Справа № 120/3061/24
Суддя: Кузьмишин В.М.
Дата ухвалення: 2025-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/3061/24

Головуючий у 1-й інстанції: Воробйова Інна Анатоліївна

Суддя-доповідач: Кузьмишин В.М.

22 січня 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Кузьмишина В.М.

суддів: Сапальової Т.В. Шидловського В.Б.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24 червня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

І. Описова частина.

1. Короткий зміст позовних вимог.

1.1 ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення комісії Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з питань визначення засудженим до позбавлення волі виду установи виконання покарань, місця відбування покарання особам, засудженим до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, їх направлення і переведення для відбування покарання від 23.11.2023 р. стосовно переведення ОСОБА_1 з Державної установи «Вінницька виправна колонія (№86)» до сектору середнього рівня безпеки для чоловіків, які раніше відбували покарання у виді позбавлення волі до Державної установи «Шепетівська виправна колонія (№86).

1.2 В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що має відбувати строк покарання в одній виправній колонії, в межах його місця проживання або його родичів. При цьому, позивач зазначає, що його дружина та неповнолітні діти проживають у Вінницькій області, відтак переведення до іншої колонії є недоцільним. Окремо вказав й на необґрунтованість рішення, оскільки таке не містить мотивів переведення, а лише посилання на ст.10 і 93 КВК України.

2. Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції.

2.1 Рішенням Комісії міжрегіонального управління від 23.11.2023 вирішено перевести засудженого ОСОБА_1 з Державної установи «Вінницька виправна колонія (№86)» до сектору середнього рівня безпеки для чоловіків, які раніше відбували покарання у виді позбавлення волі Державної установи «Шепетівська виправна колонія (№86)», з мотивів наявності підстав, передбачених ст.ст. 10, 93 КВК України.

2.2 З протоколу № 32 засідання Комісії міжрегіонального управління вбачається, що рішення прийняте на підставі висновку службового розслідування від 10.11.2023, згідно з яким засудженого ОСОБА_1 доцільно перевести до іншої виправної колонії.

2.3 Не погодившись із таким рішенням комісії, позивач звернувся до суду.

3. Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

3.1 Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 24.06.2024 адміністративний позов задоволено.

3.2 Суд першої інстанції встановив, що закон допускає переведення засудженого для відбування покарання з однієї виправної колонії до іншої тільки у виняткових випадках, що закономірно зобов`язує суб`єкта владних повноважень належно обґрунтувати прийняте рішення та підтвердити виникнення обставин, з якими законодавець пов`язує можливість прийняття відповідного рішення. Під час розгляду справи Міжрегіональним управлінням не доведено правомірності оскаржуваного рішення про переведення до іншої виправної установи через наявність обставин, які унеможливлюють подальше відбування позивача покарання в державній установі "Вінницька виправна колонія (№86)". Саме по собі посилання відповідача на норми статті 10 та частини другої статті 93 КВК України не є свідченням обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень та дотримання ним свого процесуального обов`язку щодо доказування.

4. Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

4.1 Відповідач просить скасувати рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24.06.2024 та ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

4.2 Підстави для апеляційного оскарження рішення суду:

- питання переведення засудженого з однієї виправної колонії до іншої є питанням дискреційних повноважень відповідача;

- суд першої інстанції не врахував, що оскаржуване рішення було прийнято на підставі виявлених фактів та обставин, які є винятковими та зазначені у висновку проведеного розслідування оперативно-розшуковим підрозділом міжрегіонального управління під грифом «таємно», подальше перебування позивача в установі стало неможливим, оскільки була пряма загроза життю і здоров`ю як для позивача, так і для інших засуджених, які відбувають покарання.

4.3 Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить відмовити у задоволенні вимог скарги, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24.06.2024 залишити без змін.

ІІ. Мотивувальна частина.

1. Позиція апеляційного суду

Апеляційний суд перевірив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права у межах доводів апеляційної скарги та дійшов таких висновків.

1.1 Частиною 2 статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

1.2 Порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими регламентує кримінально-виконавче законодавство (стаття 1 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі - КВК України).

