Справа № 260/1982/24
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2025-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2025 рокуЛьвівСправа № 260/1982/24 пров. № А/857/23040/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді : Кухтея Р.В.

суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2024 року з питань встановлення судового контролю за виконанням рішення суду (постановлена головуючим-суддею Дору Ю.Ю. в порядку письмового провадження у м. Ужгороді) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі - ГУ ПФУ, пенсійний орган, відповідач), в якому просив визнати протиправною відмову ГУ ПФУ у здійсненні перерахунку та виплати йому пенсії з урахуванням вимог постанови Кабінету Міністрів України №185 від 23.02.2024 Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2024 році (далі - Постанова №185), без обмеження максимальним розміром з 01.03.2024 та зобов`язати відповідача здійснити йому перерахунок та виплату пенсії з урахуванням вимог цієї постанови, без обмеження максимальним розміром з 01.03.2024.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 03.05.2024 позовні вимоги були задоволені повністю.

02.09.2024 ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просив суд встановити судовий контроль за виконанням рішення суду по справі №260/1982/24 від 03.05.2024.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 03.09.2024 у задоволенні заяви було відмовлено.

Не погодившись ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій через порушення норм процесуального права просить її скасувати та прийняти постанову, якою подану ним заяву в порядку ст.382 КАС України задовольнити повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 03.05.2024 пенсійний орган було зобов`язано здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії з урахуванням вимог Постанови №185, без обмеження максимальним розміром з 01.03.2024, який визначений резолютивною частиною рішення, яке є обов`язкове до виконання.

Відповідач у своєму відзиві на апеляційну скаргу акцентує увагу на безпідставності та необґрунтованості вимоги позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду. Зазначає, що у рішенні від 03.05.2024 по справі №260/1982/24 не надавалася оцінка розміру індексації пенсії встановленої на підставі Постанови №185, а зі змісту перерахунку пенсії ОСОБА_1 від 01.09.2024, індексація базового ОСНП 2024 у розмірі 1500,00 грн наявна у складових пенсії позивача, підсумок пенсії позивача (з надбавками) склав 45241,61 грн та з урахуванням максимального розміру 45241,59 грн. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Згідно п.1 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Статтею 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви позивача про встановлення судового контролю, дійшов висновку, що позивачем не доведено, а судом не встановлено обставин вчинення ГУ ПФУ протиправних дій чи бездіяльності в частині виконання рішення суду по справі №260/1982/24 від 03.05.2024 щодо проведення перерахунку та виплати пенсії з урахуванням вимог Постанови №185, без обмеження максимальним розміром з 01.03.2024.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Статтею 1291 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ст.370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно ч.1, 2 ст.382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З аналізу приведених вище процесуальних норм слідує, що КАС України регламентовано право суду застосовувати інститут судового контролю шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду, визнання протиправними рішень, дій. Для застосування наведених процесуальних заходів мають бути наявні відповідні правові умови.

Законодавець фактично наділив суд повноваженнями контролю за виконанням того, що для суб`єкта владних повноважень передбачив у своєму рішенні адміністративний суд.

Правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати.

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2020 по справі №800/320/17, за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 26.02.2020 про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, яка була постановлена окремо від судового рішення.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що оскільки рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 02.03.2018 понад рік перебувало на виконанні у ВРП, однак на дату розгляду клопотання про встановлення судового контролю виконане не було, Велика Палата Верховного Суду вважає, що у суду першої інстанції були достатні правові підстави для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про його виконання.

Таким чином, Велика Палата Верховного Суду притримується позиції, що вирішення питання про встановлення судового контролю можливе і окремо після ухвалення судового рішення по суті справи внаслідок невиконання такого рішення відповідачем - суб`єкта владних повноважень.

Колегія суддів зазначає, що положення ст.382 КАС України, з урахуванням вимог ст.246 цього Кодексу, якою встановлено вимоги щодо змісту судового рішення, не містять положень, відповідно до яких вирішення питання про встановлення судового контролю за виконанням рішення можливо лише виключно під час постановлення рішення по суті позовних вимог.

Крім того, в наведеній судом першої інстанції висновок, за яким встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд може, тобто, наділений правом, під час прийняття постанови у справі, жодним чином не свідчить, що такі повноваження не можуть бути реалізовані судом після ухвалення судового рішення по суті спору.

Натомість, положення ст.246 КАС України, в чинній редакції, які визначають вимоги до змісту рішення суду першої інстанції, не містять положень, за яких в резолютивній частині рішення може бути встановлений судом строк для подання суб`єктом владних повноважень - відповідачем до суду першої інстанції звіту про виконання судового рішення.

В той же час, виключно за наявності належних та допустимих доказів невиконання відповідачем судового рішення, суд наділяється повноваженнями для застосування ст.382 КАС України в частині встановлення судового контролю за виконанням судового рішення шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Колегія суддів зазначає, що рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 03.05.2024 по справі №260/1982/24, яке 03.06.2024 набрало законної сили, зобов`язано відповідача здійснити позивачу з 01.03.2024 нарахування та виплату пенсії без обмеження її максимальним розміром, тобто десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність.

Разом з тим, позивач зазначає, що з 01.03.2024 нарахування та виплату пенсії йому обмежено максимальним розміром.

Щодо таких тверджень позивача, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи (а.с.80), відповідач зобов`язався відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №144 від 23.02.2024 Про перерахунок пенсій особам, звільненим із розвідувальних органів провести ОСОБА_1 суму різниці в пенсії за період 01.03.2024 по 30.06.2024, яка складає 13115,32 грн та облікована в електронній пенсійній справі і буде виплачена після виділення коштів з Державного бюджету України в порядку черговості по даті набрання законної сили.

Водночас, колегія суддів зазначає, що вказана індексація не пов`язана з виконанням рішення суду по справі №260/1982/24, її нарахування та виплата має окремі правові та фактичні підстави, які не були предметом розгляду у даній справі.

Отже, позивач помилково пов`язує здійснення пенсійним органом індексації його пенсії з 01.03.2024 з виконанням рішення суду в цій справі.

Питання порядку та умов виплати індексації пенсії відповідно до Постанови №185 не було поставлено на вирішення суду у справі №260/1982/24 та судом не розглядалося. Відтак, такі обставини не входили в предмет доказування в даній справі та не стосуються порядку виконання прийнятого судового рішення, а фактично складають окремий самостійний предмет позову.

Враховуючи наведене, позивачем не доведено та судом не встановлено обставин вчинення ГУ ПФУ протиправних дій чи бездіяльності в частині виконання рішення суду по справі №260/1982/24 щодо проведення перерахунку пенсії без обмеження її максимальним розміром.

Суд зазначає, що незгода з перерахунком пенсії у певному розмірі з 01.03.2024 є підставою для звернення до суду з новим позовом, а не застосуванням норм ст.382 КАС України.

На момент розгляду вказаної заяви, судом не встановлено свідомого невжиття відповідачем залежних від нього заходів з метою виконання судового рішення та порушення у зв`язку з цим прав позивача.

Враховуючи наведене та зважаючи на встановлені обставини та наявні докази, що в сукупності дають за можливе встановити, що рішення суду в частині проведення перерахунку пенсії на час постановлення даної ухвали виконане та пенсія виплачується стягувачу в повному розмірі, колегія суддів не вбачає підстав для встановлення судового контролю за виконанням рішення.

Беручи до уваги викладені обставини, з урахуванням наведених норм права, переглянувши ухвалу суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 03.05.2024.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала постановлена відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 382 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2024 року з питань встановлення судового контролю за виконанням рішення суду по справі №260/1982/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук