Справа № 420/26146/24
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2025-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

23 січня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/26146/24
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Димерлія О.О.,

суддів: Осіпова Ю.В., Шляхтицького О.І.,

розглянувши заяву позивача - ОСОБА_1 про відвід колегії суддів у справі № 420/26146/24

У С Т А Н О В И В:

У провадженні П`ятого апеляційного адміністративного суду перебуває справа № 420/26146/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18.12.2024.

21.01.2025 ОСОБА_1 до П`ятого апеляційного адміністративного суду скеровано заяву про відвід колегії суддів.

Обґрунтовуючи таке звернення скаржник зазначає, що колегія суддів не визнає його права людини, які гарантовано Європейською конвенцією з прав людини, зокрема, щодо публічного розгляду справи. Крім того, на думку позивача колегією суддів прийнято ухвалу без вивчення матеріалів справи. Як вказує скаржник, у жодній ухвалі суду не йдеться про те, що ОСОБА_1 просить захистити свої порушені права людини, які гарантовані Конституцією України та Європейською конвенцією з прав людини.

Надаючи оцінку заяві позивача про відвід колегії суддів, у системному зв`язку з положеннями чинного процесуального законодавства, суд апеляційної інстанції уважає за необхідне зазначити таке.

Законодавчо передбачені підстави для відводу (самовідводу) судді визначено статтею 36 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої суддя не може брати участі в розгляді адміністративної справи і підлягає відводу (самовідводу):

1) якщо він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав правничу допомогу стороні чи іншим учасникам справи в цій чи іншій справі;

2) якщо він прямо чи опосередковано заінтересований в результаті розгляду справи;

3) якщо він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу;

4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді;

5) у разі порушення порядку визначення судді для розгляду справи, встановленого статтею 31 цього Кодексу.

Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 37 цього Кодексу.

Незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Згідно із ч.ч.1, 3 ст.38 КАС України за наявності підстав, зазначених у статтях 36-38 цього Кодексу, суддя, секретар судового засідання, експерт, спеціаліст, перекладач зобов`язані заявити самовідвід.

За цими самими підставами їм може бути заявлено відвід учасниками справи.

Відвід (самовідвід) повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Заявляти відвід (самовідвід) після цього дозволяється лише у виняткових випадках, коли про підставу відводу (самовідводу) заявнику не могло бути відомо до спливу вказаного строку, але не пізніше двох днів з дня, коли заявник дізнався про таку підставу.

Головна мета відводу - гарантування безсторонності суду, зокрема, щоб запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду справи. Безумовно, сторони можуть побоюватися, що суддя є небезстороннім, але вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими.

Саме тому не може бути підставою для відводу судді заява, яка містить тільки припущення про існування відповідних обставин, не підтверджених належними та допустимими доказами.

Частиною першою статті 129 Конституції України передбачено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

В контексті означеного слід відмітити, що стандарт безсторонності ґрунтується, насамперед, на тому, що судді мають розглядати справи на основі фактів та згідно із законом, без жодних обмежень, неналежного впливу, спонукання, тиску, погроз чи втручань, прямих чи непрямих, з будь-чийого боку або з будь-якої причини. Також, неупередженість стосується способу мислення або ставлення суду до питань і сторін у конкретній справі. Тож слово «неупереджений» передбачає виключення (усунення) розумних та обґрунтованих сумнівів щодо упередженості судді, як реальної, так і суб`єктивної.

Варто зауважити, що жодна норма національного права не визначає зміст нормативної конструкції «неупередженість» («безсторонність») судді», а тому під час з`ясування основних критеріїв неупередженості суддя уважає за потрібне керуватися джерелами міжнародного права, зокрема, принципами, які сформульовано у практиці Європейського суду з прав людини.