1.3 Статтею 2 КВК України передбачено, що кримінально-виконавче законодавство України складається з цього Кодексу, інших актів законодавства, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

1.4 Відповідно до статті 10 КВК України засуджені мають право на особисту безпеку. У разі виникнення небезпеки життю і здоров`ю засуджених, які відбувають покарання у виді арешту, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, вони мають право звернутися із заявою до будь-якої посадової особи органу чи установи виконання покарань з проханням про забезпечення особистої безпеки. У цьому разі посадова особа зобов`язана вжити невідкладних заходів щодо забезпечення особистої безпеки засудженого. Адміністрація установи виконання покарань вживає заходів до переведення засудженого в безпечне місце, а також інших заходів до усунення небезпеки, вирішує питання про місце подальшого відбування ним покарання.

1.5 Згідно з частиною 1 статті 86 КВК України вид колонії, в якій засуджені до позбавлення волі відбувають покарання, визначається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань.

1.6 Статтею 93 КВК України унормовано, що засуджений до позбавлення волі відбуває весь строк покарання в одній виправній чи виховній колонії, як правило, у межах адміністративно-територіальної одиниці відповідно до його місця проживання до засудження або місця постійного проживання родичів засудженого. Переведення засудженого для дальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої допускається за виняткових обставин, які перешкоджають дальшому перебуванню засудженого в цій виправній чи виховній колонії. Порядок переведення засуджених визначається нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

1.7 Наказом Міністерства юстиції України від 27 лютого 2017 року № 680/5 затверджено Положення про центральну та міжрегіональну комісії з питань визначення засудженим до позбавлення волі виду установи виконання покарань, місця відбування покарання особам, засудженим до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, обмеження волі, їх направлення і переведення для відбування покарання, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 28 лютого 2017 року за № 266/30134 (далі - Положення). Вказане Положення встановлює завдання, функції, права, обов`язки і порядок діяльності міжрегіональних та центральної комісій з питань визначення засудженим до позбавлення волі виду установи виконання покарань, місця відбування покарання особам, засудженим до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, обмеження волі, їх направлення і переведення для відбування покарання.

1.8 Цим же наказом затверджено Порядок визначення засудженим виду установи виконання покарань, направлення для відбування покарання засуджених до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, обмеження волі та їх переведення, затверджений в Міністерстві юстиції України 28 лютого 2017 року за № 265/30133 (далі Порядок), який встановлює механізм визначення засудженим до позбавлення волі виду установи виконання покарань, місця відбування покарання особам, засудженим до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, обмеження волі, їх направлення і переведення для відбування покарання.

1.9 Відповідно до розділу 1 Положення про центральну, міжрегіональну комісії та комісію слідчого ізолятора з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.02.2017 року № 680/5, комісії у своїй діяльності керуються Конституцією і законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства юстиції України, а також Положенням про визначення виду колонії.

1.10 Пунктом 6 розділу IV Порядку встановлено, що в окремих випадках, передбачених статтею 10 та частиною другою статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України, за заявою засудженого, наряд на переведення засудженого з однієї установи виконання покарань (сектору) до іншої установи виконання покарань (сектору) (додаток 6) готується після надання до міжрегіональної чи центральної комісії вмотивованого висновку, затвердженого начальником міжрегіонального управління, або керівником Департаменту щодо установ центрального та південного регіонів (особами, які виконують їх обов`язки), та матеріалів, зібраних під час перевірки обставин, що перешкоджають перебуванню засудженого в установі виконання покарань (секторі). Підрозділ з контролю за виконанням судових рішень міжрегіонального управління або Департаменту на підставі витягу з протоколу засідання міжрегіональної чи центральної комісії протягом п`яти робочих днів з дати прийняття рішення комісією готує наряд на переведення засудженого з однієї установи виконання покарань (сектору) до іншої установи виконання покарань (сектору).

1.11 З аналізу наведених вище правових норм, якими регламентується місце відбування покарання засудженими до позбавлення волі на певний строк та питання переведення таких осіб з однієї виправної колонії до іншої, встановлено, що відповідно до законодавства:

- засуджений відбуває весь строк покарання в одній виправній колонії, водночас основним критеріям для визначення конкретної колонії для відбування покарання є її розташування в межах тієї адміністративно-територіальної одиниці (області), де особа проживала до засудження або де постійно проживають її родичі, наприклад, батько або мати засудженого;

- переведення засудженого для відбування покарання з однієї виправної колонії до іншої допускається лише у виняткових випадках, які пов`язані з наявністю обставин, що перешкоджають подальшому перебуванню засудженого в цій колонії; такі обставини, зокрема, можуть обумовлюватися виникненням небезпеки для життя і здоров`я засудженого;

- розгляд питання про переведення засудженого для відбування покарання до іншої виправної колонії в межах зони діяльності міжрегіонального управління здійснює відповідна міжрегіональна комісія;

- рішення міжрегіональної комісії про переведення оформлюється протоколом засідання комісії, доводиться до відома засудженого під підпис та, у разі незгоди засудженого/його представника із прийнятим рішенням, може бути оскаржене ними у тому числі до суду.

