Справа № 505/4522/24
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2025-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2025 р.м. ОдесаСправа № 505/4522/24
Перша інстанція: суддя Дзюбинський А.О.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Турецької І.О.,

Шеметенко Л.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 24 грудня 2024р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови №20250 від 4.12.2024р. про притягнення до адміністративної відповідальності,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2024р. ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому просив скасувати постанови за №20250 від 4.12.2024р. про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210-1 КУпАП, та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що повістку про необхідність з`явитись до ІНФОРМАЦІЯ_2 він не отримував та немає жодних доказів, що така повістка була йому направлена.

Позивач посилається на відсутність суб`єктивної сторони складу адміністративного правопорушення, оскільки позивач не знав про існування вказаної вище повістки.

При цьому, позивач зазначає, що факт не отримання ним повістки, підтверджується тим, що на корінці повістки, а також у будь-яких інших документах, відсутній його підпис про отримання повістки.

Позивач вказує на те, що факт звернення до ІНФОРМАЦІЯ_2 та прибуття 28.11.2024р. для подачі заяви про надання відстрочки від призову, свідчить про те, що він дійсно не знав про існування вищевказаної повістки.

Крім того, позивач посилається на недодержання вимог ст.245, 251, 252 КУпАП щодо неповного дослідження обставин справи, відсутність доказів вчинення адміністративного правопорушення та невірну оцінку доказів.

Також, позивач зазначає, що положення Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період, затвердженого Постановою КМУ від 16.05.2024р. №560 є такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства.

Отже, за таких обставин, позивач вважає, що оскаржувана постанова є необґрунтованою та незаконною та підлягає скасуванню.

Посилаючись на вказане просив позов задовольнити.

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 24 грудня 2024р. у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм права, просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити адміністративний позов у повному обсязі.

На підставі вказаного, судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач приймаючи оскаржувану постанову діяв правомірно та в межах чинних норм законодавства України, а позивачем не доведено протилежного. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що той факт, що позивач не отримав кореспонденцію, надіслану йому на зареєстровану адресу місця проживання, сам по собі не є достатнім для того, щоб закласти аргументовану основу для заяви про те, що права військовозобов`язаного були порушені. Також, суд першої інстанції звернув увагу на те, що нормами Порядку №560 від 16.05.2024р., прийнятого на виконання ст.22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», закладено презумпцію обізнаності військовозобов`язаного у разі надіслання повісток підрозділами ТЦК та СП за зареєстрованим (зазначеним військовозобов`язаним) місцем проживання.

Вирішуючи спір судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи під час апеляційного розгляду справи, що відповідно до відомостей повістки за №448295 ОСОБА_1 зобов`язано з`явитись до ІНФОРМАЦІЯ_2 18.10.2024р. для уточнення даних. Відповідно до форми 107П АТ «Укрпошта» рекомендованим поштовим відправленням №119 відправлено позивачу документ «Повістка 08.10.2024 №448295 на 1 арк., згідно форми Ф.20 причиною повернення рекомендованого поштового відправлення є відсутність адресата за вказаною адресою ( АДРЕСА_1 ).

В подальшому, 4.12.2024р. Головним спеціалістом управління ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 складено протокол №1796 стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.210 КУпАП.

Так, згідно до вказаного протоколу від 4.12.2024р. під час дії особливого періоду, мобілізації та військового стану до ІНФОРМАЦІЯ_2 прибув військовозобов`язаний ОСОБА_1 , перевіркою встановлено, що відповідно до п.30, п.30-1, п.30-2, п.30-3 «Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період», затвердженого Постановою КМУ №560 від 16.05.2024р., за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів було згенеровано повістку №448295 про виклик громадянина ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 на 18.10.2024р.. Повістку направлено ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , засобами АТ «Укрпошта», але конверт був повернутий із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Зазначено, що відповідно до вимог ч.2 п.41 «Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період» вважається, що повістка була належним чином вручена ОСОБА_1 ..

При цьому, не зважаючи на вказані обставини ОСОБА_3 у зазначений час в повістці не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 без поважних причин, та продовжував свою протиправну діяльність аж до 4.12.2024р., коли він сам прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказується, що своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги ч.1, ч.3, ч.5 ст.22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», чим вчинив правопорушення, передбачене ч.3 ст.210-1КУпАП. У графі зауваження та пояснення особи, яка притягається до відповідальності, зазначено «Не згоден» та поставлено підпис, також підпис міститься в графі щодо отримання другого примірник постанови.

