Справа № 160/27910/24
Суддя: Серьогіна Олена Василівна
Дата ухвалення: 2025-01-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Серьогіної О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні в м. Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,-
18.10.2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Спариш Марина Григорівна звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, в якому просить суд:
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди трудової діяльності з 25.05.1982 року по 30.08.1982 року, 30.08.1982 року по 31.08.1982 року, 30.06.1983 року по 01.08.1983 року, з 13.10.1989 року по 30.09.1992 року, і періоди підприємницької діяльності з 01.10.1992 року по 31.12.2003 року;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 08.01.2024 року.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.10.2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 було залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви.
31.10.2024 року позивачем були усунені недоліки зазначені в ухвалі Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.10.2024 року.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.11.2024 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами з 06.12.2024 року.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи
25.11.2024 року на адресу суду через підсистему «Електронний суд» від Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області надійшов письмовий відзив на адміністративний позов, в якому управління не погоджується з доводами позивача викладеними у позовній заяві з огляду на наступне. На час подання заяви до пенсійного органу вік позивача 60 років. Необхідний страховий стаж, відповідно до статті 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування становить 31 рік. Страховий стаж позивача становить на 02.10.2024 року - 28 років 06 місяців 03 дні. За розглядом документів у призначенні пенсії позивача, до загального страхового стажу не зараховано період роботи: з 25.05.1982 року по 30.08.1982 року, оскільки запис про звільнення завірено печаткою непридатною для читання. Підстави для врахування періоду з 13.10.1989 року по 30.09.1992 року відсутні, оскільки зазначений період зарахований до страхового стажу. Отже, вимоги позивача є передчасними. Щодо періоду здійснення підприємницької діяльності зазначає, що період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування до 01 січня 2004 року підтверджується спеціальним торговим патентом, або свідоцтвом про сплату єдиного податку, або патентом про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідкою про сплату страхових внесків, а з 01 січня 2004 року - довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку. Для визначення права на призначення пенсії за віком згідно зі статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за період ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку з 01 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно надається довідка про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності. Період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності за загальною системою оподаткування доходів з 01 травня 1993 року до 01 липня 2000 року зараховуються до страхового стажу за умови надання документів про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України. З 01 липня 2000 для фізичної особи, яка здійснювала підприємницьку діяльність за загальною системою оподаткування та з 2004 року для фізичної особи, яка здійснювала підприємницьку діяльність за спрощеною системою оподаткування зарахування страхового стажу відбувається на підставі Індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5). Періоди підприємницької діяльності з 01.10.1992 року по 31.12.2003 року не зараховано до загального страхового стажу, оскільки позивач не надала доказів сплати страхових внесків за вказаний період. Отже, відсутні правові підстави для зарахування до страхового стажу періоду, коли позивач був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності, але не сплачував страхові внески. Таким чином, просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.
02.12.2024 року на адресу суду через підсистему «Електронний суд» від представника позивача надійшла письмова відповідь на відзив, в якому зазначено про таке. Твердження Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про передчасність позовних вимог в частині періоду роботи позивача з 13.10.1989 року по 30.09.1992 року є помилковими. Так, ОСОБА_1 оскаржує, в тому числі, рішення, яким було протиправно відмовлено у зарахуванні означеного періоду до трудового стажу. Також відповідач у своєму відзиві зазначає, що періоди діяльності як фізичної особи-підприємця з 01.10.1992 року по 31.12.2003 року не зараховані до загального страхового стажу, оскільки позивач не надала доказів сплати страхових внесків за вказаний період. Однак спірні рішення взагалі не містять жодних мотивів в частині підстав для незарахування означених періодів до страхового стажу позивача, що не відповідає критеріям вмотивованості та обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень. При цьому вказівка вже у відзиві на позов на підстави незарахування спірного періоду підприємницької діяльності не є частиною рішення суб`єкта владних повноважень і не виправляє його недоліків. Крім того, на думку представника позивача, для зарахування до страхового стажу періоду підприємницької діяльності, що здійснювалась за спрощеною системою: до 01.05.1993 року достатньо довідки ПФУ про сплату страхових внесків; з 01.01.1993 року по 31.12.2003 року достатньо, зокрема, довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності. Вважає, що довідка про сплату страхових внесків вимагається від особи лише для підтвердження періоду здійснення підприємницької діяльності до 01.05.1993 року. Після указаної дати і до 31.12.2003 року період здійснення підприємницької діяльності на спрощеній системі зараховується до страхового стажу, зокрема, на підставі довідки про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності. Жодних вимог щодо надання довідки чи доказів сплати страхових внесків для підприємця, який перебував на спрощеній системі оподаткування, ні Порядок №637, ні Порядок №22-1 не містять. З огляду на викладене, просить суд задовольнити позовні вимоги.
Від Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області письмовий відзив на позов на адресу суду не надходив.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Після досягнення пенсійного віку, а саме 60 років, 22.01.2024 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління ПФУ у Дніпропетровській області із заявою № 371 про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV.
Заяву ОСОБА_1 від 22.01.2024 року № 371 було розглянуто за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області.
Рішенням Головного управління ПФУ в Запорізькій області від 26.01.2024 року №91 позивачу було відмовлено у призначенні пенсії відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 31 рік. Підставою для такого рішення слугувало те, що страховий стаж становить 18 років 9 місяців 11 днів, а для визначення права - 24 роки 9 місяців 15 днів. За доданими документами не зараховано до страхового стажу періоди роботи з 25.05.1982 року по 30.08.1982 року та з 13.10.1989 року по 30.09.1992 року, оскільки в записах про звільнення печатка придатна до читання; не зараховано період роботи з 1993 року по 1998 року, оскільки відсутня довідка про сплату внесків та на якій системі оподаткування перебував заявник.

