Справа № 140/12314/24
Суддя: Денисюк Руслан Степанович
Дата ухвалення: 2025-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2025 року ЛуцькСправа № 140/12314/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Денисюка Р.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі в/ч НОМЕР_1 , відповідач) про визнання відмови протиправною щодо звільнення солдата ОСОБА_1 з військової служби та зобов`язання розглянути рапорт та документи про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за статтею 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу за сімейними обставинами.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді стрільця 3 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 1 стрілецької роти.

24.09.2024 позивач звернувся до безпосереднього командира про звільнення з військової служби за пп. 11 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі Закон №2232-ХІІ), через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), а саме за наявності у дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю III групи психічного розладу.

До вказаного рапорту ним було додано всі необхідні документи, які підтверджують наявний у його дружини стан та групу інвалідності.

Відповідачем за наслідками розгляду рапорту було відмовлено в звільненні з військової служби, позаяк вказані обставини не підтверджені.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням позивачем було направлено скарги щодо його перегляду до військової частини та і до вищестоящих органів, однак відповіді на них не надійшли.

Позивач з посиланням на норми чинного законодавства вважає не обґрунтованою відмову відповідача у звільненні його з військової служби. Вказує, що вона є не обґрунтованою без пояснення причин відмови.

Зазначає про те, що Законом №2232-ХІІ передбачені чіткі підстави звільнення з військової служби, зокрема, через сімейні обставини, за наявності дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю III групи психічного розладу, які військовою частиною при розгляді рапорту про звільнення були проігноровані. З цих підстав просить позов задовольнити.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 04.11.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (а.с. 47-48).

У відзиві на позов військова частина позовні вимоги заперечила та вказала на те, що 24.07.2024 після призову ОСОБА_1 на військову службу по мобілізації ним було зареєстровано шлюб із ОСОБА_2 в якої діагностовано, як стверджує позивач, психічні розлади.

Позивачем було подано рапорт про звільнення його з військової служби на підставі абз. 11 п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-ХІ. Вказаний рапорт було розглянуто командиром військової частини та відмовлено в його задоволенні у зв`язку з відсутністю документів, які підтверджували наявність у дружини з інвалідністю, психічних розладів. Вказує на те, що в жодному із долучених до рапорту документів не зазначено, що пацієнту діагностовано психічний розлад, а лише вказано, що дружина хворіє на легку розумову відсталість, з емоційно-вольовою нестійкістю. Звертає увагу на те, що військова частина не є спеціальним органом, до повноважень якого входить визначення наявності чи відсутності психічного розладу. Вважає, що в/ч НОМЕР_1 за наслідками розгляду рапорту правомірно та обґрунтовано прийшла до висновку про відсутність підстав для його задоволення та звільнення позивача з військової служби. З урахуванням наведеного просить у задоволенні позову відмовити повністю (а.с. 52-55).

У відповіді на відзив позивач не погодився з аргументами відповідача та ще раз наголосив на правомірності своїх вимог (а.с. 66-70).

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що позивач з 07.06.2024 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді стрільця 3 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 1 стрілецької роти.

24.07.2024 ним було зареєстровано шлюб із ОСОБА_2 , яка є інвалідом ІІІ групи з дитинства (а.с.25).

Позивачем 24.09.2024 подано рапорт із долученими до нього документами командиру роти, в якому просив клопотати перед вищим командуванням про звільнення з військової служби на підставі пп. г п. 2 ч. 4 статті 26, пп. 11 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232-ХІІ (через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), а саме за наявності у дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю III групи психічного розладу (а.с.16).

До рапорту позивача було долучено: довідку МСЕК №220718 ОСОБА_2 (а.с.28), Висновок районної ЛКК від 24.07.2024 №119 (а.с. 30) та інші документи, які підтверджують укладення шлюбу, про фактичне проживання, паспортні дані.

У відповідь на вищевказаний рапорт позивача від 24.09.2024 відповідач листом від 06.10.2024 № 1458/5690 повідомив, що із доданих до рапорту документів не підтверджено обставин, визначених статтею 26 Закону №2232-ХІІ (а.с.15).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Закон №2232-ХІІ здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Згідно з частинами 1, 2 статті 1 Закону №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Пунктом 6 статті 2 Закону №2232-XII передбачені наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 Про введення воєнного стану в Україні (затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ) в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який неодноразово було продовжено.

Частиною 7 статті 26 даного Закону визначено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Частинами 1, 2 статті 1 вступу Закону України Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України визначено, що цей Статут визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.

Як встановлено статтею 9 даного Закону військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.

Абзацами 8, 13 статті 59 даного Статуту визначено зобов`язання командира (начальника), зокрема, це встановлювати у військовій частині, на кораблі (у підрозділі) такий внутрішній порядок, який гарантував би неухильне виконання законів України і положень статутів Збройних Сил України; знати потреби і запити особового складу, приймати рішення за його заявами, скаргами та іншими зверненнями.

Пунктом 1 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 (далі Положення №1153/2008) передбачено, що ним визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

Відповідно до пункту 233 Положення №1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби.

Абзацом 4 пункту 241 Положення №1153/2008 визначено, що накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII і залежать від виду військової служби.

Відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 цієї статті військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, зокрема, під час дії воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Згідно з абзацом 12 пункту 3 частин 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ, військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах, серед іншого, під час дії воєнного стану: необхідність здійснювати догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів, або за наявності у дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю III групи онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів.

