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому вказане рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Відповідачем жодних належних доказів на підтвердження правомірності власних дій (рішення), які є предметом оскарження, надано не було.

Щодо обраного судом першої інстанції способу захисту порушеного права позивачки та відповідних доводів апеляційної скарги відповідача, колегія суддів враховує, що спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява №22414/93) зазначив, що ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України»).

За обставин цієї справи, зважаючи на досягнення позивачкою віку 60 років, наявність у неї страхового стажу не менше 31 року, з урахуванням спірних періодів роботи з 04.12.2008 по 24.11.2009, з 14.12.2009 по 26.02.2010, 19.03.2010 по 06.09.2016, колегія суддів доходить висновку, що позивачка набула права на призначення пенсії за віком за заявою від 03.04.2024.

При цьому, у даній справі повноваження відповідача щодо призначення пенсії не є дискреційними, оскільки відмова у призначенні позивачці пенсії за віком пов`язана саме з відсутністю страхового стажу, що спростовано вищенаведеними висновками суду, тому відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій щодо зарахування спірних періодів та призначення пенсії за віком за заявою від 03.04.2024.

За цим, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 10.04.2024 №06 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати періоди роботи 04.12.2008 по 24.11.2009 та з 14.12.2009 по 26.02.2010 в Товаристві з обмеженою відповідальністю «ПромТрейд» (м. Москва, російська федерація) та з 19.03.2010 по 06.09.2016 в Акціонерному Товаристві «БРПИ» (м.Москва, російська федерація) до страхового стажу ОСОБА_1 при вирішенні питання про призначення пенсії за віком за заявою від 03.04.2024.

Разом з тим, позовні вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати заробітну плату за період роботи з 19.03.2010 по 06.09.2016 в Акціонерному Товаристві «БРПИ» (м. Москва, російська федерація) на підставі довідок за 2010 рік №1 від 09.03.2021, за 2011 рік №1 від 09.03.2021, за 2012 рік №1 від 09.03.2021, за 2013 рік №1 від 09.03.2021, за 2014 рік №1 від 09.03.2021, за 2015 рік №1 від 09.03.2021, за 2016 рік №1 від 09.03.2021, задоволенню не підлягають, з огляду на їх передчасність, оскільки відповідач не призначав позивачці пенсію за віком та не відмовляв у зарахуванні заробітної плати за період роботи з 19.03.2010 по 06.09.2016 в Акціонерному Товаристві «БРПИ» (м. Москва, російська федерація).

Колегія суддів зазначає, що передчасне задоволення даних вимог фактично суперечить основним засадам адміністративного судочинства, оскільки судове рішення не може ставитись в залежність від настання або ненастання обставин, що можуть виникнути в майбутньому.

Також, у разі незгоди позивачки з подальшими діями відповідача, остання не позбавлена права звернутися за захистом порушених прав з відповідним позовом до суду.

Оскільки суд не вправі вирішувати питання щодо правовідносин, які можливо будуть мати місце у майбутньому, колегія суддів вважає, що вищевказана позовна вимога не підлягає захисту судом і у її задоволенні слід відмовити у зв`язку з передчасністю її заявлення.

З урахуванням наведеного, інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Відповідно до ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню, апеляційна скарга відповідача частковому задоволенню.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 317, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.11.2024 по справі № 440/5165/24 скасувати в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати заробітну плату за період роботи з 19.03.2010 по 06.09.2016 в Акціонерному Товаристві «БРПИ» (м. Москва, російська федерація) на підставі довідок за 2010 рік №1 від 09.03.2021, за 2011 рік №1 від 09.03.2021, за 2012 рік №1 від 09.03.2021, за 2013 рік №1 від 09.03.2021, за 2014 рік №1 від 09.03.2021, за 2015 рік №1 від 09.03.2021, за 2016 рік №1 від 09.03.2021.

Прийняти в цій частині нове рішення, яким у задоволенні зазначених позовних вимог відмовити.

В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.11.2024 по справі № 440/5165/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) І.С. Чалий І.М. Ральченко