10.09.2024 року ОСОБА_1 повторно звернулась із заявою про призначення пенсії за віком до Головного управління ПФУ у Дніпропетровській області.

До заяви позивач повторно долучила довідку №61776/6/04-36-74-01-13 від 14.09.2023 року, видану ГУ ДПС у Дніпропетровській області. Також до заяви було долучено квитанції про сплату фіксованого податку за 1997 та 1998 роки.

Заяву ОСОБА_1 від 22.01.2024 року № 371 було розглянуто за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області.

Рішенням Головного управління ПФУ в Рівненській області від 17.09.2024 №91 позивачу було відмовлено у призначенні пенсії відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 31 рік. За змістом вказаного рішення пенсійний орган визначив, що наявний страховий стаж становить 28 років 06 місяців 03 дні. За результатами розгляду документів, доданих до заяви, згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 29.09.1981 року період з 25.05.1982 року по 30.08.1992 року, оскільки печатка не придатна для читання.

Не погоджуючись із такими рішеннями відповідачів щодо відмови в призначенні пенсії за віком, позивач звернулася до суду із цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до Конституції України гарантування непрацездатним громадянам України права на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій передбачено Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року №1788-XII (далі Закон України №1788-XII).

Згідно із пунктом "а" статті 3 Закону України №1788-XII, право на трудову пенсію мають особи, зайняті суспільно корисною працею, при додержанні інших умов, передбачених цим Законом, зокрема: особи, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, кооперативах (у тому числі за угодами цивільно-правового характеру), незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, або є членами колгоспів та інших кооперативів, - за умови сплати підприємствами та організаціями страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Правові відносини у сфері загальнообов`язкового державного пенсійного страхування регулюється Законом України від 09 липня 2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058), який набрав чинності з 01.01.2004 року, та починаючи з 01.01.2011 року Законом України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Відповідно до статті 45 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування пенсія призначається з дня права, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня настання такого права. Документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Згідно п. 1 та п. 2 ст. 24 Закону №1058-ІУ визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Порядок обчислення та сплати страхових внесків встановлено у ст. 20 Закону №1058-IV, якою передбачено, що страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі. Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески (ч. 2 ст. 20 Закону №1058-ІV).

