Справа № 120/15030/24
Суддя: Дмитришена Руслана Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

24 січня 2025 р. Справа № 120/15030/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дмитришеної Р.М., розглянувши письмово в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом: ОСОБА_1 до: військової частини НОМЕР_1 про: визнання протиправними та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

У Вінницький окружний адміністративний суд звернувся з адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані протиправними, на думку позивача, діями відповідача щодо перешкоджання у звільненні з військової служби у запас за сімейними обставинами на підставі підпункту "Г" пункту 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" в редакції 04.04.2024 року.

З метою зобов`язання відповідача в особі її командира звільнити позивача з військової служби у запас за сімейними обставинами на підставі підпункту "Г" пункту 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" в редакції 04.04.2024 року та зобов`язання відповідача в особі її командира виключити позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , та направити його особову справу до відповідного ІНФОРМАЦІЯ_1 для постановки на військовий облік, позивач звернувся до суду.

Ухвалою 13.11.2024 відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні). Установлено строк для подання заяв по суті.

Відповідач правом заперечити не скористався, хоча про розгляд справи був належним чином повідомлений. Зокрема, ухвала про відкриття провадження у справі направлена до електронного кабінету останнього та доставлена 19.11.2024, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 62).

Верховний Суд у постанові від 23.11.2022 у справі № 500/8027/21 дійшов висновку, що довідка про доставку в електронному вигляді рішення суду є належним доказом отримання стороною такого рішення.

Згідно з положеннями ч. 6 ст. 162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи позову, встановив наступне.

ОСОБА_1 є військовослужбовцем Збройних Сил України, був мобілізований на військову службу, яку проходить на разі у військовій частині НОМЕР_1 на посаді водія зенітно ракетного артилерійського дивізіону.

Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_2 , яке видане 02 травня 2023 року (а.с. 13).

Рапортом від 30.03.2024 позивач клопотав перед керівництвом про звільнення його з військової служби за сімейними обставинами відповідно до підпункту "Г" пункту 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" з підстав того, що він має матір ОСОБА_2 з числа осіб з інвалідністю ІІ групи (а.с. 17-18). Вказані обставини підтверджуються свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 26.03.1999, довідкою до акту огляду МСЕК серії 12 ААГ №807523 від 15.03.2024 та індивідуальною програмою реабілітації інваліда №60518 від 29.02.2024.

У рапорті позивач, відповідно до приписів Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", абз 3 п. 233 Положення "Про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, повідомив про небажання продовжувати службу, тому просив виключити його із списків особового складу військової частини, провести необхідні розрахунки, а матеріали особової справи направити на облік до відповідного ІНФОРМАЦІЯ_1 . Про прийняте рішення позивач просив повідомити його у відповідний законом строк за відповідною адресою та за вказаним номером телефону.

Проте, рапорт позивача не розглянутий, тому останній вважає протиправними дії відповідача, які порушують права заявника, що стало підставою для звернення до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України" на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

На момент розгляду цієї адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжений.

Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію. Згідно з пунктом 4 Указу №69/2022 призов військовозобов`язаних, резервістів та залучення транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України здійснити в обсягах, визначених згідно з мобілізаційними планами.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює та визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон №2232-XII, в редакції, чинній на час спірних правовідносин).

Підстави для звільнення з військової служби визначені статтею 26 Закону №2232-XII.

Предметом цього спору є протиправні дії військової частини НОМЕР_1 щодо не звільнення позивача за підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю матері із числа осіб з інвалідністю ІІ групи.

Так, позивач звернувся безпосередньо по команді до командира 1-ї батереї зенітно ракетного артилерійського дивізіону з рапортом від 30.03.2024 про звільнення його за сімейними обставинами відповідно до ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" з підстав того, що він має матір ОСОБА_2 з числа осіб з інвалідністю ІІ групи (а.с. 17-18). До рапорту позивач долучив нотаріально засвідчені копії паспорту та ІПН Позивача та матері, свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 від 26.03.1999, довідку до акту огляду МСЕК серії 12 ААГ №807523 від 15.03.2024, індивідуальну програму реабілітації інваліда №60518 від 29.02.2024.

