Справа № 130/2570/24
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2025-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 130/2570/24

Головуючий у 1-й інстанції: Шепель К.А.

Суддя-доповідач: Гонтарук В. М.

22 січня 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Білої Л.М. Моніча Б.С.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Жмеринського відділу Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 31 жовтня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Жмеринського відділу Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення від 30 серпня 2024 року за частиною другою статті 203 КУпАП,

В С Т А Н О В И В :

позивач звернулась до суду з позовом до Жмеринського відділу Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення від 30 серпня 2024 року за частиною другою статті 203 КУпАП.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 31 жовтня 2024 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити в задоволенні адміністративного позову.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

27 грудня 2024 року до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про безпідставність її доводів.

Позивач та її представник в судовому засіданні щодо задоволення вимог апеляційної скарги заперечували, просили суд відмовити в її задоволенні.

В судовому засіданні представник відповідача вимоги апеляційної скарги підтримав, просив суд їх задовольнити.

Заслухавши пояснення сторін, колегія суддів дійшла висновку про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів вважає, що остання підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що відповідно до копії паспорта, виданого 15 жовтня 2020 року мзс рф 38001 для виїзду за кордон № 550434856, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка російської федерації, місце народження івановська область. За вказаним паспортом позивачка 17 березня 2021 року перетнула кордон України в КПП «Могилів-Подільський» у напрямку «виїзд» і цього ж дня в`їхала в Україну.

Згідно копії свідоцтва про народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народжена в російській федерації в іванівській області верхньоландеховському районі, с. верхній ландех. Мати позивачки ОСОБА_2 , громадянка російської федерації, батько позивачки ОСОБА_3 , за національністю таджик.

22.05.2021 позивач звернулась до відповідача із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 4 частини 2 статті 4 Закону України "Про імміграцію", як особа, що є онукою громадянки України.

За результатами розгляду вказаної заяви, відповідачем 23.06.2021 прийнято рішення №8729 про відмову в наданні дозволу на імміграцію на підставі пункту 4 частини 1 статті 10 Закону України "Про імміграцію", а саме зазначення у заяві свідомо неправдивих відомостей.

Вважаючи незаконною відмову відповідача у наданні їй дозволу на імміграцію в Україну, позивач за захистом своїх прав, свобод та інтересів звернулась до суду.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду, яке набрало законної сили, від 01.11.2021 у справі № 120/8807/21-а визнано протиправним та скасовано рішення Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 23.06.2021 №8729 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 . Зобов`язано Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області з урахуванням висновків суду, наведених у цьому рішенні, повторно розглянути заяву громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 від 22.05.2021 про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі положень п. 4 ч. 2 ст. 4 Закону України від 07.06.2001 № 2491-III "Про імміграцію".

На виконання вищевказаного рішення суду, відповідач повторно розглянув заяву позивача та прийняв рішення від 22.12.2022 № 8729 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 на підставі пункту 6 частини 1 статті 10 Закону України "Про імміграцію".

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач звернулась до суду з адміністративним позовом.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 10.04.2023 у справі №120/294/23 визнано протиправним та скасовано рішення Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 22.12.2022 №8729 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 . Зобов`язано Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області повторно розглянути заяву громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 від 22.05.2021 про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі положень пункту 4 частини 2 статті 4 Закону України "Про імміграцію", з урахуванням висновків суду, наданих в цьому рішенні.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22.05.2023 апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області залишено без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 10.04.2023 - без змін.

На виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 10.04.2023 Управлінням Державної міграційної служби України у Вінницькій області прийнято висновок від 26.05.2023 та поновлено розгляд заяви ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну від 22.05.2021.

09.10.2023 за результатами повторного розгляду заяви, на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду у справі №120/294/23, громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 надано дозвіл на імміграцію в Україну, строк дії до 09.10.2024 року.

17.10.2023 позивач звернулась до Жмеринського відділу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області із заявою про отримання посвідки на постійне місце проживання з підстав отримання дозволу на імміграцію до України.

Однак, відповідач листом від 02.11.2023 відмовив у прийнятті документів щодо оформлення посвідки на постійне проживання, оскільки позивач перебуває на території України з порушенням строку перебування.

Позивач вважаючи, що відповідачем протиправно відмовлено у прийнятті документів для оформлення посвідки на постійне місце проживання, а тому звернулась до суду з позовом.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 22.04.2024, яке залишене без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 23.08.2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області щодо відмови громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 у прийнятті документів для оформлення посвідки на постійне проживання в Україні.

Зобов`язано Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області прийняти та розглянути документи громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 для оформлення посвідки на постійне проживання в Україні, з урахуванням висновків суду наведених в цьому рішенні.

В задоволенні решти позовних вимог, а саме щодо здійснення видачі посвідки на постійне проживання в Україні відмовлено.