Відповідно до ст. 26 Закону № 1058 право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення 60 років за наявності страхового стажу, зокрема, в період з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року не менше 31 року.

Також, згідно із статтею 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення та пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 року встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 зазначеного Порядку передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. За відсутності зазначених у цьому пункті документів для підтвердження трудового стажу приймаються членські квитки профспілок. При цьому підтверджуються періоди роботи лише за той час, за який є відмітки про сплату членських внесків.

Аналіз наведених правових положень свідчить про те, що основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

В межах даної справи спірні періоди роботи позивача: з 25.05.1982 року по 30.08.1982 року, 30.08.1982 року по 31.08.1982 року, 30.06.1983 року по 01.08.1983 року, з 13.10.1989 року по 30.09.1992 року, і періоди підприємницької діяльності з 01.10.1992 року по 31.12.2003 року.

Як вбачається з копії трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 29.09.1981 року щодо ОСОБА_1 у спірні періоди містяться наступні записи:

- 25.05.1982 року - прийнята на посаду провідника пасажирських вагонів, наказ №576/к від 25.05.1982 року;

- 30.08.1982 року - звільнена за ст. 31 КЗпП РСФСР за власним бажанням, наказ №1032 від 26.08.1982 року;

- 30.08.1982 року - зарахована у педклас СШ №51, наказ №66 від 30.08.1982 року;

- 01.08.1983 року - відрахована з СШ №51, наказ №76 від 29.06.1983 року;

- 13.10.1989 року - прийнята на посаду вихователя дитяслів - садочку №14 ОДУ на період відпустки у зв`язку з народженням дитини, розпорядження №53/к від 20.10.1989 року;

- 30.09.1992 року - звільнена за власним бажанням як мати, що має дитину у віці до 14 років - ст. 38 КЗпП України, розпорядження №717 від 02.10.1992 року.

Щодо не зарахуванням до страхового стажу позивача періодів роботи з 25.05.1982 року по 30.08.1982 року (рішення від 26.01.2024 року №91 та рішення від 17.09.2024 року №91), з 13.10.1989 року по 30.09.1992 року (рішення від 26.01.2024 року №91) з підстав з підстав непридатності печатки в записах про звільнення в трудовій книжці, суд зазначає наступне.

Порядок ведення (внесення записів) до трудових книжок врегульовано Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 року № 58 (далі - Інструкція № 58).

Відповідно до п.2.4 Інструкції № 58, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

У разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів (п. 4.1 Інструкції № 58).

З аналізу вказаних норм судом встановлено, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити позивача права на включення спірного періоду роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням.

Суд зазначає, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 року "Про трудові книжки працівників" № 301, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 року по справі № 677/277/17.

Також слід наголосити, що ведення трудових книжок працівників підприємства, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), оскільки записи до трудової книжки вносяться виключно власником або уповноваженим ним органом, наявність неправильно занесених записів до трудової книжки, не може ставитись в провину власнику трудової книжки.

Також, як вже зазначалося, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи щодо якої внесені такі відомості.

Таким чином, суд наголошує, що позивач не несе відповідальність за порушення третіми особами вимог ведення трудових книжок. Формальні неточності у документах не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Також суд зазначає, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Таким чином, судом встановлено, що трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про роботу позивача у спірний період, ці записи є належними та допустимим доказом підтвердження трудового стажу позивача.

Суд, оцінюючи допустимість трудової книжки позивача, як доказу в підтвердження його страхового стажу, враховує, що відповідачі не навели жодного аргументу, який би вказував на невідповідність трудової книжки позивача чи записів у ній вимогам чинного законодавства.