Позивач вказує, а відповідач не спростовує, що безпосередній командир при подачі наручно відмовився приймати рапорт, тому цей рапорт із долученими документами відправлений 05.04.2024 на адресу військової частини НОМЕР_1 поштовим відправленням з описом вкладення з рекомендованим повідомленням про вручення (а.с. 51).

Листом від 08.05.2024 у відповідь на адвокатський запит (від 17.04.2024 №31/04) військова частина НОМЕР_1 стосовно розгляду рапорту Позивача про звільнення його з військової служби повідомила, що під час опрацювання рапорту про звільнення з війскової служби військовослужбовця солдата ОСОБА_1 та додатків, було виявлено деякі порушення, а саме відсутні у рапорті підписи безпосередніх командирів, у зв`язку з цим було відмовлено в задоволені рапорту військовослужбовця (а.с. 53-54).

Оцінюючи дії відповідача, суд зазначає таке.

Так, абзацом 6 підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII (в редакції Закону від 04.04.2024) визначено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

Системний аналіз вказаної норми дає підстави для висновку, що під час воєнного стану військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації звільняються за сімейними обставинами (якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу) за таких підстав:

1) в разі наявності дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю, незалежно від групи інвалідності. При цьому вказана норма не ставить звільнення з військової служби у залежність від наявності певної групи інвалідності, а передбачає таку можливість в силу того, що один із подружжя є особою з інвалідністю, без конкретизації якої саме групи є інвалідність;

2) та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

При цьому суд ураховує, що положення Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" дещо змінились, проте при вирішенні цього спору суд застосовує норми в в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Стаття 58 Конституції України закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно правовими актами чинності.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач має матір, яка є особою з інвалідністю ІІ групи. Вказані обставини підтверджуються свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 26.03.1999, довідкою до акту огляду МСЕК серії 12 ААГ №807523 від 15.03.2024 та індивідуальною програмою реабілітації інваліда №60518 від 29.02.2024.

Таким чином, позивач має право на звільнення у зв`язку з наявністю матері із числа осіб з інвалідністю, а відтак не звільнення позивача на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" є протиправною бездіяльністю.

Щодо рапорту, то вимоги до нього встановлені п. 233 Указу Президента України Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (в редакції від 04.04.2024) де вказано, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

При звільненні військовослужбовця з військової служби за рішенням командування військової частини відповідно до підпункту 1 пункту 35 цього Положення рапорт на звільнення військовослужбовцем не подається. У такому разі командуванням військової частини складається аркуш бесіди з військовослужбовцем за формою, визначеною Міністерством оборони України.

З оглянутого рапорту позивача, суд установив, що такий поданий з дотриманням наведених положень. Більш того, до рапорту долучені підтверджуючі документи про сімейні обставини, за яких позивач має право бути звільненим з військової служби відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII (в редакції Закону від 04.04.2024). Ці документи належним чином нотаріально засвідчені, а відтак сумнівів щодо таких у суду немає.

Щодо відповідності вимозі по команді, то відповідно до Статуту Внутрішньої служби Збройних сил України, затвердженим Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV, начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником (п. 31).

Солдат (матрос) (далі - солдат) у мирний і воєнний час відповідає за точне та вчасне виконання покладених на нього обов`язків і поставлених йому завдань, особисту бойову готовність, утримання своєї зброї та дорученої техніки у справному стані, збереження виданого йому майна. Солдат підпорядковується командирові відділення (ст.127 Статуту).

Командир дивізіону - начальник протиповітряної оборони бригади в мирний і воєнний час відповідає за бойове застосування всіх засобів протиповітряної оборони бригади, за бойову та мобілізаційну готовність, бойову підготовку, виховання, військову дисципліну і морально-психологічний стан особового складу підрозділів протиповітряної оборони бригади та підтримання їх озброєння і техніки у боєздатному стані; за стан навчально-матеріальної бази у підрозділах бригади відповідно до спеціальності (ст 80 Статуту).

