Справа № 320/1930/23
Суддя: Горобцова Я.В.
Дата ухвалення: 2025-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2025 року №320/1930/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Горобцової Я.В., розглянувши у місті Києві в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі відповідач, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області), в якій позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача №570 від 27.10.2022 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача №3514 від 27.10.2022 про скасування посвідки на постійне проживання громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що з аналізу Закону України «Про основи національної безпеки України» № 964-IV від 19.06.2003 та Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету міністрів України №1983 від 26.12.2002, слід дійти висновку, що питання щодо скасування дозволу мають право порушувати саме правоохоронні органи на підставі обґрунтованого подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», яке, в свою чергу, територіальним органом ДМС всебічно вивчається протягом місяця та у разі необхідності, запитується додаткова інформація в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних i фізичних осіб, а також запрошується для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. І на підставі вже результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Позивач вказує, що відповідачем не дотримано принципу пpoпoрційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод а інтересів позивач i цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, що призводить до настання несприятливих наслідків для позивача при відсутності будь-якої його вини в обставинах, що виникли. Скасування дозволу на імміграцію, без врахування ycix обставин, порушують права позивача.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06.04.2023 відкрито спрощене провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Зазначає, що до відповідача надійшло з Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України (далі - ДСР НП України) подання від 28.09.2022 № 8850/55/01-2022 про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час перевірки було встановлено, що позивач неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, зокрема, за частиною першою статті 203 (порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні), частинами першою та третьою статті 122 (перевищення водіями т/з встановлених обмежень швидкості pyxy та порушення інших ПДР) та частини першої статті 126 (керування транспортним засобом особою, яка не має відповідних документів) Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Таким чином, відповідач стверджує, що під час здійснення перевірки підтвердилась інформація що надійшла у поданні ДСР НП України від 28.09.2022 № 8850/55/01-2022, що стало підставою для скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну на підставі підпунктів 3 та 4 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Отже відповідач діяв на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, та прийнято правомірне рішення №570 від 27.10.2022 про скасування дозволу на імміграцію в Україну та рішення №3514 від 27.10.2022 про скасування посвідки на постійне проживання громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 .

Разом з відзивом відповідачем подано до матеріалів справи копію особової справи позивача № 04-1170 (18941).

Позивачем подано відповідь на відзив, в якому вказує, що він станом на 26.09.2022 не перебував в статусі підозрюваного чи обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. 31.05.2017 позивач отримав посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 та в подальшому у порядку обміну № 900042370 від 23.09.2020 терміном дії до 22.09.2030. Також позивач вказує, що має на утриманні чотирьох неповнолітніх дітей, є засновником та директором ТОВ «МІТ-ХАУС».

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Республіки Узбекистан, що підтверджується національним паспортом НОМЕР_2 від 24.01.2017 строком дії до 24.01.2027.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 22.05.2015 у позивача народився син ОСОБА_2 .

01.04.2017 звернувся до Деснянського РВ ГУДМС України в м. Києві із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 України «Про імміграцію», як батько громадянина України (син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , набув громадянства України на підставі частини третьої статті 8 Закону України «Про громадянство України», довідка про реєстрацію особи громадянином України № 1460/15 від 17.03.2017, свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 від 22.05.2015).

23.05.2017 Деснянським РВ ГУДМС України в м. Києві прийнято рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію».

Згідно відмітки в паспорті позивача, копія якого знаходиться в матеріалах справи (особова справа) 31.05.2017 позивачу видано посвідку на постійне проживання НОМЕР_1 .

У 2020 році позивач звернувся з заявою про обмін посвідки на постійне проживання в України.

Відповідно до довідки ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 22.09.2020 за результатами перевірки справи підстав для скасування дозволу на реєстрацію та посвідки на проживання ОСОБА_1 не встановлено.

23.09.2020 позивачу у порядку обміну видано посвідку № НОМЕР_4 на постійне проживання в України строком дії до 22.09.2030.

До ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області надійшло з Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України подання № 8850/55/01-2022 від 28.09.2022 про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому зазначено наступне.

