Справа № 320/3284/20
Суддя: Білоноженко М.А.
Дата ухвалення: 2025-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2025 року № 320/3284/20

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Білоноженко М.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправною та скасування вимоги,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління ДПС у Київській області (03151, м. Київ, вул. Народного ополчення, 5а, ), в якому просить суд визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) від 11.02.2020 р. № Ф-6989-51.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що під час прийняття спірної вимоги відповідач неправомірно здійснив подвійне оподаткування позивача, як найманого працівника, за якого сплачено єдиний внесок, та особи, що здійснює незалежну професійну діяльність адвоката, що не відповідає вимогам податкового законодавства.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду 17.04.2020 (суддя ОСОБА_2 ) відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання (у письмовому провадженні).

Рішенням Вищої ради правосуддя №411/0/15-24 від 13 лютого 2024 ОСОБА_2 було звільнено з посади судді Київського окружного адміністративного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями Київського окружного адміністративного суду, справу №320/3284/20 передано до розгляду судді Білоноженко М.А.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2024 року справу прийнято до свого провадження суддею Білоноженко М.А.

Відповідач, не погоджуючись із доводами позивача, надав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що з 01.01.2017 платник ЄСВ, що здійснює незалежну професійну діяльність, зокрема, адвокатську та отримує дохід від цієї діяльності, зобов`язаний визначити базу нарахування та сплачувати ЄСВ у розмірі не менше мінімального страхового внеску на місяць. У разі відсутності доходу у звітному кварталі або місяці особа повинна самостійно визначити базу нарахування ЄСВ, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати. Наявність трудових відносин з роботодавцем не впливає на обов`язковість сплати ЄСВ.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

20.02.2020 р. позивачем було отримано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11.02.2020 р. №Ф-6989-51, винесену Головним управлінням ДПС у Київській області, в якій зазначено, що станом на 31.01.2020 р. заборгованість зі сплати єдиного внеску ОСОБА_1 складає 2754,18 грн.

Відповідно до Порядку розгляду контролюючими органами скарг на вимоги про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та рішення про нарахування пені та накладення штрафу, що затверджений наказом

Міністерства фінансів України від 09.12.2015 №1124, позивачем 27.02.2020 р. до Державної податкової служби України було подано скаргу про скасування вимоги Головного управління ДПС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) від 11.02.2020 р. № Ф-6989-51, а також направлено повідомлення про оскарження вимоги.

08.04.2020 р. позивачем отримано від Державної податкової служби рішення про результати розгляду скарги від 31.03.2020 р. №11592/6/06, відповідно до якого скаргу позивача від 27.02.2020 р. залишено без задоволення.

Не погоджуючись із винесеною вимогою, позивач звернувся до суду із даним позовом, при вирішенні якого суд виходить із наступного.

Основним нормативно-правовим актом, що визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку є Закон України від 08.07.2010 №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі -Закон №2464-VI).

Відповідно до ч.4 ст.25 Закону №2464-VI податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску.

Відповідно до пунктів 2, 3 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства Фінансів України від 20 квітня 2015 року №449 (далі-Інструкція №449), у разі виявлення податковим органом своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску, такий податковий орган обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції.

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена податковими органами у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Податкові органи надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо:

дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску податковими органами;

платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску;

платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

У випадку, передбаченому абзацом другим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) приймається відповідним податковим органом протягом 15 робочих днів з дня, що настає за днем вручення платнику акта перевірки, а за наявності заперечень платника єдиного внеску до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки.

Податковий орган надсилає (вручає) вимогу про сплату боргу (недоїмки) платнику єдиного внеску протягом трьох робочих днів з дня її винесення.