Однак, відповідач не виконавши рішення суду, яке набуло законної сили 23.08.2024, вже 30.08.2024 року виніс постанову про накладення адміністративного стягнення серії ПН МВН № 002716, згідно якої громадянку російської федерації ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 грн .

Вважаючи вказану постанову протиправною, позивач звернулась до суду для її скасування.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статей 2 та 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому КАС України, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно зі статтею 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини

Відповідно до статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється не інакше, як за позовною заявою, поданою відповідно до КАС України, в межах позовних вимог, на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, і кожна особа, яка звернулась за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд.

Згідно зі статтями 13, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року «Заборона дискримінації», користування правами та свободами, визнаними у Конвенції має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою. Кожен, чиї права та свободи, визнані у Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно зі статтею 19 Конституції України, ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, і держава відповідає перед людиною за свою діяльність, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до статей 21, 22 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах, права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними, права і свободи людини і громадянина, закріплені Конституцією, не є вичерпними

Відповідно до статей 77, 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, при цьому, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які данні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Частиною 2 статті 203 КУпАП передбачена відповідальність за проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, за недійсними документами чи документами, термін дії яких закінчився.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок та правові підстави їх перебування на території України.

Відповідно до статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.

Відповідно до частини 14 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України.

У розумінні частини 17 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Відповідно до частини 22 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, зобов`язані мати дійсний паспортний документ.

У розумінні частини 16 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», паспортний документ іноземця це документ, що виданий уповноваженим органом іноземної держави або статутною організацією ООН, що підтверджує громадянство іноземця, посвідчує особу іноземця або особу без громадянства, надає право на в`їзд або виїзд з держави і визнається Україною.

Таким чином, системним аналізом положень Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» суд дійшов висновку, що паспортний документ іноземця визначає наявність між цією особою та державою соціально-політичного зв`язку, надає право на в`їзд або виїзд з держави і визнається Україною, в той час як посвідка на проживання (тимчасова або постійна) посвідчує та підтверджує саме право іноземця на проживання в Україні.

Згідно зі статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу проводиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

За змістом статей 245, 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи, зокрема, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність; повинен своєчасно, всебічно, повно і об`єктивно з`ясувати обставини справи, вирішити її в точній відповідності до закону тощо.

Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, а також іншими документами.

З метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, відповідно до статті 29 Закону України № 1645-III від 6 квітня 2000 року «Про захист населення від інфекційних хвороб», з 19 грудня 2020 року до 30 червня 2023 року на території України установлено карантин (пункт 1 Постанови КМ України №1236 від 9 грудня 2020 року «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», термін дії якого продовжено до 30 червня 2023 року, відповідно до змін, внесених Постановами КМ України №211 від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», №392 від 20 травня 2020 року «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», та № 641 від 22 липня 2020 року «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»).

Суд звертає увагу, що відповідно до положень пункту 4 Прикінцевих положень Закону України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) до іноземців та осіб без громадянства, які не змогли виїхати за межі України або не змогли звернутися до територіальних органів/підрозділів ДМС України із заявою про продовження строку перебування на території України та/або про обмін посвідки на тимчасове/постійне проживання у зв`язку із введенням карантину, не застосовується адміністративна відповідальність за порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, якщо такі порушення настали в період чи внаслідок встановлення карантину.

Згідно з частиною другою статті 17 Закону «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року № 150, іноземець або особа без громадянства та приймаюча сторона для продовження строку перебування в Україні подають письмові звернення не пізніш як за три робочі дні до закінчення встановленого строку перебування на території України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України в Україні введено воєнний стан з 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який продовжено і триває нині.

Відповідно до Указу Президента України № 64, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Так, в період воєнного стану в Україні тимчасово обмежено гарантоване статтею 33 Конституції України право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування.

Як було зазначено вище, ОСОБА_1 є громадянкою російської федерації, про що свідчить копія її паспорту.

09 жовтня 2023 року ОСОБА_1 отримала дозвіл на імміграцію в Україну, який дійсний до 9 жовтня 2024 року, який підтверджує її право на перебування на території України та є обов`язковим документом для отримання посвідки на постійне проживання, строк дії до 09.10.2024 року.

Крім того, ОСОБА_1 після отримання рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну 17 жовтня 2023 року звернулась до Жмеринського відділу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області для оформлення посвідки на постійне проживання, однак отримала лист відмову від 02.11.2023 року, у зв`язку з перебуванням на території України з порушенням строків перебування.

Після чого вказану відмову було оскаржено до Вінницького окружного адміністративного суду. Відповідно до рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 22 квітня 2024 року визнано протиправними дії Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області щодо відмови громадянці російської федерації ОСОБА_1 у прийнятті документів для оформлення посвідки на постійне проживання в Україні.

