Справа № 480/10647/23
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2025-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2025 р.Справа № 480/10647/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,

Суддів: Кононенко З.О. , Калиновського В.А. ,

за участю секретаря судового засідання Тютюник О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 11.09.2024 року, головуючий суддя І інстанції: Л.М. Опімах, м. Суми, повний текст складено 11.09.24 року у справі № 480/10647/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Сумській області , Державної казначейської служби України , Головного управління ДПС у Сумській області

про визнання дій протиправними, стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Сумській області, Державної казначейської служби України, Головного управління ДПС у Сумській області, в якій просив суд:

- визнати протиправними дії Державної казначейської служби України по невиконанню рішення Сумського окружного адміністративного суду від 06.04.2021 №480/1857/20 в тримісячний строк;

- стягнути з Державної казначейської служби України на його користь три проценти річних від простроченої суми у розмірі 2 697,28 грн. та індексу інфляції у розмірі 312,51 грн.;

- стягнути з Головного управління ДПС у Сумській області () за Головне управління ДПС у Сумській області () на його користь три проценти річних від простроченої суми у розмірі 2 360, 12 та індексу інфляції у розмірі 24 274,47 грн.;

- стягнути з Головного управління ДПС у Сумській області () на його користь три проценти річних від простроченої суми у розмірі 1348,64 грн. та індексу інфляцій у розмірі 8 544, 54 грн.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 11.09.2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Головного Управління ДПС у Сумській області (, вул. Іллінська, 13 м. Суми, 40009), Головного управління ДПС у Сумській області ( , вул. Іллінська, 13 м. Суми, 40009), Державної казначейської служби України (, вул. Бастіонна, 6, м. Київ, 01601) про визнання дій протиправними, стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних задоволено частково.

Стягнуто з Головного управління ДПС у Сумській області ( ) на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в розмірі 32515,74 грн. та три проценти річних в сумі 3342,62 грн., що в загальному розмірі складає 35858,36 грн.

Стягнуто з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в розмірі 6312,51 грн. та три проценти річних в сумі 2660,36 грн., що в загальному розмірі складає 8972,87 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Державна казначейська служба України, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просила суд апеляційної інстанції прийняти постанову, якою cкасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 11.09.2024 у справі №480/10647/23 в частині стягнення з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в розмірі 6 312,51 грн. та три проценти річних в сумі 2 660,36 грн., що у загальному розмірі складає 8 972,87 грн., ухваливши нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з Державної казначейської служби України інфляційних втрат в розмірі 6312,51 грн. та трьох процентів річних в сумі 2660,36 грн., що у загальному розмірі складає 8 972,87 грн. В іншій частині рішення Сумського окружного адміністративного суду від 11.09.2024 у справі №480/10647/23 просила залишити без змін.

В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що не погоджується з оскаржуваним рішенням суду першої інстанції у частині стягнення коштів з Державної казначейської служби України та вважає його винесеними з порушенням норм матеріального та процесуального права і таким, що підлягає скасуванню. Зазначає про незастосування судом висновків у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду. Вказує, що саме боржник, визначений у виконавчому документі, несе відповідальність згідно з ч.2 ст.625 ЦК України. Зазначає, що боржником за виконавчим листом Сумського окружного адміністративного суду від 15.08.2022 у справі №480/1857/20 є Головне управління ДПС у Сумській області (). Саме з цього боржника здійснювалось списання коштів на користь позивача. Отже, саме цей боржник, у силу акцесорного характеру зобов`язання, передбаченого ч.2 ст.625 ЦК України, має нести відповідальність у вигляді інфляційних витрат і 3% річних. Натомість, оскаржуваним рішенням суд стягнув з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 інфляційні витрати та три проценти річних за несвоєчасне виконання судового рішення у загальній сумі 8 972,87 грн. Оскільки між позивачем та казначейством до ухвалення рішення у справі №480/10647/23 не існувало будь - яких зобов`язань, то підстави для застосування до спірних правовідносин приписи ч.2 ст.625 ЦК України відсутні. Вказує, що у зазначеній ситуації казначейство є органом виконання судового рішення, однак не є боржником у розумінні ст.625 ЦК України. Вважає, що місцевий суд не мав підстав для стягнення з казначейства інфляційних витрат та 3% річних. Вважає, що рішення Сумського окружного адміністративного суду від 11.09.2024 у справі №480/10647/23 є невмотивованим, необґрунтованим та прийнятим з поверхневим дослідженням доказів, а тому підлягає скасуванню за результатами апеляційного перегляду.

