Справа № 200/20336/16-а
Суддя: Божко Л.А.
Дата ухвалення: 2025-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

15 січня 2025 року м. Дніпросправа № 200/20336/16-а

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Божко Л.А. (доповідач),

суддів: Кругового О.О., Шлай А.В.,

за участю секретаря судового засідання Шикоряка В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Дніпровської міської ради та Громадської організації «Самозахист підприємців» на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 травня 2024 р. (суддя Єфанова О.В.) в адміністративній справі №200/20336/16-а за позовом Громадської організації «Самозахист підприємців» до Комунального підприємства "Благоустрій міста" Дніпровської міської ради та Дніпровської міської ради про визнання діяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року Громадська організація «Самозахист підприємців» звернулася до суду із позовом до Комунального підприємства «Благоустрій міста» Дніпровської міської ради, Дніпровської міської ради, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила зобов`язати Дніпровську міську раду скасувати рішення сесії Дніпропетровської міської ради №39/35 від 29.05.2013 «Про затвердження Порядку передачі об`єктів (елементів) благоустрою м. Дніпропетровська в тимчасове використання не за цільовим призначенням при реалізації потреб для об`єктів сфери споживчого ринку та сфери послуг»; зобов`язати Дніпровську міську раду скасувати рішення сесії Дніпропетровської міської ради № 43/37 від 24.07.2013 «Про внесення змін та доповнень до Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності у м. Дніпропетровську»; визнати протиправною діяльність КП «Благоустрій міста» Дніпровської міської ради щодо укладання договорів на використання об`єктів благоустрою не за їх цільовим призначенням при реалізації потреб для об`єктів сфери споживчого ринку та сфери послуг.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25.04.2018 позов задоволено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 26.02.2019 скасовано рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25.04.2018; закрито провадження у справі в частині позовних вимог, заявлених до КП «Благоустрій міста» Дніпровської міської ради; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 09.02.2023 касаційну скаргу Громадської організації «Самозахист підприємців» задоволено частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25.04.2018 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 26.02.2019 у справі №200/200/20336/16-а (2а/200/36/18) скасовано. Справу направлено на новий розгляд до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська. Підставою для скасування означених рішень стало недотримання встановленого законом спеціального порядку розгляду спорів про визнання нечинним нормативно-правового акта (публікація оголошення щодо оскарження нормативно-правового акта відповідно до ч.3-6 ст.171 КАС України в ред. чинній до 15.12.2017 року).

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01.03.2023 року адміністративну справу за позовною заявою громадської організації «Самозахист підприємців» до Комунального підприємства «Благоустрій міста» Дніпровської міської ради, Дніпровської міської ради про визнання діяльності незаконною, передано за підсудністю до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

11 січня 2024 р. позивач звернувся зі заявою про зміну предмету адміністративного позову, згідно якої позивач просив визнати протиправним рішення сесії Дніпропетровської міської ради №39/35 від 29.05.2013 р., рішення сесії Дніпровської міської ради №96/35 від 19.09.2018 р., визнати дії комунального підприємства "Благоустрій міста" Дніпровської міської ради щодо дозволу розміщення тимчасових споруд на території міста Дніпро шляхом укладання договорів про використання об`єктів благоустрою за нецільовим призначенням та не за їх функціональним призначенням для здійснення господарської діяльності у сфері споживчого ринку та послуг - протиправними.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення сесії Дніпропетровської міської ради №39/35 від 29.05.2013 «Про затвердження Порядку передачі об`єктів (елементів) благоустрою м. Дніпропетровська в тимчасове використання не за цільовим призначенням при реалізації потреб для об`єктів сфери споживчого ринку та сфери послуг», так і рішення сесії Дніпровської міської ради №96/35 від 19.09.2018 «Про затвердження Порядку передачі об`єктів (елементів) благоустрою м. Дніпра в тимчасове використання не за функціональним призначенням для здійснення господарської діяльності у сфері споживчого ринку та послуг» відповідно до яких розміщення тимчасових споруд в місті є такими, що за їх допомогою вирішили оформляти об`єкти благоустрою по суті як оренду, без видачі паспортів прив`язки, що порушує права підприємців. Спірні рішення не тільки не містять обґрунтування правомірності їх прийняття, а й містять норми, які прямо порушують статтю 14 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», якою декларується, що об`єкти благоустрою «використовуються відповідно до їх функціонального призначення». Також, спірні рішення грубо порушують «Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності» №244, затверджений наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, відповідно до якого тимчасові споруди повинні розташовуватися виключно на підставі паспортів прив`язки. При цьому, видаючи відповідні договори та розуміючи їх невідповідність нормам законодавства України, КП «Благоустрій міста» не вказує прямо, що договір укладений з метою розміщення тимчасової споруди, а вказує на спосіб, в який об`єкт благоустрою буде використано не за цільовим призначенням встановлення не властивих Об`єкту благоустрою елементів, які призначені і використовуються для викладення, демонстрації товарів, обслуговування покупців і проведення грошових розрахунків з покупцями при продажі товарів при здійсненні торгівельної діяльності поза стаціонарними торгівельними об`єктами'.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 травня 2024 р., ухваленим за результатом розгляду справи в порядку загального позовного провадження, позовну заяву задоволено частково. Суд визнав протиправним та скасував п.1 рішення сесії Дніпропетровської міської ради №96/35 від 19.09.2018. В решті позовних вимог - відмовив.