1.12 Стаття 86 Кримінально-виконавчого кодексу України визначає що вид колонії, в якій засуджені до позбавлення волі відбувають покарання, визначається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань.

1.13 Міжрегіональна комісія - колегіальний орган, що утворюється в міжрегіональному управлінні, який здійснює направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту чи обмеження волі, їх переведення для відбування покарання з однієї установи виконання покарань до іншої та розглядає скарги на рішення комісії СІЗО.

1.14 Під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду. Тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин. (Постанова Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 120/4448/18-а).

1.15 Колегія суддів вважає, що у цій справі визначення доцільності переведення засудженого з однієї колонії до іншої, аналогічного рівня безпеки і в межах зони діяльності одного міжрегіонального управління, є дискреційними повноваженнями комісії Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції.

1.16 Відповідно до протоколу засідання Комісії міжрегіонального управління № 32 від 23.11.2023 прийнято рішення про переведення засудженого ОСОБА_1 з державної установи «Вінницька виправна колонія (№86)» до сектору середнього рівня безпеки для чоловіків, які раніше відбували покарання у виді позбавлення волі, державної установи «Шепетівська виправна колонія (№98)», враховуючи наявність підстав, передбачених статтею 10 та частиною другою статті 93 КВК України.

1.17 Відповідач обґрунтовує своє рішення винятковими обставинами, передбаченими ст. 10 та ст. 93 КВК України, а саме тим, що відповідно до висновку проведеного розслідування оперативно-розшуковим підрозділом міжрегіонального управління під грифом «таємно» подальше перебування засудженого ОСОБА_1 у державній установі «Вінницька виправна колонія (№86)» стало не можливим, оскільки була пряма загроза життю і здоров`ю як для нього, так і для інших засуджених, які відбувають покарання.

1.18 До засудження ОСОБА_1 мешкав у смт. Літин Вінницької області, що підтверджується копією характеристики на засудженого з місця відбування покарання.

1.19 З копії паспорта дружини позивача ОСОБА_2 вбачається її зареєстроване місце мешкання: с. Голенищево Летичівського району Хмельницької області. Разом із тим, відповідач не оскаржує, що дружина позивача фактично мешкає у Літинському районі Вінницькій області.

1.20 Колегія суддів відхиляє доводи позивача про місце мешкання дітей, оскільки відповідно до копій свідоцтв про народження він не є їхнім батьком, інших документів на підтвердження батьківства позивачем не надано.

1.21 Таким чином, з доводів позовної заяви вбачається, що єдиною підставою, яка, на думку позивача, унеможливлює його переведення з ДУ «Вінницька виправна колонія (№86)» до ДУ «Шепетівська виправна колонія (№98)», є проживання дружини засудженого у м. Літин Вінницької області, що призведе до порушення визначеного ст. 8 Конвенції з прав людини права позивача на повагу до його приватного та сімейного життя. Тобто обставини цієї справи, правовідносини, що є предметом оскарження у справі, охоплюються статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

1.22 Європейський суд з прав людини у своїй практиці зазначає, що Конвенція не надає засудженим до позбавлення волі права обирати місце відбування покарання, а той факт, що засуджені відокремлені від своїх родин та перебувають на певній відстані від них, є неминучим наслідком позбавлення їх волі. Однак поміщення засудженого до колонії, розташованої на такій відстані від місця проживання його родини, що дуже ускладнює або навіть унеможливлює побачення, може за певних обставин становити втручання у сімейне життя, оскільки можливість для членів родини відвідувати засудженого є надзвичайно важливою для підтримання сімейного життя (див. ухвалу щодо прийнятності від 6 квітня 2000 року у справі «Оспіна Варгас проти Італії» (Ospina Vargas v. Italy), заява № 40750/98).