Слід зазначити, що у випадку, якщо поданих позивачем документів про призначення пенсії було не достатньо, то орган пенсійного фонду мав всі правові підстави для того, щоб самостійно витребувати документи, необхідні для перевірки трудового стажу позивача, провести перевірку, зустрічну перевірку для з`ясування спірних обставини, запропонувати позивачеві надати інформації щодо двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Така позиція суду узгоджується також із висновками Верховного Суду в постанові від 21.02.2018 року у справі № 687/975/17, відповідно до яких, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Натомість, відповідачі не здійснювали ніяких запитів на підтвердження спірних періодів роботи позивача та не надали доказів, які б ставили під сумнів дійсність внесених записів до трудової книжки.

Посилання відповідачів на непридатність печатки в записах про звільнення судом не приймаються до уваги, оскільки такі недоліки не можуть мати наслідком відмови в зарахування таких періодів роботи, оскільки працівник не несе відповідальності щодо заповнення трудової книжки.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про протиправність незарахування відповідачами до страхового стажу позивача періодів роботи з 25.05.1982 року по 30.08.1982 року (ГУ ПФУ в Запорізькій області та ГУ ПФУ в Рівненській області), з 13.10.1989 року по 30.09.1992 року (ГУ ПФУ в Запорізькій області).

Щодо не зарахування до страхового стажу позивача періодів здійснення підприємницької діяльності позивача з 1993 року по 1998 рік з підстав відсутності довідки про сплату внесків та на якій системі оподаткування перебував заявник (рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області від 26.01.2024 року №91), суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону № 1058-ІV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Згідно з підпунктом 1 пункту 3-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV, до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із статтею 26 цього Закону включаються періоди ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку:

з 1 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно, що підтверджуються довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності;

з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).

Таким чином, підприємці при досягненні пенсійного віку мають право на призначення пенсії за віком, проте, зарахування підприємницької діяльності до страхового стажу залежить, зокрема, від того, яку систему оподаткування використовував підприємець до виходу на пенсію, а також від факту підтвердження сплати страхових внесків.

Разом з тим, звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.

Постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Порядок № 22-1).

Згідно з пунктом 1.1. Порядку № 22-1, заява про призначення, перерахунок, поновлення пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший (Заява про призначення/перерахунок пенсії - додаток 1); заява про припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, продовження виплати пенсії за довіреністю, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, виплату пенсії за шість місяців наперед у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання (Заява про виплату пенсії - додаток 2); заява про працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (додаток 3); заява про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера (додаток 4) подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію).

За змістом пункту 2.1 Порядку № 22-1 до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637.

В свою чергу, пунктом 4 Порядку № 637 передбачено, що періоди провадження фізичною особою підприємницької діяльності зараховуються до стажу роботи за умови підтвердження документами про сплату страхових внесків (платіжними дорученнями, квитанціями установ банків, документами, що підтверджують поштовий переказ, інформацією Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків (за наявності), а періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, фіксованого податку, спеціального торгового патенту підтверджуються свідоцтвом про сплату єдиного податку; спеціальним торговим патентом; документами про сплату єдиного податку, фіксованого податку, придбання спеціального торгового патенту (за наявності платіжних доручень, квитанцій установ банків, документів, що підтверджують поштовий переказ).

Періоди провадження фізичною особою підприємницької діяльності можуть підтверджуватися даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Системний аналіз наведених вище правових норм дає підстави для висновку, що до страхового стажу включаються період здійснення особою підприємницької діяльності, за певних умов, а саме:

до 01.05.1993 року час роботи осіб, які займаються підприємницькою діяльністю, зараховується до трудового стажу за наявності довідки Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків;

з 01.01.1998 року по 31.12.2003 року періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців при підтвердженні цього статусу довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності та застосування спрощеної системи оподаткування чи сплати фіксованого податку, або спеціальним торговим патентом, або свідоцтвом про сплату єдиного податку, або патентом про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідкою про сплату страхових внесків, або довідкою, виданою податковою інспекцією про перебування особи на обліку як суб`єкта підприємницької діяльності із зазначенням системи оподаткування та інформації про сплату податку; тобто особа має підтвердити статус підприємця і обрану систему обліку і звітності (через сплату єдиного податку, фіксованого податку), або сплату страхових внесків;

з 01.01.2004 року по 31.12.2017 року періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування зараховуються до страхового стажу за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів, що підтверджується довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку (за формою 5-ОК).