Рішення суду оскаржено в апеляційному порядку позивачем та відповідачем Дніпровською міською радою.

Позивач в апеляційній скарзі просить оскаржене рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог, пред`явлених до комунального підприємства "Благоустрій міста" Дніпровської міської ради та задовольнити їх. В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач вказує на необхідність врахування обставин, встановлених у постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2021 р. у справі №160/9309/19, який визнав право Громадської організації «Самозахист підприємців» на звернення до суду в інтересах своїх членів. Крім того, Верховний Суд у постанові від 21 серпня 2020 р. у справі №160/239/19 визнав дії комунальних підприємств, які вчинені на реалізацію рішень органу місцевого самоврядування, виконанням владних функцій. Враховуючи наведені обставини, суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог, пред`явлених до КП "Благоустрій міста" Дніпровської міської ради.

Дніпровська міська рада в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, відмовивши у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено про те, що спірні рішення не розповсюджуються на учасників (членів) Громадської організації «Самозахист підприємців». Крім того, заява позивача про зміну підстав позову прийнята судом першої інстанції до розгляду в порушення приписів Кодексу адміністративного судочинства України. Скаржник/відповідач наголошує на тому, що спірні рішення прийняті ним, як органом місцевого самоврядування, у межах законних повноважень з питань благоустрою населених пунктів.

У судовому засіданні представники скаржників підтримали вимоги та доводи своїх апеляційних скарг.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини у справі:

Рішенням Дніпропетровської міської ради №39/35 від 29.05.2013 затверджений Порядок передачі об`єктів (елементів) благоустрою м. Дніпропетровська в тимчасове використання не за цільовим призначенням при реалізації потреб для об`єктів сфери споживчого ринку та сфери послуг. Пунктом 1.2 вказаного Порядку встановлено, що цей Порядок є регуляторним актом, застосування та виконання якого є обов`язковим суб`єктами господарювання усіх форм власності, підприємствами, установами, організаціями, закладами та фізичними особами при проведенні на території м. Дніпропетровська та об`єктах загального користування, віднесених до сфери відпочинку, розваг, споживчого ринку та послуг, робіт (здійсненні заходів), зазначених у пункті 2 Порядку. Відповідно до пункту 1.4 Порядку органом контролю є Комунальне підприємство «Управління з організації контролю благоустрою об`єктів сфери відпочинку, споживчого ринку та захисту інтелектуальної власності».

Рішенням сесії Дніпропетровської міської ради №43/37 від 24.07.2013 прийнято рішення «Про внесення змін та доповнень до Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності у м. Дніпропетровську».

Згідно з рішенням Дніпропетровської міської ради №26/8 від 18.05.2016 та рішенням Дніпровської міської ради №61/22 від 21.06.2017 Комунальне підприємство «Управління з організації контролю благоустрою об`єктів сфери відпочинку, споживчого ринку та захисту інтелектуальної власності» реорганізоване спочатку в Комунальне підприємство «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами», потім у Комунальне підприємство «Благоустрій міста» Дніпровської міської ради.

Рішенням Дніпровської міської ради №96/35 від 19.09.2018 затверджений «Порядок передачі об`єктів (елементів) благоустрою м. Дніпра в тимчасове використання не за функціональним призначенням для здійснення господарської діяльності у сфері споживчого ринку та послуг». Пунктом 2 цього рішення визнано такими, що втратили чинність рішення сесії Дніпропетровської міської ради №39/35 від 29.05.2013 «Про затвердження Порядку передачі об`єктів (елементів) благоустрою м. Дніпропетровська в тимчасове використання не за цільовим призначенням при реалізації потреб для об`єктів сфери споживчого ринку та сфери послуг»; від 24.07.2013 № 43/37 «Про внесення змін та доповнень до Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності у м. Дніпропетровську».