«Відповідно до інформації зазначеної у зазначеному поданні № 8850/55/01-2022 від 28.09.2022 Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, у відповідності до п. 1 ст. 1, п. п. 1-3 ст. 2, пп. 1, 2 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію», ДСР НП України та відповідно до Стратегії боротьби з організованою злочинністю, схваленої розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.09.2020 № 1126-р, в умовах складного безпекового середовища навколо України та криміногенної ситуації всередині держави, за результатами реалізації отриманої стосовно позивача, який прибув в Україну, з метою вчинення протиправної діяльності направленої на дестабілізацію громадського порядку в Україні, шляхом підбурення до масових безпорядків, та організації масових протестів та заколотів, які можуть призвести до підриву державності, та направлені на повалення державного ладу України.

Крім того, з метою попередження порушення іноземцями та особами без громадянства міграційного законодавства та дестабілізації криміногенної обстановки в Україні, у ході проведення оперативно-розшукової діяльності встановлено, що громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має намір прибути до західних регіонів України, де шляхом підбурення вихідців з російської федерації та близьких їм осіб, планує створити масові протести та спротиви біля місцевих державних адміністрацій. Таким чином, вказане може призвести до чисельних порушень громадського порядку та дестабілізації всередині держави, тим самим призвести до порушень конституційних прав громадян України та інших осіб які тимчасово чи постійно проживають в Україні.

Разом з тим слід зазначити, що громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 26.09.2022 року не перебуває в статусі підозрюваного чи обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення та за час перебування на території України скоїв наступні адміністративні правопорушення:

- 12.06.2007 протокол № КИ/7601 ст. 203 ч. 1 порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні;

- 21.06.2007 протокол № КИ/8449 ст. 203 ч. 1 порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні;

- 14.12.2007 протокол № КИ/16310 ст. 203 ч. 1 порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні;

- 15.02.2008 протокол № КИ/22264 ст. 203 ч. 1 порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні;

- 22.03.2008 протокол № КИ/33183 ст. 203 ч. 1 порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні;

- 28.05.2008 протокол № А/93560 ст. 203 ч. 1 порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні;

- 25.07.2008 протокол № 164461 ст. 203 ч. 1 порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні;

- 28.11.2017 протокол № ЕАА/221220 ст. 122 ч. 1 перевищення водіями т/з встановлених обмежень швидкості руху та порушення інших ПДР;

- 06.08.2018 протокол № ИК/737070 ст. 126 ч. 1 керування транспортним засобом особою, яка не має відповідних документів;

- 26.08.2018 протокол № НК/974468 ст. 122 ч.3 перевищення водіями т/з мовлених обмежень швидкості руху;

- 06.12.2021 протокол № ЕАО/5115860 ст. 122 ч. 1 перевищення водіями т/з встановлених обмежень швидкості руху та порушення інших ПДР.

Враховуючи викладене та беручи до уваги те, що громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , становить загрозу охорони громадського порядку, а також охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, керуючись пунктами 21, 22 Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету міністрів України №1983 від 26.12.2002, пунктами 3 та 4 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію», пунктом 64 Порядку оформлення вбачаємо за доцільне прийняти рішення про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, а також керуючись Інструкцією про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ від 17.12.2013 № 1235 та відповідно до вимог пунктів 1, 2 частини 1 статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», клопочимо про заборону в`їзду в Україну громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 3 роки.

Також, враховуючи зазначене, у разі виявлення громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вважав би за доцільне ініціювати перед Державною міграційною службою України прийняття рішень про примусове повернення/видворення з України з подальшою забороною в`їзду на територію України, відповідно до вимог статей 26, 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».».