Як зазначалось вище, ОСОБА_1 проходить військову службу у в/ч НОМЕР_1 .

Системний аналіз абзацу 12 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ вказує на те, що законодавець поєднав сполучником «або» дві підстави звільнення військовослужбовців за сімейними обставинами або через інші поважні причини, як-от: - необхідність здійснювати догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів, або - наявність у дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю III групи онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів.

Тобто, в першій підставі визначено, що інвалідність дружини/чоловіка III групи обов`язково повинна бути встановлена внаслідок саме онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів.

У той же час, згідно другої підстави, яка є самостійною, інвалідність дружини/чоловіка ІІІ групи може бути встановлена внаслідок інших захворювань, не визначених у першій підставі, однак обов`язковою умовою є те, що така особа повинна мати одне із таких супутніх захворювань: онкологічне захворювання, психічний розлад, церебральний параліч або інші паралітичні синдроми.

Згідно доданої до рапорту довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ №2200718 встановлено, що ОСОБА_2 , дружина позивача, є особою з інвалідністю ІІІ групи. Причина інвалідності інвалід з дитинства.

Тобто причина інвалідності не є такою, що встановлена внаслідок онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів, а відтак необхідністю догляду за такою особою.

Для звільнення з другої підстави (з якої власне і просив його звільнити зі служби ОСОБА_1 ) повинно бути встановлено наявність у його дружини психічного розладу.

Пунктом 1.1 наказу Міністерства охорони здоров`я України від 08.10.1998 року №297 «Про перехід органів і закладів охорони здоров`я України на Міжнародну статистичну класифікацію хвороб і споріднених проблем охорони здоров`я десятого перегляду» здійснено перехід на Міжнародну статистичну класифікацію хвороб і споріднених проблем охорони здоров`я десятого перегляду (МКХ-10), як єдиного міжнародного нормативного документу для формування системи обліку і звітності в охороні здоров`я - з 01.01.1999 року.

У свою чергу, відповідно до МКХ-10 «Клас V. Розлади психіки та поведінки» включає перелік захворювань за кодами F00-F99.

Частинами 1, 3 статті 7 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначено, що діагноз психічного розладу встановлюється відповідно до загальновизнаних міжнародних стандартів діагностики та Міжнародної статистичної класифікації хвороб, травм і причин смерті, прийнятих центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я для застосування в Україні. Діагноз психічного розладу не може базуватися на незгоді особи з існуючими в суспільстві політичними, моральними, правовими, релігійними, культурними цінностями або на будь-яких інших підставах, безпосередньо не пов`язаних із станом її психічного здоров`я.

Забороняється визначати стан психічного здоров`я особи та встановлювати діагноз психічних розладів без психіатричного огляду особи, крім випадків проведення судово-психіатричної експертизи посмертно.

Згідно з частинами 1, 2 статті 11 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатричний огляд проводиться з метою з`ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання.

Психіатричний огляд проводиться лікарем-психіатром: особи, яка досягла 14 років, на її прохання або за її усвідомленою письмовою згодою; особі віком до 14 років (малолітній особі) - на прохання або за письмовою згодою її батьків чи іншого законного представника; особі, визнаній у встановленому законом порядку недієздатною, якщо така особа за своїм станом здоров`я не здатна висловити прохання або надати усвідомлену письмову згоду, - на прохання або за письмовою згодою її законного представника.

З наведених норм законодавства вбачається, що діагноз психічного розладу встановлюється відповідно до загальновизнаних міжнародних стандартів діагностики та Міжнародної статистичної класифікації хвороб, травм і причин смерті, прийнятих центральним органом виконавчої влади після проведення психіатричного огляду лікарем психіатром.

У матеріалах справи відсутні документи, на підставі яких дружині позивача встановлено діагноз психічного розладу, щодо проведення психіатричного огляду, а відтак наявності у неї захворювання за кодами F00-F99.

При цьому, суд вказує на те, що висновок ЛКК від 24.07.2024 №119, яким їй констатовано діагноз «легка розумова відсталість з емоційно вольовою нестійкістю», виписка з медичної картки не є тими документами, на підставі якого встановлюються наявність психіатричних розладів. Суд звертає увагу на відсутність у цьому висновку будь-яких посилань на наявність у ОСОБА_2 захворювання за кодами F00-F99.

Також суд звертає увагу на те, що висновок ЛКК від 24.07.2024 №119 видано районною лікарнею, а не ЛКК закладу надання психіатричної допомоги та у ньому відсутні відомості про те, що до комісії входив лікар психіатр.

Слід наголосити, що долучені до рапорту документи та наявні в матеріалах докази, не свідчать про те, що дружина позивача потребує стороннього догляду.

Отже, долученими позивачем до рапорту доказами не підтверджено наявності у дружини позивача психічних розладів та інших підстав, визначених абзацом 12 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ для звільнення його з військової служби, а тому відповідачем в межах спірних правовідносин правомірно було відмовлено в задоволенні рапорту позивача про звільнення його з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в пункті 58 рішення у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За обставин цієї справи та на підставі положень законодавства, якими врегульовані спірні правовідносини, суд дійшов переконання, що відповідач при відмові позивачу у звільнені з військової служби діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України, а відтак, в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись статтями 244-246, 255, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя Р.С. Денисюк