Справа № 360/1594/24
Суддя: І.О. Свергун
Дата ухвалення: 2025-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

21 січня 2025 рокум. ДніпроСправа № 360/1594/24

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Свергун І.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом адвоката Чекменьова Дениса Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

16.12.2024 до Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява адвоката Чекменьова Дениса Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 (далі позивачка) до Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради (далі відповідач), в якій представник позивачки просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради, викладене в повідомленні від 08.08.2024 про відмову в призначені допомоги на проживання на другий шестимісячний період ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 );

- зобов`язати Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), допомогу на проживання внутрішньо переміщених осіб на другий шестимісячний період з серпня 2024 року, з урахуванням висновків суду.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що позивачка через бойові дії на території Луганської області у липні 2015 року змушена була переселитися до м. Біла Церква Київської області, де зареєструвалась як внутрішньо переміщена особа (ВПО). У вересні 2015 року вона повернулася до свого постійного місця проживання у м. Лисичанськ, де мешкала до квітня 2022 року.

Через повномасштабне вторгнення російської федерації 24 лютого 2022 року позивачка була змушена вдруге переселитися з м. Лисичанськ до м. Біла Церква. Вона зареєструвалася як ВПО, подавши заяву на допомогу на проживання. Їй було видано оновлену довідку ВПО. З квітня 2022 року по листопад 2023 року позивачка отримувала допомогу на проживання в розмірі 2000 грн щомісячно. З грудня 2023 року виплати було припинено без офіційного повідомлення.

Позивачка намагалася з`ясувати причини припинення виплат і надала документи, що підтверджують її постійне проживання у м. Лисичанськ до початку воєнного стану. Проте їй було відмовлено у поновленні виплат на підставі відсутності в Єдиній базі даних інформації про повторне переміщення. Позивачка оскаржувала це рішення у Національній соціальній сервісній службі та інших інстанціях, надаючи додаткові докази. У серпні 2024 року їй знову відмовили у призначенні допомоги на другий шестимісячний період через відсутність підтвердження повторного переміщення.

Позивачка вважає це рішення незаконним, таким, що порушує її право на соціальний захист, і наполягає на його скасуванні та поновленні виплат з грудня 2023 року.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивачки до суду.

Ухвалою суду від 19.12.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради позовних вимог не визнало, надало відзив на позовну заяву від 24.12.2024 № 11330, в якому заперечувало проти позовних вимог з огляду на таке.

Відповідно до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб України ОСОБА_1 з 20 липня 2015 року по цей час перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа в управлінні соціального захисту населення Білоцерківської міської ради, отримувала допомогу внутрішньо переміщеної особи у періоди: з липня 2015 року по січень 2016 року, з вересня 2022 року по листопад 2023 року.

Відповідно до довідки від 20.07.2015 №3248-2344 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи позивачка фактично проживає/перебуває за адресою: АДРЕСА_1 .

08.08.2024 позивачка подала заяву про надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеній особі, за результатом розгляду якої Управлінням прийнято рішення від 08.08.2024 № 107879 про відмову у призначенні допомоги на підставі пункту 5 Порядку №332.

Позивачка не надала суду будь-яких доказів, які б свідчили про отримання станом на 01.03.2022 нею щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, відповідно до Порядку № 505, тому вона не має права на призначення допомоги на проживання з підстав, передбачених пунктом 3 Порядку № 332.

Згідно Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб «Історія руху по РНОКПП НОМЕР_1 » ОСОБА_1 з 20 липня 2015 року по даний час перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення Білоцерківської міської ради в місті Біла Церква.

Позивачка не повідомляла про добровільне повернення до покинутого постійного місця проживання структурний підрозділ з питань соціального захисту населення Білоцерківської міської ради, та у зазначеного підрозділу не було інформації, яка б давала обґрунтовані підстави вважати, що внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця постійного проживання.

Окрім того, позивачка не надала суду належні докази, які б свідчили про повернення ОСОБА_1 до покинутого постійного місця проживання (місто Лисичанськ, Луганської області).

На підставі викладеного відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

06.01.2025 від представника позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в обґрунтування якої останній, зокрема, послався на те, що інформація про зняття коштів безпосередньо з банкоматів в м. Лисичанську, довідки про здійснення щеплення позивачкою в лікарні м. Лисичанська та відомості про візити до лікарів в медичні установи м. Лисичанська є достатніми доказами на підтвердження проживання ОСОБА_1 в м. Лисичанську Луганської області на початок повномасштабного вторгнення. Тому представник позивача просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 КАС України, суд встановив таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 , має статус внутрішньо переміщеної особи відповідно до довідки від 20.07.2015 № 3248-2344.

