Справа № 320/19770/23
Суддя: Горобцова Я.В.
Дата ухвалення: 2025-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2025 року №320/19770/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Горобцової Я.В., розглянувши у місті Києві в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом громадянина Ліванської Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) до Державної міграційної служби України про скасування рішення про заборону в`їзду в Україну,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Громадянина Ліванської Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) (далі позивач) до Державної міграційної служби України (далі відповідач, ДМС України), в якій позивач просить суд скасувати рішення про заборону в`їзду в Україну, прийняте 30.11.2022 Державною міграційною службою України відносно громадянина Ліванської Республіки Ел ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ).

В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що оскаржуване рішення відповідача жодним чином не відповідає чинному законодавству України. Вказує, що в даному разі не може бути мови про невиконання мною попереднього рішення про заборону в`їзду, оскільки позивач в`їхав в Україну з дозволу вищих органів державної влади України і зробив це абсолютно легально.

Зазначає, що рішення про його примусове повернення з забороною в`їзду на три роки, прийняте ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області 27.10.2022, оскаржено до суду та наразі перебуває в процесі розгляду, зокрема справа № 755/3904/23.

Крім того, підставою винесення оскаржуваного рішення стало невиконання позивачем рішення про заборону в`їзду в Україну строком до 04.08.2023 року. Однак це рішення на момент прийняття щодо мене рішення про заборону в`їзду в Україну більше ніж на 11 років, було також оскаржено до Окружного адміністративного суду м. Києва, про що свідчить ухвала про відкриття провадження від 06.09.2022 у справі № 640/13918/22.

Стверджує, що позивач жодним чином не порушував чинне законодавство України, а його дії жодним чином не загрожували національній безпеці України.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 28.06.2023 відкрито спрощене провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Зазначає, що оскаржуване рішення ДМС України прийнято уповноваженою особою за наявності підстав визначених у статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідно до норм згадуваного Закону та Інструкції про порядок прийняття ДМС та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.12.2013 № 1235.

Позивачем 18.08.2023 подано клопотання, яке за змістом є відповіддю на відзив.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Ел ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , (позивач) є громадянином Ліванської Республіки, що підтверджується паспортом № НОМЕР_1 , виданим 08.06.2022, терміном дії до 07.06.2032.

30.11.2022 Державною міграційною службою України прийняте рішення заборону громадянину Ліванської Республіки Ел ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , чоловічої статі, паспорт № НОМЕР_1 , виданий 08.06.2022 компетентними органами Ліванської Республіки, терміном дії до 07.06.2032, в`їзд в Україну строком на десять років, додавши його до частини строку заборони в`їзду в Україну, який не сплив до моменту прийняття даного рішення про заборону в`їзду в Україну (термін контролю до 07.12.2033).

Рішення прийняте на підставі частини 3 статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Не погоджуючись з такими рішенням відповідача позивачі і звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з статті 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну визначено в Законі України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі Закон № 3773-VI, в редакції чинній на час прийняття оскаржуваного рішення).

Відповідно до статті 1 Закону № 3773-VI іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на постійне проживання, якщо інше не встановлено законом.

Іноземці та особи без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, - іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території Україні протягом дії візи або на період, установлений законодавством чи міжнародним договором України, або якщо строк їх перебування на території України продовжено в установленому порядку.

Іноземці та особи без громадянства, які тимчасово проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на тимчасове проживання або якщо строк їх тимчасового проживання на території України продовжено в установленому порядку, якщо інше не встановлено законом.

Згідно статті 3 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Частинами восьмою та дванадцятою статті 4 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну для роботи у представництвах іноземних суб`єктів господарювання в Україні, зареєстрованих у встановленому порядку, та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період роботи в Україні.

Іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну для роботи кореспондентом або представником іноземних засобів масової інформації та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період роботи в Україні.

Підстави для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені статтею 13 № 3773-VI.

Так, відповідно до частини 3 статті 13 Закону № 3773-VI рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону, або уповноваженим підрозділом Національної поліції України. У разі невиконання рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства забороняється подальший в`їзд в Україну на десять років, що додається до частини строку заборони в`їзду в Україну, який не сплив до моменту прийняття повторного рішення про заборону в`їзду в Україну.