Згідно листа Державної міграційної служби України від 20.10.2022 про розгляд проєкту висновку скасування дозволу на імміграцію, Державна міграційна служба України вважає за доцільне підтримати висновок ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно Висновку ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 27.10.2022 за результатами розгляду подання про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 вважають за доцільне:

1. скасувати рішення Деснянського РВ ГУ ДМС України в м. Києві від 23.05.2017 про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; скасувати, визнати недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, видану на підставі цього дозволу посвідку на постійне проживання № НОМЕР_4 від 23.09.2020, терміном дії до 22.09.2030;

2. відповідну інформацію про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 направити до апарату ДМС України, АДПС України, ініціатору подання, а також внести дані про посвідку на постійне проживання до ЄІАС УМП ІП «ФМ Недійсні документи»;

3. про прийняте рішення повідомити громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 ;

4. на підставі підпункту 4 пункту 22 Порядку створення, ведення та адміністрування реєстрів територіальних громад, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265, надіслати повідомлення до територіальної громади, на території обслуговування якої задекларовано/зареєстровано місце проживання іноземця, про припинення підстав перебування на території України громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 .

У вказаному Висновку зазначено, що інформація викладена у поданні ДСР НП України є підставою для скасування іноземцю дозволу на імміграцію в України.

Висновок прийнятий на підставі пунктів 3 та 4 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію», пунктів 21-23 Порядку провадження, пп. 1 п. 64, пп. 4 п. 72 Порядку оформлення.

27.10.2022 рішенням ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області про скасування посвідки на постійне проживання № НОМЕР_5 скасовано посвідку на постійне проживання № НОМЕР_6 видане громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 на підставі підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321.

27.10.2022 рішенням ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області №570 скасовано дозвіл на імміграцію в Україну громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі пункті 3 та 4 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Не погоджуючись з такими рішеннями відповідача, позивач і звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Статтею 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» закріплено, що іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на постійне проживання, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначає Закону України «Про імміграцію».

За приписами статті 1 Закону України «Про імміграцію» імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;

іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;

квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року;

дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Статтею 6 Закону України «Про імміграцію» визначено повноваження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року № 1983 (далі - Порядок № 1983, в редакції станом на час прийняття оскаржуваних рішень).

Відповідно до пункту 21 Порядку № 1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Згідно з пунктом 22 Порядку № 1983 для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Відповідно до пункту 23 Порядку № 1983 ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі необхідності запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію.

Копія рішення про скасування дозволу на імміграцію видається не пізніше як у тижневий строк з дня його прийняття особі, стосовно якої прийнято таке рішення, під розписку чи надсилається рекомендованим листом.

Згідно з пунктом 24 Порядку № 1983 рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію". Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Матеріалами справи встановлено, оскаржувані у даній справі рішення ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 27.10.2022 №3514 про скасування позивачу посвідки на постійне проживання та №570 про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну прийняті на підставі відповідного висновку ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 27.10.2022 за результатами розгляду подання Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України подання № 8850/55/01-2022 від 28.09.2022.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 10.06.2022 у справі № 640/13572/20 наголосив, що особа, якої стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному органі, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності. Тож не запрошення для надання пояснень іммігранта, стосовно якого розглядається питання скасування дозволу на імміграцію, є позбавленням процесуальних гарантій останнього щодо безпосередньої участі у процедурі прийняття відповідного рішення компетентним органом.

Таким чином, функція територіальних органів, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, реалізується шляхом всебічної перевірки на підставі відповідного подання, а також запрошення для подання пояснень емігрантів, стосовно яких розглядається питання.

Водночас, відповідачем не надано будь-яких доказів запрошення громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 для надання пояснень до моменту прийняття оскаржуваного рішення, у зв`язку з чим порушено право позивача «бути почутим».

Відсутність доказів надсилання (або вручення) іноземцю або особі без громадянства запрошення про надання пояснень та відповідних документів свідчить про невиконання територіальними органами і підрозділами ДМС України всіх дій, спрямованих на повне та всебічне вивчення та оцінку всіх документів та матеріалів, які можуть бути доказом наявності або відсутності підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Суд зауважує, що оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень неминуче призведе до негативних наслідків для позивача. Такими наслідками відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію» є обов`язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію.

Особа яка не виїхала протягом місяця підлягає видворенню в порядку передбаченому Законом.

Комісар Ради Європи з прав людини видав рекомендацію від 19.09.2001 стосовно прав іноземців, які бажають в`їхати на територію держав-членів Ради Європи, та виконання рішень про видворення (CommDH(2001)19).