З матеріалів справи встановлено, що 20.07.2015 ОСОБА_1 вперше звернулася до Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради з заявою № 2344 про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції.

Згідно архівного особистого рахунку № НОМЕР_2 позивачка отримувала допомогу на проживання внутрішньо переміщеної особи з 21.07.2015 по 21.01.2016. Причина зняття: закінчення строку виплати.

08.04.2022 ОСОБА_1 вдруге звернулася до УСЗН Білоцерківської міської ради з заявою № 643676 про надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам.

Рішенням УСЗН Білоцерківської міської ради від 09.04.2022 про призначення допомоги переміщеним особам на проживання ОСОБА_1 призначено виплату допомоги в розмірі 2000,00 грн з 01.03.2022 по 31.05.2022.

Згідно витягу з електронної особової справи виплата допомоги ОСОБА_1 здійснювалася по листопад 2023 року.

08.08.2024 ОСОБА_1 повторно звернулася до УСЗН Білоцерківської міської ради з заявою № 2108 про надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам.

Рішенням від 08.08.2024 № -2024-1 ОСОБА_1 відмовлено в призначенні допомоги переміщеним особам на проживання. В обґрунтування спірного рішення УСЗН Білоцерківської міської ради послалося на те, що позивачка не має права на допомогу, оскільки не відповідає вимогам п. 5 Порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, так як відсутнє переміщення (повторне) з 01.01.2022 з територій, включених до переліку територій, затвердженого Мінреінтеграції, щодо яких не визначено дати завершення/припинення бойових дій або тимчасової окупації.

Не погодившись із таким рішенням відповідача, зважаючи на порушення своїх прав та інтересів, позивачка звернулася за судовим захистом із цим позовом.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 № 1706-VII (далі - Закон № 1706-VII) внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті (частина друга статті 1 Закону №1706-VII).

Згідно з частинами першою, другою статті 4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Частиною першою статті 5 Закону № 1706-VII визначено, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

За змістом частини першої статті 2 Закону № 1706-VII Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Згідно з частинами другою та третьою статті 7 Закону № 1706-VII Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина з інвалідністю та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

До 20.03.2022 механізм надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам на покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, визначався Порядком надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 505 «Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг» (далі - Постанова № 505).

У зв`язку з набранням чинності 22.03.2022 постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 № 332 «Деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам», якою був затверджений Порядок надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам (далі - Порядок № 332), Постанова №505 втратила чинність.

Пунктами 2, 3 Порядку № 332 (в первісній редакції) передбачено, що допомога надається особам, які перемістилися з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим і м. Севастополя, а також території адміністративно-територіальної одиниці, де проводяться бойові дії та що визначена в переліку адміністративно-територіальних одиниць, на території яких платникам єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, які перебувають на обліку на відповідній території, може надаватися допомога в рамках Програми «єПідтримка», затвердженому розпорядженням Кабінету Міністрів України від 6 березня 2022 р. № 204.

Облік внутрішньо переміщених осіб ведеться відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» (Офіційний вісник України, 2014 р., № 81, ст. 2296; 2015 р., № 70, ст. 2312).

Допомога надається щомісячно з місяця звернення на період введення воєнного стану та одного місяця після його припинення чи скасування на кожну внутрішньо переміщену особу, відомості про яку включено до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб, у таких розмірах:

для осіб з інвалідністю та дітей - 3000 гривень;

для інших осіб - 2000 гривень.

Допомога виплачується за повний місяць незалежно від дати звернення за її наданням та дати припинення чи скасування воєнного стану.

Допомога на проживання призначається автоматично без подання додаткового звернення внутрішньо переміщеним особам, які станом на 1 березня 2022 р. отримували щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 505 "Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг" ((Офіційний вісник України, 2014 р., № 80, ст. 2271). Виплата допомоги внутрішньо переміщеним особам за місяці, у яких вони отримували щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, у тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, не здійснюється.

Допомога не надається внутрішньо переміщеним особам, які були обліковані як внутрішньо переміщені особи до 24 лютого 2022 р. у регіонах, що не включені до переліку, зазначеному в абзаці першому пункту 2 цього Порядку, за винятком осіб, які отримували щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, у тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

Пунктами 2, 3 Порядку № 332 (тут і надалі норми Порядку № 332 наведені в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин - звернення позивачки з заявою від 08.08.2024 № 2108 про надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам) передбачено, що з 1 серпня 2023 р. допомога призначається на шість місяців внутрішньо переміщеній особі, яка вперше звернулася за призначенням допомоги, та виплачується щомісяця внутрішньо переміщеній особі або уповноваженій особі на внутрішньо переміщену особу у випадку недієздатності отримувача або дитину (далі - уповноважена особа) у такому розмірі:

для осіб з інвалідністю та дітей - 3000 гривень;

для інших осіб - 2000 гривень.

