Справа № 420/19161/24
Суддя: Андрухів В.В.
Дата ухвалення: 2025-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд під головуванням судді Андрухіва В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області в якому просить:

- визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови ОСОБА_1 у зарахуванні до трудового стажу періодів роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 15.02.1985 року з 01.01.1992р. по 29.07.1995рік в управлінні технологічного транспорту НГДУ Повхнафта, з 31.08.1995 року по 26.10.1995 рік в муніципальному підприємстві Когельмське грузове автотранспортне підприємство, з 14.11.1995 року до 25.06.1996 рік в нафтогазодобувающому управлінні Дружбанафта АООТ Лукойл-Когалимнафтогаз, з 29.06.1996 року по 12.01.1999 рік в ТОВ Моноліт, з 26.01.1999 року по 02.06.2000 рік в управлінні виробничо-технічного обслуговування і комплектації обладнання ТПП Когалимнафтогаз, з 18.07.2000 року по 02.03.2002 рік в ТОВ Лукойл-АИК та призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування протиправними та скасувати рішення № 66 від 09.05.2024 року.

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати ОСОБА_1 до трудового стажу періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 15.02.1985 року з 01.01.1992р. по 29.07.1995рік в управлінні технологічного транспорту НГДУ Повхнафта, з 31.08.1995 року по 26.10.1995 рік в муніципальному підприємстві Когельмське грузове автотранспортне підприємство, з 14.11.1995 року до 25.06.1996 рік в нафтогазодобувающому управлінні Дружбанафта АООТ Лукойл-Когалимнафтогаз, з 29.06.1996року по 12.01.1999 рік в ТОВ Моноліт, з 26.01.1999 року по 02.06.2000 рік в управлінні виробничо-технічного обслуговування і комплектації обладнання ТПП Когалимнафтогаз, з 18.07.2000 року по 02.03.2002рік в ТОВ Лукойл-АИК та призначити пенсію за віком відповідно до ст. 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з 01.05.2024 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 30.05.2024 року йому виповнилося 60 років. 01.05.2024 року він звернувся до управління пенсійного забезпечення ГУ ПФУ в Одеській області з заявою про призначення пенсії за віком. Рішенням ГУ ПФУ у Львівській області № 66 від 09.05.2024 року позивачу було відмовлено в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу - 31 рік. Це рішення позивач вважає незаконним.

Ухвалою судді від 03.07.2024 року відкрито провадження у справі. Ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами. Також судом ухвалено про витребування від відповідачів належним чином засвідчених копій пенсійної справи позивача для долучення до матеріалів справи.

05.08.2024р. від відповідача ГУ ПФУ в Одеській області судом були отримані витребувані документи

17.07.2024р. від відповідача ГУ ПФУ в Одеській області судом був отриманий відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач не погоджується з заявленими вимогами, просить у позові відмовити з таких підстав. Відповідач вказує, що позивач звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України з заявою від 01.05.2024 про призначення пенсії за віком відповідно до Закону № 1058. За принципом екстериторіальності зазначена заява була розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області. Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону № 1058, починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року. Проаналізувавши надані позивачем документи, Головним управлінням було встановлено, що загальний страховий стаж становить 24 роки 10 місяців 20 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком. У зв`язку з відсутністю у позивача необхідного страхового стажу у розмірі 31 рік, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області № 66 від 09.05.2024 позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за віком.

До страхового стажу позивача не було зараховано періоди роботи з 01.01.1992 по 29.07.1995, з 31.08.1995 по 26.10.1995, з 14.11.1995 по 25.06.1996, з 29.06.1996 по12.01.1999, з 26.01.1999 по 02.06.2000, з 18.07.2000 по 02.03.2002 згідно трудової книжки НОМЕР_2 від 15.02.1985, оскільки зазначений стаж набутий на території російської федерації. Згідно Постанови Верховної Ради України №1958-ХІІ від 10 грудня 1991 року було ратифіковано Угоду про створення Співдружності Незалежних Держав, підписану від імені України 8 грудня 1991 року у м. Мінськ. Постановою Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2022 року №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійною забезпечення» постановлено про вихід з Угоди про гарантії прав громадян-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 року у м. Москві.

Враховуючи те, що згідно записів у трудовій книжці у спірний період позивач працював на території російської федерації, та враховуючи те, що з 19.06.2023 для України припинено дію Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, відповідач вважав, що відсутні правові підстави для врахування до страхового стажу періоду роботи в іншій державі.