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність п.1 рішення сесії Дніпропетровської міської ради №96/35 від 19.09.2018. У зв`язку з втратою чинності рішення сесії Дніпропетровської міської ради №39/35 від 29.05.2013 «Про затвердження Порядку передачі об`єктів (елементів) благоустрою м. Дніпропетровська в тимчасове використання не за цільовим призначенням при реалізації потреб для об`єктів сфери споживчого ринку та сфери послуг» вимога щодо його визнання протиправним визнана судом першої інстанції такою, що задоволенню не підлягає. В частині позовних вимог, пред`явлених позивачем до КП «Благоустрій міста» Дніпровської міської ради, суд першої інстанції встановив, що останнє на виконання делегованих повноважень КП «Благоустрій міста» Дніпровської міської ради мало укладати договори з багатьма учасниками цих правовідносин. В той же самий час позивачем не визначено конкретних учасників відповідних договорів, чиї права порушені діями комунального підприємства, а тому вимога є неконкретизованою.

Здійснюючи перевірку оскарженого рішення суду першої інстанції, колегія суддів керується приписами статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, як це передбачено статтею 308 цього ж Кодексу.

Першим, на думку колегії суддів, підлягає з`ясування питання про наявність у позивача, як громадської організації, матеріально-правової заінтересованості, як умови звернення до суду з позовом про визнання незаконним (протиправним) рішення органу місцевого самоврядування. Заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача. Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому (див. постанову Верховного Суду від 20 лютого 2019 р. у справі №522/3665/17).

У справі № 160/4503/23 Верховний Суд досліджував питання щодо права громадських організацій звертатися до суду в інтересах своїх членів та інших осіб і дійшов наступного висновку:

«Частиною першою та третьою статті 1 Закону України від 22.03.2012 № 4572-VI «Про громадські об`єднання» сформульовано визначення громадському об`єднанню - це добровільне об`єднання фізичних осіб та/або юридичних осіб приватного права для здійснення та захисту прав і свобод, задоволення суспільних, зокрема економічних, соціальних, культурних, екологічних, та інших інтересів, та визначення громадської організації, як громадського об`єднання, засновниками та членами (учасниками) якого є фізичні особи.

Згідно із Рішенням Конституційного Суду України від 28 листопада 2013 р. № 12-рп/2013 громадська організація може захищати в суді особисті немайнові та майнові права як своїх членів, так і права та охоронювані законом інтереси інших осіб, які звернулися до неї за таким захистом, лише у випадках, якщо таке повноваження передбачено у її статутних документах та якщо відповідний закон визначає право громадської організації звертатися до суду за захистом прав та інтересів інших осіб.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Горраіз Лізаррага та інші проти Іспанії» (Gorraiz Lizarraga and Others v. Spain, заява № 62543/00, від 10 листопада 2004 року) зазначив, що в сучасному суспільстві, коли громадяни стикаються з особливо складними управлінськими рішеннями, звернення до колективних органів, таких як асоціації, є одним із доступних, а іноді і єдиним доступним для них, засобом, завдяки якому вони можуть ефективно захищати власні інтереси. Крім того, законодавством більшості європейських країн визнано право асоціацій брати участь у судових провадженнях для захисту інтересів своїх членів. ... Суд не може ігнорувати цей факт при тлумаченні поняття "потерпілий". Будь-яка інша, надміру формалізована інтерпретація цієї концепції, зробить захист прав, гарантованих Конвенцією, неефективними та ілюзорними (п. 38). Суд визнав, що гарантії статті 6 § 1 також розповсюджуються на об`єднання, у разі, коли вони вимагають визнати права чи інтереси їх членів (п. 45).

Вирішуючи питання щодо права громадських організацій на звернення до суду в інтересах інших осіб, суди повинні з`ясувати: статус громадської організації та її засновників, їх безпосередню заінтересованість у вирішенні питання, що є предметом позову; мету громадської організації та її безпосередній зв`язок з предметом позову; інтереси яких саме осіб є предметом судового захисту; чи зверталися ці особи за захистом своїх прав до громадської організації; добросовісність дій громадської організації, що звертається до суду (див. постанову Верховного Суду від 31 березня 2021 р. у справі № 640/21611/19)».

Колегія суддів звертає увагу, що право Громадської організації «Самозахист підприємців» представляти законні інтереси своїх членів в судах підтверджено численними судовими рішеннями, у тому числі, постановою Третього апеляційного адміністративного суду (головуючий суддя Круговий О.О., судді Божко Л.А., Дурасова Ю.В.) від 16 грудня 2021 у справі № 160/9309/19.