Командир відділення в мирний і воєнний час відповідає за успішне виконання відділенням завдань за призначенням, навчання і виховання військовослужбовців відділення, їх військову дисципліну, морально-психологічний стан, охайний зовнішній вигляд, стройову та фізичну підготовку, правильне зберігання, експлуатацію і утримання в належному стані озброєння, техніки та іншого майна відділення (ст. 125 Статуту).

На підставі статті 14 Статуту, із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

При цьому, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється командирами (начальниками) військових частин.

З аналізу наведених вище положень суд робить висновок, що не проставлення на рапорті підписів командира батерії та командира дивізіону не є підставою для відмови у звільненні військовослужбовця з військової служби за сімейними обставинами за умови правових підстав для цього (а.с. 53).

Стосовно порядку звільнення, то суд зазначає, що підпунктом 2 пункту 225 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України №1153/2008 передбачено, що звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Пункт 233 Положення №1153/2008 передбачає, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти.

Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (абзац третій пункту 241 Положення №1153/2008).

Отже, за наведеного правового регулювання, суд вважає обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню вимоги позивача про зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 в особі її командира звільнити військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби у запас за сімейними обставинами на підставі підпункту «г» пункту 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (в редакції Закону від 04.04.2024), із виключенням його із списків особового складу військової частини та направленням особової справи до відповідного ІНФОРМАЦІЯ_1 для постановки на військовий облік.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача слід виходити з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Аналіз вищенаведеної норми свідчить про безпосередній взаємозв`язок вимоги про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та вимоги про зобов`язання вчинення ним певних дій. Більш того, друга вимога є похідною та залежною від першої. Адже внаслідок визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною, можливим є зобов`язання до вчинення певних дій для відновлення порушених прав та інтересів сторони.

Суд вважає за доцільне звернути увагу на положення пунктів 53-55 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи «Щодо якості судових рішень», які передбачають, що згідно з тлумаченням Європейського суду з прав людини право на справедливий суд, зафіксоване в статті 6 Конвенції, означає те, що судове рішення повинно бути таким, яке можна ефективно виконати на користь сторони, яка виграла справу; Конвенція не передбачає теоретичного захисту прав людини, а має на меті гарантувати максимальну ефективність такого захисту; рішення повинно бути сформульоване таким чином, щоб його можна було втілити в життя; нечітке рішення, яке можна тлумачити по-різному, підриває ефективність та надійність судового процесу.

Відтак, з метою виконання завдання адміністративного судочинства, передбаченого ч.1 ст.2 КАС України, щодо ефективного поновлення прав та інтересів фізичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, саме на суд покладено обов`язок ухвалення рішення, яке відновить права такої особи у сфері публічно-правових відносин від порушень.

У розрізі спірних правовідносин, суд вважає доцільним застосування висновків Європейського Суду з прав людини, який у рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року), Європейський суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення даного позову.

При цьому, задовольняючи позовні вимоги повністю, суд, використовуючи повноваження, передбачені ч. 2 ст. 9 КАС України, самостійно визначає формулювання резолютивної частини судового рішення, з метою її більш ефективного виконання та надання повного захисту правам позивача.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, питання щодо їх розподілу суд не вирішує.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не звільнення ОСОБА_1 з військової служби у запас за сімейними обставинами на підставі підпункту «г» пункту 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" (в редакції Закону від 04.04.2024 року).

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 в особі її командира звільнити військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби у запас за сімейними обставинами на підставі підпункту «г» пункту 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (в редакції Закону від 04.04.2024), із виключенням його із списків особового складу військової частини та направленням особової справи до відповідного ІНФОРМАЦІЯ_1 для постановки на військовий облік.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 )

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ - НОМЕР_5 , АДРЕСА_2 )

Суддя Дмитришена Руслана Миколаївна