Відповідно до пункту 11 зазначеної рекомендації у випадках, коли особа стверджує, що компетентні органи порушили право, гарантоване Європейською конвенцією з прав людини, або що існує можливість порушення ними цього права, необхідно забезпечити, щоб право на засіб юридичного захисту у значенні статті 13 Конвенції гарантувалося не лише законом, але також на практиці.

При цьому конвенційний механізм захисту прав передбачає, зокрема те, що основоположні права, гарантовані Конвенцією, повинні виконуватися безпосередньо на державному рівні, зокрема, державними органами.

Із матеріалів справи вбачається, що оскаржувані у даній справі рішення прийняті відповідачем у зв`язку із отриманням від Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України подання № 8850/55/01-2022 від 28.09.2022 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, посвідки на постійне проживання громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , на підставі якого відповідач дійшов висновку, що позивач становить загрозу охоронні громадського порядку, а також охороні здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Проте суд наголошує, що будь-яка інформація (в тому числі органів Національної поліції) може бути підставою для проведення міграційною службою перевірки та збору доказів щодо конкретної особи.

У свою чергу, така перевірка та обґрунтованість висновку про наявність в діях іноземця або особи без громадянства загрози національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, є обов`язком ДМС.

Без проведення відповідної перевірки вказаних обставин, прийняття ДМС відповідних рішень є лише формальністю та суперечить як чинному законодавству у даній сфері, так і вимогам статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, що викладена у постановах від 13.05.2021 у справі № 815/1063/18 та від 11.12.2019 у справі № 240/6247/18.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд зазначає, що відповідачем не надано жодних документів, на підставі яких прийнято оскаржуване рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну.

Більше того, відповідачем не наводяться норми Закону, на підставі якого можна стверджувати, що дії позивача становлять загрозу національній безпеці України, а також не надано посилання на рішення компетентного суду, яке набрало законної сили, та яким встановлено наявність такої загрози. За таких обставин позиція відповідача є припущенням, що не ґрунтується на належних та допустимих доказах.

Статтею 1 Закону України «Про основи національної безпеки» (в редакції станом на час прийняття оскаржуваних рішень) надано визначення поняттю національна безпека, відповідно якого національна безпека України - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз.

Загрози національній безпеці України - явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України.

Національні інтереси України - життєво важливі інтереси людини, суспільства і держави, реалізація яких забезпечує державний суверенітет України, її прогресивний демократичний розвиток, а також безпечні умови життєдіяльності і добробут її громадян.

Крім того, як вбачається із тексту оскаржуваних рішень від 27.10.2022 №3514 та №570, висновку ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 27.10.2022 та подання Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України подання № 8850/55/01-2022 від 28.09.2022, громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 станом на 27.10.2022 не перебуває в статусі підозрюваного чи обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Слід зазначити, що вина у вчиненні злочину або адміністративному правопорушенні встановлюється в порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України або Кодексом України про адміністративні правопорушення відповідно.

Стаття 62 Конституції України закріплює принцип презумпції невинуватості, відповідно до якого особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

З огляду на зазначене, відповідач не довів існування передбачених чинним законодавством про імміграцію підстав для скасування громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну.

Також суд при вирішенні даної справи враховує, що при прийнятті рішень про скасування дозволу на імміграцію, суб`єкту владних повноважень слід враховувати усі обставини, що мають значення: проживання іноземця або особи без громадянства на території України разом із родиною, період проживання на території України, вчинення будь-яких дій, які є підставою для скасування дозволу на імміграцію, наявність подружжя із громадянством України, наявність дітей та підстави їх перебування в Україні.

Суб`єкту владних повноважень слід дотримуватись принципу пропорційності, і недопущення настання несприятливих наслідків для іноземця або особи без громадянства, яких може бути протиправно зобов`язано покинути Україну та розлучитись зі своєю родиною.