На підставі встановлених обставин, 4.12.2024р. тимчасово виконуючим обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 підполковником ОСОБА_4 прийнято постанову за №20250, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210-1 КУпАП, та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 1 000 неоподатковуваних мінімуми доходів громадян, що складає 17 000грн..

Не погодившись із вказаною постановою відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Перевіряючи правомірність прийняття постанови про накладення адміністративного стягнення, з урахуванням підстав, за якими позивач пов`язує її протиправність та незаконність, в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія виходить з наступного.

Приписами ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ч.1, 2 ст.7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше, як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснюється на підставі ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу».

Приписами ст.65 Конституції України та ч.1 ст.1 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до положень ст.1 ЗУ «Про оборону України», особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України №64/2022від 24.02.2022р. у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України постановлено з 24.02.2024р. ввести в Україні воєнний стан. У подальшому строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався відповідними Указами Президента України та такий воєнний стан діє і до теперішнього часу.

Отже, станом на 4.12.2024р., тобто на дату вчинення інкримінованого позивачеві адміністративного правопорушення, діяв особливий період.

За змістом ст.1 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни. Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, центри надання адміністративних послуг, центри рекрутингу та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя.

За правилами змісту ст.37 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу», зняттю з військового обліку призовників у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки підлягають громадяни України, які досягли 25-річного віку. При цьому взяттю на військовий облік військовозобов`язаних у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки підлягають громадяни України, які досягли 25-річного віку під час перебування на військовому обліку призовників.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме з наданого відповідачем витягу ОСОБА_1 стоїть на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_4 як солдат, вид обліку: рядовий, сержантський і старшинський склад, вік 28 років.

Положеннями ч.3 ст.210-1КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Адміністративні справи про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (ст.210,210-1,211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України) згідно ст.235КУпАП розглядають територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.

Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст.210-1 КУпАП, є бланкетною нормою, а тому серед ознак, які мають бути відображені при викладенні суті даного правопорушення, обов`язковим є наведення конкретного нормативно-правового акту, яким встановлюються відповідні правила, за порушення яких особа притягається до адміністративної відповідальності.

Так, судова колегія зазначає, що оскаржувана постанова про притягнення до адміністративної відповідальності позивача містить відомості, про порушення вимог ч.1,3,5 ст.22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Зокрема, абз.2 ч.5 вказаної статті зазначено, що Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період визначається КМУ. Порядок надіслання повісток визначено Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженим Постановою КМУ №560 від 16.05.2024р. (надалі - Порядок).

Зокрема, абз.3 пп.2 ст.41 вказаного Порядку, визначено, що належним підтвердженням оповіщення військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки є у разі надсилання повістки засобами поштового зв`язку день проставлення у поштовому повідомленні, зокрема, відмітки про відсутність особи за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання в установленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила територіальному центру комплектування та соціальної підтримки іншої адреси місця проживання.

Враховуючи вказану норму, судова колегія вважає посилання позивача на необізнаність щодо необхідності явки до відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки необґрунтованими та хибними.

При цьому, судова колегія зазначає, що органи територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки несуть відповідальність за надсилання військовозобов`язаному відповідних повісток. Той факт, що позивач не отримав кореспонденцію, надіслану йому на зареєстровану адресу місця проживання, сам по собі не є достатнім для того, щоб закласти аргументовану основу для заяви про те, що права військовозобов`язаного були порушені. Нормами вказаного Порядку, прийнятого на виконання ст.22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», чітко закладено презумпцію обізнаності військовозобов`язаного у разі надіслання повісток підрозділами ТЦК та СП за зареєстрованим (зазначеним військовозобов`язаним) місцем проживання.

Що ж стосується прибуття позивача до ІНФОРМАЦІЯ_2 28.11.2024р. з метою подачі заяви про відстрочку від мобілізації, то судова колегія вважає, що вказана обставина не доводить факт необізнаності про необхідність з`явитись за повісткою для уточнення даних 18.10.2024р.. При цьому, судова колегія вважає таке твердження позивача є не логічним, між двома обставинами відсутній причинно-наслідковий зв`язок, а наявність однієї обставини не свідчить про наявність другої обставини.

При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що позивачем не надано жодних доказів того, що відповідач порушив порядок розгляду справи, як і не наведено інших обґрунтованих підстав, що слугували б для задоволення позовної заяви та скасування оскаржуваної постанови.

Відтак, враховуючи вищевказане та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в даному випадку відсутні законні підстави для задоволення позовних вимог.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

На підставі вказаного, колегія суддів зазначає, що викладені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

За таких обставин, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для його скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.311,315,316,322,325 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 24 грудня 2024р. залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: Ю.М. Градовський

Судді І.О. Турецька

Л.П. Шеметенко