Допомога призначається на кожну внутрішньо переміщену особу (далі - отримувач), відомості про якого включено до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб.

Допомога призначається за повний місяць, у якому уповноважена особа звернулася за її наданням, незалежно від дати такого звернення.

З 1 листопада 2023 р. допомога призначається на шість місяців на сім`ю, яка вперше звернулася за призначенням допомоги, та виплачується щомісяця одному з членів сім`ї (далі - уповноважена особа) у такому розмірі:

для осіб з інвалідністю та дітей - 3000 гривень;

для інших осіб - 2000 гривень.

Допомога призначається на кожного члена сім`ї (далі - отримувач), відомості про якого включено до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб.

Допомога призначається за повний місяць, у якому уповноважена особа звернулася за її наданням, незалежно від дати такого звернення.

Відповідно до абзацу першого-третього пункту 5 Порядку № 332 допомога призначається внутрішньо переміщеним особам:

які перемістилися (повторно перемістилися) з 1 січня 2022 р. з територій, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Мінреінтеграції (далі - перелік територій), щодо яких не визначено дати завершення бойових дій (припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації;

у яких житлове приміщення знищене або пошкоджене (до ступеня непридатного для проживання) та інформація про яке внесена до Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України (далі - Реєстр пошкодженого та знищеного майна) (за технічної можливості), або щодо якого подано документальне підтвердження органом місцевого самоврядування, а в разі його відсутності - обласною державною (військовою) адміністрацією факту пошкодження/знищення житлового приміщення внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації.

З оскарженого рішення УСЗН Білоцерківської міської ради від 08.08.2024 № -2024-1, яке надіслано позивачці у вигляді повідомлення від 08.08.2024, про відмову в призначенні допомоги переміщеним особам на проживання, встановлено, що підставою для такої відмови фактично слугувало те, що з 01.01.2022 заявниця повторно не переміщалася з територій, включених до переліку територій, затвердженого Мінреінтеграції, щодо яких не визначено дати завершення/припинення бойових дій або тимчасової окупації, тобто в даному випадку з м. Лисичанська Луганської області.

Як установлено судом, ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особо та з липня 2015 року перебуває на обліку в місті Біла Церква, на підтвердження чого в матеріалах справи наявна довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 20.07.2015 №3248-2344.

Відповідно до паспорту позивачки да довідки ВПО від 20.07.2015 №3248-2344 ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 .

В позовній заяві ОСОБА_1 стверджує, що у вересні 2015 року вона повернулася проживати до міста Лисичанська Луганської області, та в квітні 2022 року повторно переселилася саме з міста Лисичанська, яке входить до Переліку територіальних громад, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 за № 309.

Як зазначає відповідач у відзиві на позов, відповідно до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб України ОСОБА_1 з 20 липня 2015 року по даний час перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа в УСЗН Білоцерківської міської ради, отримувала допомогу внутрішньо переміщеної особи у періоди: з липня 2015 року по січень 2016 року, з вересня 2022 року по листопад 2023 року.

Із аналізу наведеного слідує, що позивачка не повідомляла про добровільне повернення до покинутого постійного місця проживання структурний підрозділ з питань соціального захисту міста Біла Церква, та у зазначеного підрозділу не було інформації, яка б давала обґрунтовані підстави вважати, що внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця постійного проживання.

Разом з тим, як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_1 поверталася на проживання до м. Лисичанськ Луганської області, про що свідчать:

- копії виписки по її картковому рахунку за період з 01.05.2021 по 31.03.2022, відповідно до якої позивачка у вказаний період здійснювала операції зі зняття готівки в банкоматі, який знаходився за адресою: ТЦ "Кременской", АДРЕСА_3 , та здійснювала комунальні платежі за реквізитами ЛисичанськВодоканал та КП ЛЖЕК № 5 м. Лисичанськ;

- довідки Медичної інформаційної системи Helsi про здійснення щеплення ОСОБА_1 в Комунальному некомерційному підприємстві Лисичанської міської ради Луганської області «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2», дата вакцинації: 12.06.2021, 10.07.2021;

- скріншоти з особистого кабінету «HELSI», відповідно до яких 05.06.2020 між ОСОБА_1 та лікарем КНП Лисичанської міської ради Луганської області «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» ОСОБА_2 було укладено декларацію, скріншоти візитів до лікарів у м. Лисичанську.