Поряд із тим, з 01.05.1993 року для осіб, які обрали загальний спосіб оподаткування, період провадження підприємницької діяльності до 01.07.2000 року зараховується до страхового стажу за умови надання особою документів про сплату страхових внесків, а з 01.07.2000 року періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням загальної системи оподаткування зараховуються до страхового стажу за умови сплати страхових внесків, що підтверджується довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку (за формою 5-ОК).

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 була зареєстрована як суб`єкт підприємницької діяльності з 18.03.1992 року.

Судом встановлено, згідно довідки Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 22.07.2021 року №52863/6/04-36-76-01-17 позивач з 18.03.1992 року по теперішній час перебуває на обліку в Криворізькій південній ДПІ Головного управління ДПС у Дніпропетровській області як фізична особа-підприємець.

При цьому, вищевказаним листом, Головне управління ДПС у Дніпропетровській області повідомило позивачу, що відповідно до наказу від 12.04.2012 року № 578/5 «Про затвердження Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів» строк зберігання особових рахунків платників податків і зборів (обов`язкових платежів) п`ять років, тому надати відомості про сплату податків оподаткування з 18.03.1992 року не має можливості. Також вказано, що згідно інформаційних баз даних, ФОП ОСОБА_1 з 01.01.2012 року по теперішній час застосовує спрощену систему оподаткування, обліку та звітності.

Долучені позивачем докази, зокрема довідка Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 22.07.2021 року №52863/6/04-36-76-01-17 та витяг Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, є підтвердженням права на здійснення позивачем підприємницької діяльності в конкретні періоди, однак такі документи не підтверджують факт сплати страхових внесків, облік яких ведеться пенсійним органом.

Сам лише факт реєстрації позивача фізичною особою-підприємцем без підтвердження сплати ним відповідних внесків не може бути достатньою підставою для зарахування позивачу до його страхового стажу періоду підприємницької діяльності.

Відтак, зважаючи на відсутність у пенсійного органу відомостей про сплату страхових внесків позивачем як фізичною особою-підприємцем, та неподання жодних доказів на підтвердження такої сплати позивачем ні до пенсійного органу із заявою про перерахунок, ні до суду, підстави для зарахування періоду з 1993 по 1998 рік до страхового стажу позивача відсутні.

Щодо зарахування до страхового стажу періоду провадження підприємницькою діяльністю з 30.08.1982 року по 31.08.1982 року, з 30.06.1983 року по 01.08.1983 року, з 01.10.1992 року по 31.12.1992 року та з 01.01.1999 року по 31.12.2003 року (із позовних вимог) суд зазначає, що такі періоди не були предметом розгляду при вирішенні питання призначення пенсії за заявами позивача від 22.01.2024 року та 10.09.2024 року та не зазначалися відповідачами як підстава для відмови у призначенні пенсії за віком. Відтак суд позбавлений можливості перевірити правильність його зарахування/незарахування, тому в задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити.

Враховуючи викладене, суд вважає рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 26.01.2024 року №91 та рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 17.09.2024 року № 91 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Водночас, з приводу позовних вимог зобов`язального характеру, які заявлені до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, суд зазначає про таке.

Як вже було вказано у цьому рішенні, за результатами автоматичного розподілу справ у електронній підсистемі за принципом екстериторіальності розгляд заяви позивача від 22.01.2024 року №371 було розподілено на відділ пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, а заяви від 10.09.2024 року - на відділ пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області.