Учасники справи не скористалися правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим ст. 304 КАС України.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З урахуванням вимог наведеної вище норми КАС України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги Державної казначейської служби України.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги Державної казначейської служби України, дійшла висновку, що апеляційна скарга Державної казначейської служби України не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 06.04.2021 №480/1857/20 стягнуто з Головного управління ДПС у Сумській області () на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 147397,25 грн. В частині стягнення на суму 12531,75 грн. рішення суду підлягало негайному виконанню.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 11.08.2022 у справі №480/1857/20 змінено боржника з Головного управління ДПС у Сумській області () на Головне управління ДПС у Сумській області ().

15.08.2022 стягувачу виданий виконавчий лист (т.1, а.с.16, зворотній бік арк.).

18.08.2022 позивач звернувся до органів казначейства з заявою про примусове виконання судового рішення про стягнення середнього заробітку (а.с.9, зворотній бік арк.).

Головним управлінням казначейства здійснено безспірне списання коштів за виконавчим листом на суму 29 028,39 грн. (на картковий рахунок позивача перераховано кошти в сумі 23 367,82 грн., до бюджету перераховано 435,43 грн. військового збору та 5 225,11 грн. податку на доходи фізичних осіб); безспірне списання коштів за виконавчим листом на суму 72 200 грн. (на картковий рахунок позивача перераховано кошти в сумі 58 121 грн., до бюджету перераховано 1083 грн. військового збору та 12 996 грн. податку на доходи фізичних осіб); безспірне списання коштів за виконавчим листом на суму 33 637,14 грн. (на картковий рахунок позивача перераховано кошти в сумі 27 077,90 грн., до бюджету перераховано 504,56 грн. військового збору та 6 054,68 грн. податку на доходи фізичних осіб).

Позивач, вважаючи, що дії Державної казначейської служби України по невиконанню рішення Сумського окружного адміністративного суду від 06.04.2021 у справі №480/1857/20 в тримісячний строк є протиправними, а також те, що необхідним є стягнути, зокрема, з Державної казначейської служби України на його користь три проценти річних від простроченої суми у розмірі 2 697,28 грн. та індексу інфляції у розмірі 312,51 грн., звернувся до суду першої інстанції позовною заявою.

Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив, зокрема, з наявності підстав для стягнення з Державної казначейської служби України інфляційних втрат в розмірі 6312,51 грн. та трьох процентів річних в сумі 2660,36 грн., що в загальному розмірі складає 8972,87 грн.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги Державної казначейської служби України, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

В силу ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно приписів ст.129-1 Конституції суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Пунктом 9 ч.2 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Згідно з ч.1 ст.370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Приписами ст.6 КАС України та ст.17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно усталеної практики ЄСПЛ право на суд, захищене ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19.03.1997р. у справі «Горнсбі проти Греції», п.40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі «Immobiliare Saffi» проти Італії», заява №22774/93, п.66, ECHR 1999-V).

Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному і вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), №29439/02, від 26.04.2005р., і у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v. Ukraine), № 1811/06, від 19.02.2009р.).

Неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого ст.1 Протоколу №1 (п. 53 рішення ЄСПЛ у справі Войтенко проти України від 29 червня 2004 року № 18966/02).

Згідно ст.1 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" від 05.06.2012 року №4901-VI (далі по тексту - Закон №4901-VI) цей Закон встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження" (далі - рішення суду), та особливості їх виконання.

Приписами ч.1 ст.2 Закону №4901-VI передбачено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.3 Закону №4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду.

Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Приписами ч.4 ст.3 Закону №4901-VI передбачено, що перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону №4901-VI у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до ст.611 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Колегія суддів враховує, що Верховний Суд у постанові від 08.05.2018 у справі №825/370/17 дійшов висновків, що ст.5 Закону №4901-VI передбачає обов`язок нарахування центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, компенсації за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09.11.2023 року у справі №420/2411/19 сформувала правий висновок, відповідно до якого, у разі неналежного виконання (прострочення) державою підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням її грошового зобов`язання перед кредитором до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов`язання слід застосовувати приписи ч.2 ст.625 ЦК України.

Колегія суддів зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.10.2023 у справі №686/7081/21 зробила правовий висновок, що у разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) ст.625 ЦК України та ч.1 ст.5 Закону №4901-VI встановлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3% річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми . Частина перша статті 5 Закону №4901-VI не встановлює інший, ніж у частині другій статті 625 ЦК України, розмір процентів річних за прострочення держави-боржника. Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей (ч.4 ст.3 Закону №4901-VI).

Наведене вище також узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі №755/10947/17.

Як встановлено з матеріалів справи, станом на 30.08.2022 позивачем були надані необхідні документи для стягнення коштів, зокрема, виконавчий лист Сумського окружного адміністративного суду від 15.08.2022 у справі №480/1857/20 про стягнення з Головного управління ДПС у Сумській області () на користь ОСОБА_1 середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 147 397,25 грн. та ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 11.08.2022 у справі №480/1857/20 про заміну боржника Головного управління ДПС у Сумській області () на Головне управління ДПС у Сумській області ().

Так, термін виконання виконавчого документа органами казначейської служби закінчився 30.11.2022, проте лише 29.07.2023 рішення суду було виконано у повному обсязі та стягнуто середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 134 865,50 грн.

Отже, слід дійти висновку, що в даному випадку за період 01.12.2022 по 28.07.2023, відповідальність, передбачену ч.2 ст.625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема, державою), несе Державна казначейська служба України, яка є відповідачем у даній справі.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем (Державною казначейською службою України) не наведено належних доводів та обґрунтувань, які б звільняли його від відповідальності, передбаченої ч.2 ст.625 ЦК України.

Відтак, обґрунтованими та правильними є висновки суду першої інстанції щодо необхідності стягнення на користь позивача з Державної казначейської служби України інфляційних втрат та трьох процентів річних.

З урахуванням наведеного вище, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не мав підстав для стягнення з казначейства інфляційних витрат та 3% річних, є необґрунтованими.

Таким чином, підсумовуючи наведене вище, враховуючи відповідні висновки Верховного Суду, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат в розмірі 6 312,51 грн. та три проценти річних в сумі 2 660,36 грн., що в загальному розмірі складає 8 972,87 грн.

При цьому, колегія суддів враховує, що апеляційна скарга фактично не містить заперечень саме щодо розрахунку судом першої інстанції сум вищевказаних інфляційних втрат та трьох процентів річних.

Надаючи правову оцінку доводам апеляційної скарги, які стосуються незгоди скаржника із рішенням суду першої інстанції щодо стягнення з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 інфляційних витрат та трьох процентів річних за несвоєчасне виконання судового рішення у загальній сумі 8 972,87 грн., мотивуючи це тим, що ані казначейство, ані Державний бюджет України не є боржником, який не здійснив своєчасно виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду від 06.04.2024 у справі №480/1857/20, а казначейство є органом виконання судового рішення, однак не є боржником у розумінні ст.625 ЦК України, колегія суддів зазначає, що такі доводи скаржника підлягають відхиленню, оскільки вони ґрунтуються на помилковому трактуванні скаржником норм законодавства, які регулюють спірні відносини та не узгоджуються із наведеними вище висновками суду.

Окрім того, з огляду на приписи ч.5 ст.242 КАС України, у даній справі враховуються висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (Великої Палати Верховного Суду), на які посилається суд апеляційної інстанції у даному рішенні (постанові) вище.

Відтак, слід дійти висновку, що наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду у даній справі та не впливають на її вирішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Відповідно до норми ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції (в оскаржуваній частині) є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення (в оскаржуваній частині) без змін.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 11.09.2024 року у справі № 480/10647/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Мінаєва
Судді З.О. Кононенко В.А. Калиновський
Повний текст постанови складено 23.01.2025 року