Дослідивши вказані докази в сукупності, на думку суду, наявні підстави вважати, що надані позивачкою докази свідчать про повернення ОСОБА_1 до покинутого постійного місця проживання (міста Лисичанськ Луганської області), в тому числі до 08.04.2022.

Жодних доказів на спростування вказаних обставин відповідачем суду не надано.

Щодо посилання відповідача на ту обставину, що позивачка не повідомляла про добровільне повернення до покинутого постійного місця проживання структурний підрозділ з питань соціального захисту населення м. Біла Церква, суд переконаний, що невиконання ОСОБА_1 власного обов`язку, визначеного пунктом 3 частини 2 статті 9 Закону №1706-VII, не може позбавити права останньої на доведення обставини фактичного повернення після вересня 2015 року до покинутого місця постійного проживання в місто Лисичанськ.

Також суд вважає, що неповідомлення позивачкою уповноваженому органу за місцем отримання довідки про добровільне повернення до покинутого постійного місця проживання не може слугувати підставою для відмови у призначенні (продовженні виплати) допомоги на проживання при повторному переміщенні ОСОБА_1 до м. Біла Церква.

Щодо посилання представника відповідача на допустимість доказів, суд зазначає, що позовну заяву разом з усіма матеріалами представником позивача подано до суду через підсистему «Електронний суд», що в свою чергу спростовує твердження представника відповідача про відсутність засвідчення електронним цифровим підписом особи вищевказаних доказів. Окрім того, відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, а як вказано судом вище, надані позивачкою докази в сукупності свідчать про повернення ОСОБА_1 до покинутого постійного місця проживання (міста Лисичанська Луганської області).

З урахуванням викладеного у суду наявні правові підстави вважати, що до переміщення в місто Біла Церква в квітні 2022 року позивачка дійсно (фактично) проживала в місті Лисичанську Луганської області.

Оскільки місто Лисичанськ Луганської області включене до Переліку № 309, тому ОСОБА_1 з урахуванням встановлених обставин за матеріалами справи має право на призначення допомоги на проживання з підстав переміщення (повторно переміщення) з 1 січня 2022 року з територій, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Мінреінтеграції, щодо яких не визначено дати завершення бойових дій (припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації.

Враховуючи викладене, суд вважає, що в даному випадку Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради протиправно відмовило ОСОБА_1 в призначені допомоги на проживання внутрішньо переміщеній особі на підставі положень пункту 5 Прядку № 332.

Як наслідок, рішення Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради від 08.08.2024 № -2024-1 про відмову ОСОБА_1 в призначенні допомоги переміщеним особам на проживання є протиправним та належить до скасування.

Що стосується обраного представником позивача способу захисту порушених прав позивача, суд зазначає таке.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною другою статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

В позовній заяві представник позивача просить суд визнати протиправним та скасувати рішення відповідача, викладене в Повідомленні від 08.08.2024 про відмову в призначені допомоги на проживання.

При цьому судом встановлено, що відповідачем відмовлено ОСОБА_1 в призначенні допомоги переміщеним особам на проживання саме рішенням від 08.08.2024 № -2024-1.

Зважаючи на встановлені обставини, керуючись положеннями статті 9 КАС України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та обрати належний спосіб захисту порушених прав позивача, визнати протиправним та скасувати рішення УСЗН Білоцерківської міської ради від 08.08.2024 № -2024-1 про відмову ОСОБА_1 в призначенні допомоги переміщеним особам на проживання та зобов`язати УСЗН Білоцерківської міської ради призначити ОСОБА_1 допомогу на проживання як внутрішньо переміщеній особі за її заявою від 08.08.2024.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та належать до задоволення з обранням належного способу захисту порушених прав позивача.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Згідно з матеріалами справи позивач при зверненні до суду з позовом сплатив 968,96 грн судового збору.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, суд дійшов висновку, що всі судові витрати в сумі 968,96 грн, понесені позивачем, належать відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 9, 72, 77, 90, 94, 139, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов адвоката Чекменьова Дениса Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради (код за , місцезнаходження: Київська область, м. Біла Церква, вул. Ярослава Мудрого, буд. 2) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради від 08.08.2024 № -2024-1 про відмову ОСОБА_1 в призначенні допомоги переміщеним особам на проживання.

Зобов`язати Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради призначити ОСОБА_1 допомогу на проживання як внутрішньо переміщеній особі за її заявою від 08.08.2024.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім грн 96 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду.

Суддя І.О. Свергун