15.07.2024р. від відповідача ГУ ПФУ у Львівській області судом отриманий відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач не погоджується з заявленими вимогами, просить у позові відмовити з таких підстав. Відповідач вказує, що за результатами розгляду заяви позивача від 01.05.2024 про призначення пенсії Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області прийнято рішення по відмову у призначенні пенсії від 09.05.2024 № 66.

Відповідно до статті 26 Закону № 1058 (зі змінами внесеними Законом України від 03.10.2017 № 2148 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», які набрали чинності з 01.01.2018) особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та за наявності страхового стажу, зокрема, в період з 1 січня 2024 по 31 грудня 2024 не менше 31 років.

До страхового стажу позивача не зараховано: - період роботи в російській федерації з 01.01.1992 по 29.07.1995, з 31.08.1995 по 26.10.1995, з 14.11.1995 по 25.06.1996, з 09.06.1996 по 12.01.1999, 26.01.1999 по 02.06.2000 та з 18.07.2000 по 02.03.2002, згідно трудової книжки НОМЕР_2 , оскільки відповідно до Закону України від 23.12.2022 «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протокол до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» до страхового стажу зараховуються періоди роботи (служби) на РРФСР по 31.12.1991. Окрім цього, з 01.01.2023 припинено участь російської федерації в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності незалежних держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, у зв`язку з чим, до узгодження відповідного нормативного-правового акту, відсутні підстави зарахування стажу роботи за вищезазначений період.

Загальний (страховий стаж) позивача становить 28 років 09 місяців 02 дні, що недостатньо для призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років.

Дослідивши в письмовому провадженні наявні в матеріалах справи докази, суд встановив такі обставини.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_3 (а.с. 6-7).

Позивач звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України з заявою від 01.05.2024 про призначення пенсії за віком (а.с. 59-60).

За принципом екстериторіальності зазначена заява була розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області, яким було встановлено, що загальний страховий стаж позивача становить 24 роки 10 місяців 20 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком. У зв`язку з відсутністю у позивача необхідного страхового стажу у розмірі 31 рік, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області № 66 від 09.05.2024 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком (а.с. 69).

Згідно вказаного рішення до страхового стажу позивача не зараховано: - періоди роботи в російській федерації з 01.01.1992 по 29.07.1995, з 31.08.1995 по 26.10.1995, з 14.11.1995 по 25.06.1996, з 09.06.1996 по 12.01.1999, 26.01.1999 по 02.06.2000 та з 18.07.2000 по 02.03.2002, згідно трудової книжки НОМЕР_2 , оскільки відповідно до Закону України від 23.12.2022 «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» до страхового стажу зараховуються періоди роботи (служби) на РРФСР по 31.12.1991.

На підтвердження спірного трудового стажу окрім трудової книжки (а.с. 70-76) позивач надав довідки, викладені російською мовою, які були надані підприємствами, що розташовані в російській федерації (а.с. 82-86, 88-91).

Згідно приписів статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Закон України від 09.07.2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.

За змістом положень статті 62 Закону № 1788-ХІІ, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 62 Закону № 1788-XII постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок № 637).

Пунктами 1, 2 Порядку № 637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

Відповідно до частини 2 статті 4 Закону № 1058-IV, якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Відповідно до Закону України від 1 грудня 2022 року № 2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» зупинено у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР.

Цим же Законом вирішено вийти з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР .

Вказаний Закон № 2783-IX, на який ГУ ПФУ у Львівській області посилається в оскаржуваному рішенні, набрав чинності 23.12.2022 року.

Статтею 13 «Дійсність документів» вказаної Конвенції передбачалося, що документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції та за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без будь-якого спеціального посвідчення.

Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін і доказовою силою офіційних документів.

Приписами статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав в сфері пенсійного забезпечення від 13.03.1992 передбачалося, що пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди і членів їх сімей здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої вони проживають.

Метою Угоди є взаємне визнання і виконання державами-учасницями зобов`язань "відносно непрацездатних осіб, які набули право на пенсійне забезпечення на їхній території або на території інших республік за період їх входження в СРСР і реалізують це право на території держав-учасниць Угоди". Держави-учасниці цієї Угоди, визнавши відповідальність за пенсійне забезпечення своїх громадян, взяли на себе зобов`язання щодо захисту їхніх пенсійних прав.

Статтею 5 Угоди передбачалося, що ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав-учасниць Угоди.