Як вбачається з матеріалів справи Державною міграційною службою України розглянуто звернення громадянина Ліванської Республіки Ел ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке надійшло 09.11.2022 з Офісу Генерального прокурора України щодо перегляду прийнятого стосовно нього 27.10.2022 рішення ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області про примусове повернення до країни походження або третьої країни із забороною в`їзду в Україну терміном на три роки.

У ході проведеної перевірки встановлено, що стосовно позивача 15.06.2018 ГУ ДМС в місті Києві прийнято рішення, відповідно до статті 26 Закону № 3773-VI про примусове повернення до країни походження або третьої країни із забороною подальшого в`їзду в Україну терміном на три роки, яке позивач не виконав.

Відповідно до Єдиного державного реєстру судових рішень рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13.07.2018 у справі № 755/10385/18, яке набрало законної сили, позов Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві до громадянина Ліванської Республіки ОСОБА_1 про примусове видворення та затримання з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі України задоволено.

Примусово видворено з України громадянина Ліванської Республіки ОСОБА_1 .

Затримано громадянина Ліванської Республіки ОСОБА_1 , з поміщенням його до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на строк, необхідний для забезпечення примусового видворення за межі України, але не більше як на шість місяців.

Згідно з частиною четвертою статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Дана норма визначає преюдиційні підстави звільнення осіб, які беруть участь у справі, від доказування обставин з метою досягнення процесуальної економії - за наявності цих підстав у суду не буде необхідності досліджувати докази для встановлення певних обставин.

Також як вбачається з матеріалів справи, в подальшому на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13.07.2018 у справі № 755/10385/18 позивача з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з України було поміщено до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України. 03.11.2018 позивача було видворено з України у примусовому порядку.

Відповідно до статті 30 Закону № 3773-VI, 04.08.2018 ГУДМС в м. Києві стосовно позивача прийнято рішення про заборону його в`їзду в Україну терміном на 5 років. Термін контролю спливає 04.08.2023. Відповідне доручення направлено до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України 06.08.2018 за № 8001.23.2-21139/80.1-18.

Як зазначено в оскаржуваному рішенні 28.07.2022 за даними Інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «Аркан», позивач, всупереч існуючій забороні на в`їзд в Україну, терміном до 04.08.2023, через пункт пропуску «Устилуг» потрапив на територію України, як журналіст, з метою роботи в міжнародних ЗМІ та співпраці проти російської пропаганди і підтримки українського інтересу.

Відповідно до вимог статті 9 Закону № 3773-VI строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Постановою Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 627 «Деякі питання перебування на території України іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну для роботи кореспондентом або представником іноземних засобів масової інформації» (далі - Постанова), установлено, що на період воєнного стану та протягом 30 днів після його скасування чи припинення до іноземців та осіб без громадянства, які прибули для роботи кореспондентом або представником іноземних засобів масової інформації та в установленому порядку пройшли акредитацію представників засобів масової інформації під час правового режиму воєнного стану, не застосовуються обмеження щодо строків тимчасового перебування на території України.

Листом Генерального штабу Збройних Сил України від 28.11.2022 № 300/1/С.5304 поінформовано ДМС України про те, що 27.07.2022 Ел ОСОБА_3 був акредитований встановленим порядком та отримав прес- карту Збройних Сил України № 10571 як журналіст «Тгапзїегга Медіа». Проте 06.10.2022 позивачу на підставі звернення Департаменту контррозвідки Служби безпеки України, акредитацію представника ЗМ1 у встановленому порядку скасовано.

27.10.2022 ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, відповідно до статті 26 Закону № 3773-VI, стосовно громадянина Ліванської Республіки ОСОБА_1 прийнято рішення про його примусове повернення до країни походження або третьої країни із забороною подальшого в`їзду в Україну терміном на три роки.

Як вже було зазначено вище, частиною 3 статті 13 Закону № 3773-VI передбачено, що у разі невиконання рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства забороняється подальший в`їзд в Україну на десять років, що додається до частини строку заборони в`їзду в Україну, який не сплив до моменту прийняття повторного рішення про заборону в`їзду в Україну.

Відповідно до пункту 7 Інструкції про порядок прийняття ДМС та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.12.2013 № 1235, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11.01.2014 за № 25/24802 (далі Інструкція № 1235), рішення про заборону в`їзду в Україну особі підписується керівником структурного підрозділу апарату ДМС, і затверджується: в апараті ДМС - Головою, першим заступником або заступником.