Скасування дозволу на імміграцію має відбуватися за умови дотримання принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для іноземців та осіб без громадянства при відсутності будь-якої вини з їх боку. Не з`ясування органами ДМС України, суттєвих обставин життя іммігрантів, їх родинних та соціальних зв`язків призводить до порушення прав таких осіб, оскільки вони мають передбачені законом підстави на отримання дозволу на імміграцію. Такі дії також визнані судами неправомірним втручанням органу державної влади в сімейне життя позивача.

Матеріалами справи встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 22.05.2015, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, у позивача народився син ОСОБА_2 . Мати, згідно вказаного свідоцтва ОСОБА_3

Згідно довідки № 1460/15 про реєстрацію особи громадянином України ОСОБА_2 (син позивача) є громадянином України

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним, такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини (Конвенція про контакт з дітьми (ETS №192) (укр/рос) № ETSN192, 15.05.2003, Конвенція, Рада Європи (Конвенцію ратифіковано з заявою Законом №166-V від 20.09.2006 (ст. 4)).

Згідно з частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Крім того, згідно з судовою практикою Європейського суду з прав людини, «для матері/батька і дитини головним елементом сімейного життя є можливість постійного спільного проживання» (постанова по справі «МакМайкл проти Сполученого Королевства» (McMichael v. UnitedKingdom) від 24.02.1995 р., Series A, №307, р. 55, § 86).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Враховуючи вищезазначене, скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну суперечить принципу пропорційності, передбаченому пунктом 8 частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, за яким, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Окрім цього суд враховує, що відповідачем не дотримано принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для позивача при відсутності будь-якої його вини в обставинах, що виникли, оскільки, при видачі дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні відповідач підтвердив правильність надання позивачем необхідних документів та наявність підстав для надання йому дозволу на імміграцію в Україну.

Аналіз встановлених обставин справи та наведених вище норм законодавства України, дає підстави суду дійти висновку, що рішення відповідача ґрунтуються на припущеннях, без належного підтвердження зазначених в поданні та рішенні фактах та доказах.

Настання негативних наслідків з боку позивача на території України є лише теоретичним припущенням суб`єкта владних повноважень, які можуть наступити або не наступити взагалі.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Ljatifi v. the former Yugoslav Repablic of Macedonia суд вказав, що навіть у випадку, коли справа стосується національної безпеки, концепція законності та верховенства права в демократичному суспільстві вимагають, щоб заходи з депортації, які впливають на фундаментальні права людини, були предметом змагального провадження в незалежному органі або суді, який має повноваження ефективно перевірити підстави депортації та відповідні докази, якщо необхідно, з відповідними процесуальними обмеженнями у випадку наявності інформації з обмеженим доступом. Особа повинна мати можливість оскаржити твердження державного органу про ризик для національної безпеки. Хоча оцінка державного органу того, у чому саме полягає загроза для національної безпеки, об`єктивно має значну вагу, незалежний орган або суд повинен мати можливість реагувати в справах, у яких застосування цієї концепції не ґрунтується на відповідних фактах або виявляє тлумачення національної безпеки, що суперечить закону або загальноприйнятому значенню і є свавільним.

У ході розгляду даної справи відповідачем не доведено наявність підстав, не надано обґрунтувань існування загроз, передбачених пунктами 3, 4 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію», які могли б бути підставами для скасування позивачу дозволу на імміграцію.

Аналогічна правова позиція висловлена Шостим апеляційним адміністративним судом у постановах від 08.05.2024 у справі № 320/17763/23 та від 25.07.2023 у справі № 320/1879/23, а також у постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.11.2024 у справі № 420/34782/23.

Щодо інших доводів сторін, то вони не впливають на правильність вирішення спору по суті.

Частина друга статті 3 Конституції України визначає, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню повністю.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем сплачено судовий збір на загальну суму 1984,80 грн.

Зважаючи на задоволення позовних вимог в повному обсязі, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору на суму 1984,80 грн. підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №570 від 27.10.2022 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 .

3. Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №3514 від 27.10.2022 про скасування посвідки на постійне проживання громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 .

4. Стягнути на користь громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП відсутній) судовий збір у сумі 1984,80 грн. (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят чотири гривні 80 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, буд. 4-А; ).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Я.В. Горобцова

Горобцова Я.В.