1.23 Висновками ЄСПЛ, наведеними у рішенні від 23 жовтня 2014 року у справі «Вінтман проти України» (заява № 28403/05), підтверджено право засудженого на відбування покарання в колонії, наближеній до місця мешкання, або місця проживання близьких осіб. Аналогічне закріплення права засудженого містить і стаття 93 КВК України. Разом із тим у п.п. 84-86 даного рішення Суд зазначає, що тримання особи під вартою за своєю природою призводить до обмеження її приватного та сімейного життя. Будь-яке обмеження права засудженої особи на повагу до його приватного та сімейного життя має застосовуватися «згідно із законом» у розумінні пункту 2 статті 8 Конвенції. Вислів «згідно із законом» не тільки диктує необхідність дотримання національного законодавства, але також пов`язаний з якістю зазначеного законодавства. Законодавство, яке передає державним органам влади дискреційні повноваження, саме по собі не суперечить зазначеній вимозі. Проте законодавство повинне з достатньою чіткістю визначати межі та спосіб здійснення такого дискреційного повноваження, наданого компетентним органам влади, з огляду на «законну мету» відповідного заходу, аби забезпечити особу належним захистом від свавільного втручання. Ступінь необхідної чіткості національного законодавства - яке, безумовно, не може передбачити всі можливі випадки - значною мірою залежить від змісту відповідного законодавства, сфери, яку воно регулює, а також від числа та статусу осіб, яких воно стосується.

1.24 У даних рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що визначення місця відбування покарання засудженого у виді позбавлення волі або його переведення до іншої установи, неминуче призводить до втручання у його право, передбачене ст. 8 Конвенції, яке у свою чергу, повинно бути з дотриманням принципу законності і пропорційності, з урахуванням у тому числі і відстані установи виконання покарань від місця мешкання родини.

1.25 Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення комісії від 23.11.2023 № 32 про переведення позивача в іншу установу аналогічного рівня безпеки, яка знаходиться в межах юрисдикції міжрегіонального управління, а саме у державну установу «Шепетівська виправна колонія (№98)», прийняте в порядку, передбаченому Наказом Міністерства юстиції України від 27.02.2017 року № 680/5, та в межах наданих дискреційних повноважень. Таке рішення хоча і ґрунтується на документах із грифом «таємно», які не підлягають розголошенню, однак прийняте у зв`язку з прямою загрозою життю і здоров`ю як для позивача, так і для інших засуджених, які відбувають покарання в ДУ «Вінницька виправна колонія (№86)», що відповідає вимогам ст. 10 та ч. 2 ст. 93 КВК України, тобто з дотриманням принципу законності.

1.26 Оцінюючи віддаленість ДУ «Шепетівська виправна колонія (№98)» від місця мешкання дружини ОСОБА_1 , що складає приблизно 200 км шляхами загального користування від м. Літин Вінницької області, колегія суддів відхиляє доводи позовної заяви про суттєве ускладнення або унеможливлення побачень засудженого із дружиною та як наслідок, порушення визначеного ст. 8 Конвенції з прав людини права на повагу до його приватного і сімейного життя.

1.27 Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необґрунтованість рішення відповідача, оскільки вимогами КВК України та Порядку № 680/5 не встановлено обов`язку комісії щодо додаткових обґрунтувань свого рішення, у разі встановлення підстав для переведення засудженого відповідно до ст.ст. 10, 93 КВК України. Оскаржуване рішення прийняте відповідачем в межах повноважень, на законних підставах, з урахуванням їх винятковості та з урахуванням аналогічного рівня безпеки установи і в межах юрисдикції міжрегіонального управління.

2. Висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

2.1 Доводи апеляційної скарги є слушними та підлягають врахуванню під час розгляду цієї справи, що є підставою для скасування судового рішення.

2.2 Згідно з ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України задовольнити повністю.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24 червня 2024 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України, комісії Центрально-Західного міжрегіонального Управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з питань визначення засудженим до позбавлення волі виду установи виконання покарань, місця відбування покарання особам, засудженим до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, їх направлення та переведення для відбування покарання, про визнання протиправним та скасування рішення комісії від 23 листопада 2023 року про переведення засудженого ОСОБА_1 1993 року народження з Державної установи «Вінницька виправна колонія (№86)» до сектору середнього рівня безпеки для чоловіків, які раніше відбували покарання у виді позбавлення волі, Державної установи «Шепетівська виправна колонія (№86).

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Кузьмишин В.М.

Судді Сапальова Т.В. Шидловський В.Б.