Відповідно до пп."д" п.4 Інструкції № 1235 рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами за ініціативою за власною ініціативою або за поданням державного, приватного виконавця - у разі якщо під час попереднього перебування на території України особа не виконала рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або має інші невиконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну.

Згідно з п.8 Інструкції № 1235 ДМС або її територіальний орган, який готував рішення про заборону в`їзду в Україну особі, у триденний строк надсилає засвідчену копію такого рішення разом з дорученням щодо заборони в`їзду в Україну особі до Головного центру обробки спеціальної інформації Держприкордонслужби України, розташованого: вул. Володимирська, 26, м. Київ, 01601, оформленого відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2013 року № 280 "Про затвердження Порядку надання Державній прикордонній службі та виконання нею доручень уповноважених державних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон, та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України".

Відповідно до п.12 Інструкції № 1235 строк заборони в`їзду в Україну особі обчислюється з дати затвердження рішення про заборону в`їзду в Україну особі.

Отже, з урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що рішення про заборону в`їзду в Україну приймається на підставі обґрунтованого звернення та після отримання даних, які обґрунтовують необхідність такої заборони.

Аналіз встановлених обставин справи та наведених вище норм законодавства України, дає підстави суду дійти висновку, що оскаржуване у даній справі рішення ДМС України від 30.11.2022 про заборону позивачу в`їзду в Україну прийнято уповноваженою особою за наявності підстав визначених у статті 13 Закону № 3773-VI, відповідно до норм згадуваного Закону та Інструкції № 1235.

Позивач в позовній заяві вказує на те, що ним було оскаржено до суду рішення про примусове його повернення. З цього приводу суд зазначає наступне.

Відповідно до Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 30.03.2023 було відкрито провадження у справі №755/3904/23 за позовом громадянина Ліванської Республіки ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про скасування рішення про примусове повернення.

Отже, на час прийняття ДМС України рішення від 30.11.2022 про заборону позивачу в`їзду в Україну провадження у справі №755/3904/23 про скасування рішення про примусове повернення позивача не було відкрито.

Суд також враховує, що в подальшому рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 17.05.2023 у справі №755/3904/23, яке набрало законної сили, у задоволенні позову громадянина Ліванської Республіки ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про скасування рішення про примусове повернення відмолено.

Що стосується посилання позивача в позовній заяві на те, що рішення про заборону йому в`їзду в Україну більше ніж на 11 років було також оскаржено до Окружного адміністративного суду м. Києва, про що свідчить ухвала про відкриття провадження від 06.09.2022 у справі № 640/13918/22, суд зазначає наступне.

Відповідно до Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 06.09.2022 у справі № 640/13918/22 відкрито провадження у справі за позовом громадянина Ліванської Республіки ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення від 04.08.2018 про заборону йому в`їзду в Україну.

Проте суд зазначає, що оскаржене у справі № 640/13918/22 Окружного адміністративного суду м. Києва рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 04.08.2018 про заборону позивачу в`їзду в Україну не є лише однією з підстав для прийняття оскаржуваного вже у даній справі рішення Державної міграційної служби України від 30.11.2022 про заборону позивачу в`їзду в Україну.

Також ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 06.09.2022 про відкриття провадження у справі № 640/13918/22 не передбачено заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 04.08.2018 про заборону позивачу в`їзду в Україну.

Крім того, матеріали справи не містять доказів обізнаності відповідача про відкриття провадження у справі № 640/13918/22 Окружним адміністративним судом м. Києва.

Щодо інших доводів сторін, то вони не впливають на правильність вирішення спору по суті.

Згідно з п.18 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 №1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка погребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" (в редакції постанови від 16.03.2012) при вирішенні судами спорів про оскарження рішень про заборону в`їзду в Україну слід ураховувати, що застосування такої заборони визначене статтею 13 та частиною другою статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". При цьому необхідність заборони в`їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов`язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в`їзд. Судам під час розгляду спорів про заборону в`їзду в Україну необхідно мати на увазі, що процедура заборони в`їзду в Україну не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України. Підстави для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені статтею 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Оцінюючи інші доводи позовної заяви суд зазначає, що згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Положеннями статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За таких обставин суд, за правилами, встановленими статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази, вважає заявлені позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Я.В. Горобцова

Горобцова Я.В.