Ухвалою колегії суддів від 09 жовтня 2024 р. у справі, перегляд якої здійснюється в апеляційному порядку, було зобов`язано позивача надати суду «копії Уставу ГО «Самозахист підприємців», заяв членів ГО про захист їхніх прав».

На виконання вимог цієї ухвали позивачем надані суду копії заяв її членів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Ніколайчука В.С., ОСОБА_3 , а також копію Статуту Громадської організації «Самозахист підприємців», пунктом 3.1 якого визначено право на представництво законних інтересів своїх членів у судах. Представник позивача Боровинський В.В. у судовому засіданні підтвердив колегії суддів, що зазначені особи є членами Громадської організації «Самозахист підприємців», а також є суб`єктами підприємницької діяльності. Ця обставина встановлена і наведеною вище постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2021 р. у справі № 160/9309/19.

Колегія суддів зазначає, що поняття законного (охоронюваного законом) інтересу міститься в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі № 1-10/2004, згідно з яким поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Крім того, спірні рішення є нормативно-правовими актами.

За приписами статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Аналогічні положення містила і стаття 171 Кодексу адміністративного судочинства України, яка була чинна на час звернення позивача до суду (листопад 2016 року). Нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що звернення Громадської організації «Самозахист підприємців» до суду із цим позовом відповідає меті її діяльності, спрямоване на захист охоронюваного законом інтересів її членів, як підприємців, на яких розповсюджується дія спірних рішень.

У зв`язку із вищевикладеним, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача про відсутність правових підстав для звернення Громадської організації «Самозахист підприємців» до суду із цим позовом.

Щодо доводів цього ж скаржника про порушення судом першої інстанції норм процесуального права у зв`язку із прийняттям до розгляду уточненого адміністративного позову.

За приписами частини 2 статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України у разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються, крім випадків, визначених цією статтею.

Разом з цим, колегія суддів враховує, що позивач звернувся до суду у листопаді 2016 року. За час перебування справи на розгляді в судах різних інстанцій змінились обставини, і оскаржене ним рішення Дніпровської міської ради №39/35 від 29.05.2013 було визнано таким, що втратило чинність на підставі рішення Дніпровської міської ради № 96/35 від 19.08.2018, яким, у свою чергу, встановлено такий саме Порядок передачі об`єктів (елементів) благоустрою м. Дніпропетровська в тимчасове використання не за цільовим призначенням при реалізації потреб для об`єктів сфери споживчого ринку та сфери послуг.

Колегія суддів вважає, що подача позивачем заяви, якою фактично доповнені позовні вимоги оскарженням рішення №96/35, не є свідченням зловживання ним своїми процесуальними правами, а стало наслідком тривалого судового розгляду, що не залежить від волевиявлення останнього. Наведені вище обставини, на переконання колегії суддів, не можуть стати на заваді реалізації конституційного права на судовий захист, тому доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині апеляційним судом також відхиляються.

Щодо оскарженого рішення суду першої інстанції по суті спору.

Як встановлено судом першої інстанції, при прийнятті спірного рішення №96/35 від 19.09.2018 Дніпровська міська рада не врахувала спеціальні норми, зазначені у «Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності», затвердженому наказом №244 Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, а також норми Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», не були враховані при прийнятті рішення №96/35.

Відповідно до п.4 ст.28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (Закон № 3038-VI), розміщення тимчасових споруд здійснюється в порядку, встановленим центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування».

Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва а житлово-комунального господарства України 21.10.2011 N 244, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 листопада 2011 р. за N 1330/20068, затверджено Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності Цей Порядок визначає механізм розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності.

Пунктом 1.3. Порядку №244 зазначено, що Тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності (далі - ТС) - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Підставою для розміщення ТС є паспорт прив`язки ТС. Паспорт прив`язки ТС надається органом з питань містобудування та архітектури

Відповідно до п.2.30 та п.2.31 Порядку, у разі закінчення строку дії, анулювання паспорта прив`язки, самовільного встановлення ТС така ТС підлягає демонтажу. Розміщення ТС самовільно забороняється. Порядок знесення самочинно збудованих об`єктів передбачено статтею 38 Закону № 3038-VI, а саме - за рішенням суду.

За висновком суду першої інстанції законодавчими актами України не передбачено повноважень органам місцевого самоврядування щодо затвердження порядків, положень чи будь- яких інших документів, які регламентують проведення демонтажу самовільно встановлених тимчасових споруд.