Частинами 2-3 статті 6 Угоди було передбачено, що для встановлення права на пенсію громадянам держав-учасників Угоди враховується трудовий стаж, придбаний на території будь-якої з цих держав, а так само на території колишнього СРСР за час до набрання чинності цієї Угоди. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Таким чином, на громадян України, які працювали на території інших держав учасниць Співдружності Незалежних Держав, які приєднались до вказаної Угоди, розповсюджувалась дія нормативних актів приймаючої Держави в галузі пенсійного забезпечення.

Згідно частини 2 статті 13 Угоди пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Аналіз вищенаведених норм вказує на те, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію та її обчисленні.

Трудовою книжкою позивача, копія якої наявна в матеріалах справи та дійсність якої не ставиться під сумнів відповідачами, підтверджується факт роботи позивача на території російської федерації у спірні періоди, які не враховані до страхового стажу Головним управлінням ПФУ у Львівській області.

При цьому, дійсно, Постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 № 1328 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення" постановлено вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992 у м. Москві.

Вказана Постанова № 1328 набрала чинності 02.12.2022 року.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 04.02.2023 № 107 Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав, яка набрала чинності 09.02.2023 року, під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою (зокрема, трудова книжка, диплом про навчання, військовий квиток, свідоцтво про народження, шлюб, розірвання шлюбу, тощо), приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля) у разі коли станом на 24.02.2022 року такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.

Згідно статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні Конституційного Суду №1-рп/99 від 09.02.1999 щодо тлумачення частини першої вказаної статті 58 Конституції України зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Дія нормативно-правових актів у часі раніше визначалась тільки в окремих законах України (стаття 6 Кримінального кодексу України, стаття 8 Кодексу України про адміністративні правопорушення, стаття 3 Цивільного процесуального кодексу України). Проте, Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.

За статтею 151-2 Конституції України, рішення Конституційного Суду України є обов`язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскарженим.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 19.06.2018 у справі №820/5348/17, розпочатий процес реалізації права, за загальним правилом, повинен бути завершений за чинним на момент початку такого процесу закону (крім випадків, якщо у самому законі не визначений інший порядок), що узгоджується з принципом правої визначеності.

Таким чином, суд констатує, що оскільки позивач працював у російській федерації в той час, коли вищевказані міжнародні договори та угоди були чинні, у пенсійного органу не було підстав не зараховувати стаж роботи позивача на території російської федерації, набутий до часу набрання законної сили відповідним Законом та постановою Уряду про зупинення дії та вихід з Конвенції про вихід з Угоди, та не було підстав не враховувати уточнюючі довідки та довідки про заробітну плату, отримувану під час виконання такої роботи.

До того ж, Постанова Кабінету Міністрів України від 04.02.2023 № 107 прямо передбачає, що документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою (зокрема, трудова книжка, диплом про навчання, військовий квиток, свідоцтво про народження, шлюб, розірвання шлюбу, тощо), приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля) у разі коли станом на 24.02.2022 року такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.

Отже, за викладених обставин, суд доходить висновку, що позивачу, який є громадянином України, працював на території російської федерації у період до зупинення дії у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь та виходу України з Конвенції від 22.01.1993р. та до виходу України з Угоди від 13.03.1992 року, пенсійний орган не може відмовити у врахуванні до страхового стажу позивача періодів роботи на території росії.

До набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України № 1328 від 29.11.2022 Україна, як держава-учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, а тому припинення російською федерацією з 01.01.2023 участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, не стосуються періодів трудової діяльності осіб, що мали місце в період дії вказаної Угоди.

Не зарахування набутого стажу роботи чи розмірів отриманої заробітної плати в період чинності міжнародної угоди особам, які працювали за межами України у державах-учасницях, у зв`язку з денонсацією угоди щодо пенсійного забезпечення - є неприпустимим. Так, працюючи за межами України, особа мала легітимні очікування щодо її пенсійного забезпечення. За наявності чинних у період роботи особи положень Угоди, що передбачали відповідне право, така особа не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні спірного періоду роботи (за час дії Угоди) до страхового стажу.

Варто зауважити, що відповідно до частини 1 статті 70 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, якщо договором не передбачається інше або якщо учасники не погодились про інше, припинення договору відповідно до його положень або відповідно до Конвенції звільняє учасників договору від усякого зобов`язання виконувати договір у майбутньому та не впливає на права, зобов`язання або юридичне становище учасників, які виникли в результаті виконання договору до його припинення.