Зобов`язано Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області прийняти та розглянути документи громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 для оформлення посвідки на постійне проживання в Україні, з урахуванням висновків суду наведених в цьому рішенні.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 23 серпня 2024 року рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 22 квітня 20024 року залишено без змін.

Проте, на переконання колегії суддів, відповідач не виконавши вищезазначені рішення, дійшов передчасного висновку щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Колегія суддів звертає увагу на рішення ЄСПЛ у справі «Тетяна Жданок проти Латвії» (case of Zdanoka v. Latvia), яким встановлено, що «для того, щоб гарантувати стабільність та ефективність демократичної системи, від держави може вимагатись вжиття специфічних заходів. У той же час, демократія є поняттям, заснованим на компромісі, що вимагає різних поступок з боку окремих осіб, які повинні інколи бути готові обмежити деякі із своїх свобод так, щоб забезпечити більшу стабільність держави у цілому. Однак, щоразу, коли держава має намір послатись на принцип «демократії, здатної себе захистити» для виправдання свого втручання у права людини, вона повинна уважно оцінити обсяг і наслідки такого заходу, а також те, чи дотриманий баланс між вимогами захисту демократичного суспільства, з одного боку, та захисту прав людини - з іншого».

Відповідно до пунктів 1 та 4 частини першої статті 247 КУпАП обставинами, що виключають провадження в справі про адміністративне правопорушення, зокрема є: відсутність події і складу адміністративного правопорушення; вчинення дії особою в стані крайньої необхідності або необхідної оборони. Одним з обов`язкових елементів складу адміністративного правопорушення є суб`єктивна сторона, основною ознакою якої є вина особи у вчиненні правопорушення. В умовах воєнного стану можливі ситуації, коли порушення правил перебування в Україні стається не з вини особи, а внаслідок обмежувальних заходів, введених на відповідних територіях (комендантська година, обмеження пересування), а також - відсутності транспортного сполучення, тимчасової окупації, ведення бойових дій тощо.

З огляду на викладені вище обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що постанова про накладення адміністративного стягнення серії ПН МВН № 002716 є протиправною та підлягає скасуванню.

Даючи оцінку доводам апелянта в частині порушення судом першої інстанції норм процесуального законодавства, а саме здійснення розгляду даної справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч.4 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах щодо:

оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, передбачених КАС України;

оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивач заявив вимогу про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, в сумі, що перевищує 500 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;

оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення коштів у сумі, що перевищує 500 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи предметом адміністративного позову є скасування постанови про накладення на позивача адміністративного стягнення серії ПН МВН № 002716.

Тобто, в даному випадку спірні правовідносини регулюються ст. 288 КАС України.

Поряд з цим колегія суддів зазначає, що статтею 288 КАС України передбачено особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу примусового повернення чи примусового видворення іноземців або осіб без громадянства за межі території України, які віднесені до переліку категорій термінових справ, особливості розгляду яких визначені параграфом 2 Глави 11 КАС України.

За правилами частини 2 статті 288 КАС України адміністративна справа з приводу примусового повернення чи примусового видворення іноземців або осіб без громадянства за межі території України, розглядаються судом за обов`язкової участі сторін у десятиденний строк з дня подання позовної заяви.

За приписами частини першої статті 268 КАС України у справах, визначених статтями 273-277, 280-283-1, 285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.

Частиною третьою цієї статті передбачено, що неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Тобто, аналіз вищенаведених правових норм свідчить про те, що дана категорія справ, яка віднесена до окремих категорій термінових адміністративних справ, повинна розглядатись у відкритому судовому засіданні.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, Жмеринським міськрайонним судом Вінницької області було відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи, та проведено розгляд справи в порядку письмового провадження, що є порушенням вищезазначених процесуальних норм КАС України.

Згідно ч. 3ст. 317 КАС України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, а тому , колегія суддів погоджується з доводами апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального законодавства.

Враховуючи, що в даному випадку, судом першої інстанції вірно було встановлено наявність в діях відповідача порушень норм Законодавства та нормативно правових актів, а також надано правильну оцінку спірним правовідносинам, проте порушено норми процесуального законодавства, колегія суддів приходить до переконання про необхідність скасування рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 31 жовтня 2024 року та ухвалення нової постанови про задоволення адміністративного позову.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду має ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, ЄСПЛ у п. 36 по справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).

Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).

У силу вимог п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Жмеринського відділу Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області задовольнити частково.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 31 жовтня 2024 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Жмеринського відділу Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення від 30 серпня 2024 року за частиною другою статті 203 КУпАП, - задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову № ПН МВН 002716 від 30 серпня 2024 року, винесену Жмеринським відділом Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 203 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3400 грн.

Провадження у справі про притягнення до адміністративної ОСОБА_1 за частиною другою статті 203 КУпАП - закрити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Жмеринського відділу Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп,

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Біла Л.М. Моніч Б.С.