Тобто, розгляд заяв позивача від 22.01.2024 року №371 та від 10.09.2024 року та прийняття відповідного рішення здійснювалися саме Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області та Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області, а не Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Суд зазначає, що дії зобов`язального характеру, як спосіб поновлення порушених прав, можуть бути застосовані судом виключно до того органу, дії, бездіяльність чи рішення якого визнані протиправними та (або) скасовані.

Відтак, у даній справі дії зобов`язального характеру можуть бути застосовані лише до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, як до органу, рішення якого визнається судом протиправним і скасовується та з огляду на те, що саме цей пенсійний орган останнім здійснював перегляд періодів роботи позивача.

Отже, позовні вимоги до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області задоволенню не підлягають.

Судом було встановлено, що з після повторного розгляду заяви позивача період роботи з 13.10.1989 року по 30.09.1992 року було зараховано до страхового стажу позивача, тому в цій частині на даний час відсутнє порушення прав позивача.

З огляну на вищевказане, з метою ефективного захисту прав та законних інтересів позивача суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління в Рівненській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди трудової діяльності з 25.05.1982 року по 30.08.1982 року.

Крім того, враховуючи, що відповідачем не було досліджено в рішенні питання щодо наявності підстав для зарахування до страхового стажу позивача періодів роботи з 30.08.1982 року по 31.08.1982 року, з 30.06.1983 року по 01.08.1983 року, з 01.10.1992 року по 31.12.1992 року та з 01.01.1999 року по 31.12.2003 року, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області дослідити вказані періоди роботи позивача.

Щодо позовних вимог позивача в частині зобов`язання відповідача призначити пенсію, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:

- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2);

- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3);

- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4);

- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення, призначення, розрахунок, нарахування та виплата пенсії здійснюється органами Пенсійного фонду України, тобто, в даному випадку відповідач має виключну компетенцію щодо призначення позивачу пенсії.

Суд зазначає, що зобов`язавши відповідача врахувати періоди роботи позивача до страхового стажу, суд не може зобов`язати призначити пенсію, оскільки саме на пенсійний орган покладено обов`язок обрахування стажу роботи особи та встановлення всіх необхідних умов для призначення пенсії.

На підставі викладеного суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні цієї частини позовних вимог.

Частиною 2 ст. 9 КАС України врегульовано, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 10 частини другої статті 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

З урахуванням наведеного, а також дискреції пенсійного органу в питаннях призначення та нарахування пенсії, суд з метою ефективного захисту права позивача на пенсію за віком вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути заяву позивача від 10.09.2024 року про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України від 09.07.2003 року №1058-ІV Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, з урахуванням висновків суду в даній справі.

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд керується вимогами частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Судом встановлено, що позивач сплатив судовий збір за подання даного адміністративного позову до суду у сумі 2422,40 грн.

Отже, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, сплачений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви до суду підлягає стягненню з Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області за рахунок бюджетних асигнувань в сумі 1211,20 грн.

Згідно з ч.5 ст. 250 КАС України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 26.01.2024 року №91.

Визнати протиправними і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 17.09.2024 року № 91 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Борисенка Олександра, буд. 7, м. Рівне, 33004, ) зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) періоди трудової діяльності з 25.05.1982 року по 30.08.1982 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Борисенка Олександра, буд. 7, м. Рівне, 33004, ) дослідити питання щодо наявності підстав для зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) періодів роботи з 30.08.1982 року по 31.08.1982 року, з 30.06.1983 року по 01.08.1983 року, з 01.10.1992 року по 31.12.1992 року та з 01.01.1999 року по 31.12.2003 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Борисенка Олександра, буд. 7, м. Рівне, 33004, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) від 10.09.2024 року про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України від 09.07.2003 року №1058-ІV Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, з урахуванням висновків суду в даній справі.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Борисенка Олександра, буд. 7, м. Рівне, 33004, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду оскаржується шляхом подання апеляційної скарги до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя О.В. Серьогіна