Таким чином, доводи відповідача щодо прийняття Закону України № 2783-IX, який набрав чинності 23.12.2022, не є підставою для відмови в зарахуванні до страхового стажу роботи позивача спірного періоду роботи на території рф, адже такий стаж ним набутий до ухвалення відповідних законодавчих актів, а позивач працював у російській федерації в той час, коли Угода була чинною та передбачала право на пенсію громадянам держав - учасниць Угоди з врахуванням трудового стажу, набутого на території будь-якої з цих держав.

Відтак, стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць, та заробіток (дохід) за періоди роботи має бути враховані органами ПФУ.

Таким чином, враховуючи досліджені докази у справі, періоди роботи з 01.01.1992 по 29.07.1995, з 31.08.1995 по 26.10.1995, з 14.11.1995 по 25.06.1996, з 09.06.1996 по 12.01.1999, 26.01.1999 по 02.06.2000 та з 18.07.2000 по 02.03.2002 мають бути зараховані до страхового стажу позивача.

Також суд повторює, що згідно ч.ч. 1, 2 ст. 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 (надалі - Конвенція від 22.01.1993) було передбачено, що документи, які на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення.

Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів.

Відповідно до п. 1 Постанови КМУ від 04.02.2023 №107 "Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав", під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24.02.2022 такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.

Враховуючи, що уточнюючі довідки та довідки про стаж роботи позивача за періоди роботи на території росії до 24.02.2022 приймалися на території України без спеціального посвідчення, такі довідки не підлягають легалізації.

При цьому, збереження тих чи інших відомостей у документальній формі про обставини трудової діяльності, окрім трудової книжки, не може контролюватись пенсіонером, відповідно, на нього не повинна покладатись відповідальність за їх відсутність.

В контексті вказаного слід так враховувати приписи пункту 4.7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 за №22-1 (надалі, також - Порядок №22-1), за змістом якого право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію. Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження.

Право органів, які призначають пенсію, вимагати від фізичних осіб дооформлення прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі, не повинно нівелювати обов`язок пенсійного органу щодо установлення права особи на одержання пенсії на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів, як це визначено у пункті 4.7 Порядку №22-1.

Крім того, як уже зазначено вище, підставою для неврахування відповідачем до страхового стажу позивача періодів роботи у російській федерації є те, що з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.

Однак, такі висновки суд вважає безпідставними та необґрунтованими, оскільки Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 була чинна як для України, так і для росії в спірні періоди роботи позивача.

Враховуючи викладене, з метою ефективного захисту прав і свобод позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправним саме спірне рішення № 66 від 09.05.2024 року, яке позивач просить скасувати, а не дії відповідача, що є складовою процесу прийняття цього рішення.

Отже, визнання протиправними дій відповідача є неналежним способом захисту порушених прав позивача, а тому в цій частині вимог (щодо протиправності дій) слід відмовити.

За таких обставин, слід зобов`язати пенсійний орган повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком, зарахувавши до загального страхового стажу періоди роботи позивача згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 від 15.02.1985 року: з 01.01.1992 по 29.07.1995, з 31.08.1995 по 26.10.1995, з 14.11.1995 по 25.06.1996, з 09.06.1996 по 12.01.1999, 26.01.1999 по 02.06.2000 та з 18.07.2000 по 02.03.2002.

Вирішуючи питання, хто з відповідачів повинен врахувати стаж позивача та повторно розглянути заяву, суд зазначає наступне.

Згідно із частиною першою статті 44 Закону № 1058-IV заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1), зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846.

При цьому, 30 березня 2021 року набрала чинності постанова правління Пенсійного фонду України від 16 грудня 2020 року № 25-1 "Про затвердження Змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України", зареєстрована в Міністерстві юстиції України від 16 березня 2021 року за № 339/35961 (далі - Постанова правління ПФУ № 25-1).

Зміни, внесені до Порядку № 22-1 на підставі Постанови правління ПФУ № 25-1, передбачали застосування органами Пенсійного фонду України принципу екстериторіальному при опрацюванні заяв про призначення/перерахунок пенсії з 01 квітня 2021 року.

Запроваджена у зв`язку із змінами, внесеними до Порядку № 22-1, технологія передбачає опрацювання заяв про призначення/перерахунок пенсії бек-офісами територіальних органів Пенсійного фонду України в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяви та де проживає пенсіонер.

Запровадження принципу екстериторіальності мало на меті досягнення таких результатів: єдиний підхід до застосування пенсійного законодавства; централізована прозора система контролю за діями фахівців, процесів призначення та перерахунку пенсій; мінімізація особистих контактів з громадянами; відв`язка звернень та їх опрацювання від територіального принципу; попередження можливих випадків зволікань у прийнятті рішення, а також оптимізація навантаження на працівників.