Згідно із усталеною практикою Європейського суду з прав людини обґрунтованість підстав для надання висновку щодо безсторонності суду для мети пункту 1 статті 6 Конвенції має встановлюватися згідно з:

(і) «об`єктивним критерієм», який передбачає, що встановлення наявності упередженості суду (суддів) має бути визначено окремо від поведінки судді, тобто має бути з`ясовано, чи є очевидні факти, що можуть поставити під сумнів його безсторонність. Своєю чергою вирішальне значення має саме наявність відповідних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які свідчать про обґрунтованість сумніву в неупередженості суду, а позиція зацікавленої сторони є важливою, але не вирішальною;

(іі) «суб`єктивним критерієм», який вимагає оцінки реальних дій окремого судді під час розгляду конкретної справи і тільки після встановлення фактів у поведінці судді, які можна кваліфікувати як прояв упередженості, можливо поставити під сумнів його безсторонність. Тому особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів іншого.

Отже, для підтвердження порушення (або можливого порушення) суддею принципу неупередженості, заявнику потрібно довести наявність відповідних зазначених вище суб`єктивних та/або об`єктивних елементів стандарту неупередженості (зокрема, але не винятково, йдеться про такі ознаки як особисте переконання та поведінка конкретного судді, що вказують на його безпосередню зацікавленість у результатах розв`язання справи, неналежне забезпечення конкретним судом та його складом, визначеним для розгляду справи, дотримання процесуальних прав і свобод сторін та осіб, які беруть участь у справі тощо).

Поряд з цим, слід відмітити, що не можуть бути підставою для відводу судді заява, яка містить лише припущення про існування відповідних обставин, не підтверджених належними, достатніми, достовірними і допустимими доказами. Тому відвід має бути вмотивований, тобто в ньому неодмінно мають бути наведені аргументи, а до самої заяви долучені відповідні докази, які підтверджують наявність підстав для відводу.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для відводу колегії суддів, у контексті наведених ОСОБА_1 обґрунтувань, колегія суддів зазначає таке.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.01.2025 справу №420/26146/24 призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження в приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду без виклику сторін.

16.01.2025 ОСОБА_1 до П`ятого апеляційного адміністративного суду скеровано клопотання здійснення апеляційного розгляду справи в судовому засіданні з його участю.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.01.2025 справу №420/26146/24 у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про здійснення апеляційного розгляду справи в судовому засіданні з його участю - відмовлено.

Суд апеляційної інстанції уважає за доцільне відмітити, що відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У справі Delcourt v. Belgium Європейський суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції (Європейська конвенція про захист прав людини і основних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17.07.1997 №4 75/97), право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.

У справі Bellet v. Frаnсе Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

При цьому, ЄСПЛ провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Натомість, надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain»).

Тобто, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення такого права.

У даному випадку ОСОБА_1 забезпечено доступ до суду.

При цьому, колегія суддів вказує, що здійснення апеляційного розгляду справи в порядку письмового провадження без виклику сторін не свідчить про обмеження позивачу доступу до правосуддя.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною на підставі Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від 17 липня 1997року №475/97-ВР, публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 8 грудня 1983року у справі "Ахеn v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002року "Varela Assalino contre le Portugal", заява №64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду з прав людини, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Натомість, звертаючись до суду апеляційної інстанції із клопотанням про здійснення апеляційного розгляду справи в судовому засіданні з його участю ОСОБА_1 не наведено жодних обґрунтувань стосовно необхідності здійснення апеляційного розгляду даної справи в судовому засіданні з його участю.

До того ж, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, аргументами іншої сторони, та реагувати на вказані аргументи з урахуванням приписів чинного процесуального законодавства.

Апеляційний розгляд даної справи в порядку письмового провадження без виклику сторін не є порушенням норм процесуального права.

Аналізуючи положення процесуального закону (ст.311 КАС України) у контексті доводів позивача, колегія суддів зазначає, що в порядку письмового провадження без виклику сторін суд апеляційної інстанції може розглянути справу, зокрема, у разі:

- відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю;

- подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З матеріалів справи убачається, що оскаржуване рішення судом першої інстанції ухвалено в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

Клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю до суду апеляційної інстанції не надходило.

Беручи до уваги наведене, колегією суддів цілком обґрунтовано прийнято рішення здійснювати апеляційний розгляд справи в порядку письмового провадження без виклику сторін.