У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається):

платникам, зазначеним у пункті 1 статті 4 Закону, протягом 20 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційно-комунікаційних систем ДПС (далі - ІКС) на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) крім загальних реквізитів, має містити відомості про розмір боргу, в тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ч.4 ст.8 Закону №2464-VI Порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Згідно з абз.1 п.1, п.5 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є:

роботодавці підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами;

особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

На підставі абз.1 п.1, п.2 ч.1 ст.7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному періоді або окремому місяці звітного періоду, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску

Згідно з ч.5 ст. 8 Закону №2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Під час розгляду справи судом встановлено, що відповідно до Єдиного реєстру адвокатів України позивач є адвокатом, має свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 26.04.2018 р. серії КС №6583/10, видане Радою адвокатів Київської області 26.04.2018 р.

З 03.09.2018 р. позивач перебуває на обліку в контролюючому органі як особа, яка має намір провадити незалежну професійну діяльність, зокрема, адвокатську, що підтверджується довідкою від 03.09.2018 № 014 про взяття на облік платника податків, відомості щодо якого не підлягають включенню до Єдиного державного реєстру (Форма №34-ОПП).

Відповідно до Повідомлення про взяття на облік платника єдиного внеску від 03.09.2018 р. №007,позивач взятий на облік, як платник єдиного внеску в органі доходів і зборів з 03.09.2018 р.

Крім того, згідно витягу з наказу №4084-К від 07.05.2019 позивача прийнято на роботу до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» з 08.05.2019 року на посаду головного юрисконсульта за строковим трудовим договором.

Відповідно до довідки про заробітну плату від 25.02.2020 р. №757-186/ Акціонерним товариством «Альфа-Банк», як роботодавцем ОСОБА_1 було сплачено за останнього єдиний соціальний внесок: за травень 2019 - 4099,20 грн., за червень 2019 - 4831,20 грн., за липень 2019 - 4831,20 грн., за серпень 2019 - 4831,20 грн., за вересень 2019 - 5342,44 грн., за жовтень 2019 - 5368,00 грн., за листопад 2019 - 5368,00 грн., за грудень 2019 - 5283,17 грн., за січень 2020 - 5368,00 грн.

При цьому мінімальний розмір єдиного соціального внеску у 2019 р. складав 918,06 грн., у 2020 р. - 1039,06 грн.

Таким чином, за позивача, як найманого працівника у спірному періоді роботодавець сплачував ЄСВ.

Вказане підтверджується також відомостями про застраховану особу за формою ОК-7, відповідно до яких єдиний внесок за позивача регулярно нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що підтверджується вказаною відомістю.

До того ж, незважаючи на сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування роботодавцем, як за найманого працівника, позивач з дня реєстрації в контролюючому органі (з 03.09.2018 р.), особисто сплачував єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, зокрема: за вересень 2018 р. - 819,06 грн. (10.10.2018 р.), за жовтень 2018 р. - 819,06 грн. (08.11.2018 р.), за листопад 2018 р. - 819,06 грн. (07.12.2018 р.), за грудень 2019 р. - 819,06 грн. (09.01.2019 р.), за І квартал 20019 р. - 2754,18 грн. (04.04.2019 р.), за II квартал 2019 р. - 2754,18 грн. (03.07.2019 р.), за III квартал 2019 р. - 2754,18 грн. (11.10.2019 р.). Вказані обставини підтверджені долученими до матеріалів справи квитанціями.

Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового України самозайнята особа - платник податку, який с фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна

Пунктом 1 ч.1 ст.1 Закону України від 05.07.2012 №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі -Закон №5076-VI) передбачено, що адвокат-це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Відповідно до статті 3 Закону №5076-VI адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання.

На підставі підп.14.1.226 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Згідно зі ст.13 Закон № 5076-VI якого, адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Для вирішення даного спору суд враховує висновки Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 у справі №160/3114/19, які є обов`язковими для врахування судом, відповідно до ч.5 ст.242 КАС України.

Так, Верховний Суд зазначив, що метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного ВС зробив висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Шляхом системного тлумачення наведених норм права ВС сформулював правовий висновок відповідно до якого особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником.