Відповідно до пункту 1.1 розділу І Порядку № 22-1 заява про призначення пенсії, подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр).

Згідно із пунктом 4.2 розділу ІV Порядку 22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає (перераховує) пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Пунктом 4.3. розділу ІV Порядку 22-1 визначено, що рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.

Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

За приписами пункту 4.10 розділу ІV Порядку № 22-1 після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/ фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Аналіз наведених вище положень Порядку № 22-1 свідчить про наступне:

- сутність принципу екстериторіальності полягає у визначенні структурного підрозділу органу, що призначає пенсію, який формуватиме електронну пенсійну справу та розглядатиме по суті заяву про призначення пенсії, незалежно від місця проживання/перебування заявника чи місця поданням ним відповідної заяви, тобто без прив`язки до території;

- після опрацювання електронної пенсійної справи та прийняття рішення за наслідками розгляду заяви про призначення пенсії структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, (тобто територіального органу Пенсійного фонду України), визначений за принципом екстериторіальності, передає електронну пенсійну справу органу, що призначає пенсію, (тобто територіальному органу Пенсійного фонду України), за місцем проживання (реєстрації)/ фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії (п. 4.10);

- виплату пенсії проводить орган, що призначає пенсію (тобто територіальний орган Пенсійного фонду України) за місцем фактичного проживання/перебування особи.

Сторонами не заперечується, а матеріалами справи підтверджується, що позивач звернувся до територіального відділення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення пенсії, проте за результатами розгляду вказаної заяви, за принципом екстериторіальності, за його заявою оскаржуване рішення прийнято Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області.

Отже, з огляду на приписи пунктів 4.2, 4.10 розділу ІV Порядку № 22-1 належним відповідачем у правовідносинах є Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області, оскільки саме цей орган розглянув заяву позивача про призначення пенсії та прийняв рішення про відмову у її призначенні.

Таким чином, саме Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зобов`язано повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постановах від 08.02.2024 у справі №500/1216/23, від 07.05.2024 у справі №460/38580/22.

При цьому, вимоги позивача до ГУ ПФУ в Одеській області задоволенню не підлягають, оскільки вказаний орган ПФУ спірного рішення не ухвалював та не був уповноважений на розгляд заяви позивача.

Отже, позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Задовольняючи позов частково, відповідно до ч.3 ст.139 КАС України суд стягує понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору 1211,20 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, який прийняв протиправне рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 5-6, 9, 72, 77, 90, 139, 241-246, 293 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_4 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (адреса: вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012, ), Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (адреса: вул. Митрополита Андрея, 10, м. Львів, 79016, ) - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення № 66 від 09.05.2024 року Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови ОСОБА_1 у зарахуванні до трудового стажу періодів роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 15.02.1985 року з 01.01.1992р. по 29.07.1995р. в управлінні технологічного транспорту НГДУ Повхнафта, з 31.08.1995р. по 26.10.1995р. в муніципальному підприємстві Когельмське грузове автотранспортне підприємство, з 14.11.1995р. по 25.06.1996р. в нафтогазодобувному управлінні Дружбанафта АООТ Лукойл-Когалимнафтогаз, з 29.06.1996р. по 12.01.1999р. в ТОВ Моноліт, з 26.01.1999р. по 02.06.2000р. в управлінні виробничо-технічного обслуговування і комплектації обладнання ТПП Когалимнафтогаз, з 18.07.2000р. по 02.03.2002р. в ТОВ Лукойл-АИК та призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 01.05.2024, зарахувавши до загального страхового стажу періоди роботи згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 від 15.02.1985 року: з 01.01.1992р. по 29.07.1995р. в управлінні технологічного транспорту НГДУ Повхнафта, з 31.08.1995р. по 26.10.1995р. в муніципальному підприємстві Когельмське грузове автотранспортне підприємство, з 14.11.1995р. по 25.06.1996р. в нафтогазодобувному управлінні Дружбанафта АООТ Лукойл-Когалимнафтогаз, з 29.06.1996р. по 12.01.1999р. в ТОВ Моноліт, з 26.01.1999р. по 02.06.2000р. в управлінні виробничо-технічного обслуговування і комплектації обладнання ТПП Когалимнафтогаз, з 18.07.2000р. по 02.03.2002р. в ТОВ Лукойл-АИК.

У решті позову - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.В. Андрухів