Так, Законами України «Про місцеве самоврядування в Україні» закріплено повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад в галузі житлово-комунального господарства у сфері благоустрою, а саме: належить організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів трудових і матеріально технічних ресурсів підприємства, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення: здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.

Відповідно статті 24 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування можуть передавати об`єкти благоустрою на баланс підприємствам, установам, організаціям. Об`єкти у сфері благоустрою населених пунктів визначені статтею 13 цього ж Закону, разом з тим поняття об`єктів благоустрою закріплене пунктом 1.4 Порядку та має більш розширений перелік ніж у статті 13 Закону №2807-IV.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» до об`єктів благоустрою населених пунктів належать: 1) території загального користування: а) парки (гідропарки, лугопарки, лісопарки, парки культури та відпочинку, парки - пам`ятки садово-паркового мистецтва, спортивні, дитячі, історичні, національні, меморіальні та інші), рекреаційні зони, сади, сквери та майданчики; б) пам`ятки культурної та історичної спадщини; в) майдани, площі, бульвари, проспекти; г) вулиці, дороги, провулки, узвози, проїзди, пішохідні та велосипедні доріжки; ґ) пляжі; д) кладовища; е) інші території загального користування; 2) прибудинкові території; 3) території будівель та споруд інженерного захисту територій; 4) території підприємств, установ, організацій та закріплені за ними території на умовах договору

Статтею 14 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» визначено, що об`єкти благоустрою використовуються відповідно до їх функціонального призначення для забезпечення сприятливих умов життєдіяльності людини на засадах їх раціонального використання та охорони з урахуванням вимог правил благоустрою території населених пунктів, інших вимог, передбачених законодавством.

При цьому, чинним законодавством не передбачено встановлення органами місцевого самоврядування порядків передачі об`єктів (елементів) благоустрою в тимчасове використання не за цільовим призначенням.

Статтею 39 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» встановлено, що державний контроль за дотриманням законодавства у сфері благоустрою території населених пунктів здійснюється місцевими державними адміністраціями.

Отже, органам місцевого самоврядування чинним законодавством у сфері благоустрою не надано повноважень щодо встановлення порядку по виявленню та усуненню порушень правил благоустрою території міста.

З цієї підстави суд першої інстанції визнав протиправним пункт перший спірного рішення №96/35, яким затверджено Порядок передачі об`єктів (елементів) благоустрою м. Дніпропетровська в тимчасове використання не за цільовим призначенням при реалізації потреб для об`єктів сфери споживчого ринку та сфери послуг. Решта пунктів цього рішення спрямовані на його реалізацію.

Колегія суддів погоджується із таким рішенням суду і додатково зазначає, що на офіційному сайті Дніпровської міської ради (https://dniprorada.gov.ua) рішення № 96/35 розміщене у розділі «Кодифіковані регуляторні акти» і має визначення в його тексті - «Регуляторний акт». Натомість, за висновком Верховного Суду у цій справі, зазначене рішення є нормативно-правовим актом. Обставина прийняття органом місцевого самоврядування рішення з порушенням порядку, встановленого законом для нормативно-правових актів, є додатковою підставою для висновку про його протиправність.

Щодо апеляційної скарги позивача про безпідставну відмову у задоволенні його позовних вимог, пред`явлених до Комунального підприємства «Благоустрій міста», колегія суддів враховує, що позивач та його члени, на захист яких він звернувся до суду, не є учасниками правовідносин з приводу укладення договорів з наведеним підприємством, тому підстави для задоволення зазначених позовних вимог відсутні.

В мотивувальній частині своєї апеляційної скарги позивач висловив свою незгоду із тим, що суд першої інстанції не визнав протиправним рішення відповідача №39/35, вказуючи на те, що орган місцевого самоврядування не може скасовувати власні рішення.

Колегія суддів звертає увагу, що це рішення не було скасовано відповідачем, а визнано таким, що втратило чинність у зв`язку із прийняттям нового рішення - № 96/35. Крім того, резолютивна частина апеляційної скарги позивача не містить вимоги до суду апеляційної інстанції про задоволення позову про визнання протиправним та скасування рішення № 39/35.

Зважаючи на те, що доводи апеляційних скарг висновки суду першої інстанції не спростовують, підстави для скасування оскарженого рішення суду, передбачені статтею 317 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутні.

Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Дніпровської міської ради та Громадської організації «Самозахист підприємців» - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 травня 2024 р. №200/20336/16-а - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 23 січня 2025 р.

Головуючий - суддя Л.А. Божко

суддя О.О. Круговий

суддя А.В. Шлай