Стосовно віднесення даної справи категорії справ незначної складності не врахувавши її виняткове значення для позивача, суд апеляційної інстанції вказує, що колегія суддів не відносила цю справу до категорії малозначних.

Аналізуючи положення процесуального закону у контексті доводів позивача, колегія суддів відмічає, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності (частина шоста статті 12 КАС України), а також інші адміністративні справи, щодо яких процесуальний закон не містить імперативних норм про їхній розгляд за правилами загального позовного провадження (частина четверта статті 12 КАС України) або ж про заборону розглядати їх за правилами спрощеного позовного провадження (частина четверта статті 257 КАС України).

Якщо справа не належить до справ незначної складності у розумінні частини шостої статті 12 КАС України, це не забороняє її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження, як і не вимагає, щоб такий розгляд відбувався виключно за правилами загального позовного провадження (крім випадків, передбачених у частині четвертій статті 257 КАС України).

За відсутності імперативних вимог до порядку розгляду справи (спрощеного або загального) презюмується, що суд розглядає (усі) адміністративні справи за правилами спрощеного позовного провадження. Водночас, з урахуванням вимог, встановлених у частині третій статті 257 КАС, суд може прийняти рішення про розгляд певної справи (яку дозволено розглядати у порядку спрощеного позовного провадження) за правилами загального позовного провадження.

Зважаючи на положення частини четвертої статті 12, частини четвертої статті 257 КАС України, прямої заборони розглядати цю справу у порядку спрощеного провадження, як уважає позивач, немає.

Правову позицію стосовно застосування такого підходу до розгляду справ викладено Верховним Судом у постанові від 06.03.2024 у справі № 160/8420/22.

В контексті наведеного слід також відмітити, що відповідно до ч.4 ст.36 КАС України незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

У досліджуваній ситуації, доводи ОСОБА_1 про відвід колегії суддів є суб`єктивними та зводяться суто до незгоди позивача із прийнятим колегією суддів процесуальним рішенням стосовно форми здійснення апеляційного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи скаржника стосовно невідображення в ухвалах суду про те, що Пирхавко О.В. просить захистити свої порушені права людини, які гарантовані Конституцією України та Європейською конвенцією з прав людини, адже означене не свідчить про упередженості або необ`єктивність колегії суддів.

Позивачем не вказано, з урахуванням яких саме приписів чинного процесуального законодавства апеляційний адміністративний суд повинен був зазначити про вказане у відповідних процесуальних рішеннях.

Апеляційний суд відмічає, що Пирхавком Олександром Вікторовичем у заяві про відвід не наведено належних, переконливих доводів та аргументів щодо небезсторонності колегії суддів при розгляді даної адміністративної справи. Натомість, обставини, на наявність яких наголошено заявником у вищевказаній заяві про відвід, на думку колегії суддів, жодним чином не свідчать про упередженість вказаних суддів.

Отже, визначених статтею 36 Кодексу адміністративного судочинства України підстав для відводу (самовідводу) судді, позивачем не наведено.

Згідно із ч.1, 3, 4 ст.40 КАС України питання про самовідвід судді може бути вирішено як до, так і після відкриття провадження у справі.

Питання про відвід судді вирішується судом, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість.

Якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу і заява про такий відвід надійшла до суду за три робочі дні (або раніше) до наступного засідання, вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 31 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід.

З урахуванням наведеного, заяву ОСОБА_1 про відвід колегії суддів від розгляду справи №420/26146/24, у порядку, встановленому статтею 31 КАС України, необхідно передати судді, який не входить до складу суду, що розглядає справу.

Керуючись ст.ст.31, 36, 38, 40, 248, 321, 325, 328 КАС України, апеляційний адміністративний суд

У Х В А Л И В:

Визнати необґрунтованим заявлений ОСОБА_1 відвід колегії суддів.

Справу № 420/26146/24 для вирішення питання про відвід колегії суддів передати судді, який не входить до складу суду, що розглядає справу, та визначається в порядку, встановленому частиною першою статті 31 КАС України.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О.О. Димерлій
Судді Ю.В. Осіпов О.І. Шляхтицький