В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону №2464-VI, на якому наполягає податковий орган, щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДПС і мають свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, та які одночасно перебувають у трудових відносинах в межах цієї діяльності, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

За цих обставин Верховний Суд зазначив, що наявність у позивача свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є доказом здійснення адвокатської діяльності та отримання від такої діяльності доходу. Не змінює вищенаведеного і факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.

Оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування Верховний Суд у вищевказаному рішенні дійшов висновку, що в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок його сплати позивачем ще і як особою, що має право провадити адвокатську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.

Оскільки доказів отримання доходів позивачем, як адвокатом, у період 4 квартал 2019 року, відповідач не надав, врахувавши висновки Верховного Суду у згаданій вище справі, суд дійшов висновку, що спірна вимога є протиправною і підлягає скасуванню у повному обсязі, а позовні вимоги підлягають задоволенню.

Під час розгляду справи, відповідачем було подано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, яке вмотивовано тим, що платник податків має право оскаржити рішення податкового органу в адміністративному і/або судовому порядку протягом 10 днів з дня надходження відповідного рішення контролюючого органу платнику ЄСВ.

Враховуючи те, що позивач отримав вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11.02.2020 № Ф-6989-51 20.02.2020 року, останній день для звернення до суду - 02.03.2020 року. Натомість, позивач звернувся до суду 14.04.2020 року, а відтак, на думку відповідача, пропустив 10-денний строк для звернення до адміністративного суду, перебачений абз 9 ч.4 ст. 25 Закону № 2464-VI. В зв`язку із чим, просить суд залишити позовну заяву без розгляду.

Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, вважає подану заяву необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню з огляду на наступні обставини.

Дійсно, матеріалами справи підтверджено, що позивач отримав вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11.02.2020 № Ф-6989-51 - 20.02.2020 року.

Проте, відповідно до ч.4 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з податковим органом шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Позивач, скориставшись своїм правом, оскаржив вказану вимогу в адміністративному порядку, для чого 27.02.2020 р. звернувся зі скаргою до Державної податкової служби України. Крім того, позивачем одночасно до Головного управління ДПС у Київській області направлено повідомлення про оскарження вимоги.

08.04.2020 року позивачем було отримано від Державної податкової служби України рішення про результати розгляду скарги, яким скаргу позивача залишено без задоволення.

Таким чином, процедура адміністративного оскарження закінчилась 08.04.2020 року, коли позивачем було отримано рішення за результатами розгляду скарги.

10.04.2020 року засобами поштового зв`язку позивач направив до Київського окружного адміністративного суду позовну заяву, яка була отримана судом 14.04.2020 року.

Відповідно до частини другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Суд зазначає, що платник єдиного соціального внеску для захисту своїх прав і законних інтересів має право на звернення до суду з позовом про оскарження вимоги у межах гарантованого процесуальним законом строку, встановленого статтею 122 КАС України, а не статтею 25 Закону №2464-VI (станом на час звернення позивача до суду).

Такий висновок щодо строку звернення до суду з позовом про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску зроблено у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів, інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду від 25 лютого 2021 року у справі № 580/3469/19.

Строк для звернення до суду з позовною заявою обчислюється з моменту, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, звернувшись 10.04.2020 року до суду з позовною заявою після адміністративного оскарження вимоги, позивач дотримався строку звернення до суду, встановленого ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України. В зв`язку із чим, заява відповідача про залишення позову без розгляду задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.ст. 9, 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ч.ч. 1 та 2 статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.

Частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн, що підтверджується квитанцією № 58647 від 10.04.2020 року.

В зв`язку із задоволенням позовних вимог, на користь позивача необхідно стягнути суму сплаченого судового збору у розмірі 840,80 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) задовольнити повністю;

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) від 11.02.2020 р. № Ф-6989-51;

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 840,80 (вісімсот сорок грн 80 коп) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Київській області (03151, м. Київ, вул. Народного ополчення, 5а, ).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Білоноженко М.А.