Справа № 400/8389/24
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2025-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/8389/24

Головуючий в 1 інстанції: Мельник О. М. Місце ухвалення рішення: м. Миколаїв
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Лук`янчук О.В.

суддів Бітова А.І.

Ступакової І.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одеса адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просить:

визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо відмови в розгляді заяви ОСОБА_1 , про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до абзацу 3 частини 1 статті 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію ОСОБА_1 ;

зобов`язати Комісію з питань про надання відстрочки ІНФОРМАЦІЯ_1 розглянути заяву ОСОБА_1 про надання відстрочки від мобілізації та надати відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до абзацу 3 частини 1 статті 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію - ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач протиправно не прийняв рішення про відстрочку від призову позивачу, оскільки відповідно до Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію він має на це право, у зв`язку з тим, що у нього на утриманні три неповнолітні дитини.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм права, просить рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що позивач обґрунтовує свою позовну заяву та оскаржує бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_3 саме за заявою позивача від 11 червня 2024 року, а не повторну заяву від 24 червня 2024 року, а отже судом було надано оцінку законності розгляду заяви позивач від 24 червня 2024 року, а не безпідставну відмову у розгляді заяви від 11 червня 2024 року. Вказує, що судом не враховано, що заяв було дві і саме при розгляді першої заяви було порушено право позивача. Лист 9975 від 17.06.2024, є лише відповіддю на звернення щодо надання відстрочки та носить інформативний характер та не є рішенням щодо надання/ ненадання відстрочки.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 з заявою про надання відстрочки з заявою про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 3 ч.1 ст.23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, оскільки має на утриманні трьох дітей віком до 18 років.

13.06.2024 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 було направлено повідомлення №9975 від 17 червня 2024 року, про відмову в наданні відстрочки, причина відмови - необхідність звернутись особисто. Позивач вважав дії відповідача незаконними та такими що не відповідають діючому законодавству України.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що заяву з документами отримано та розглянуто комісією про що було складено Протокол за № 7 від 25.06.2024 року, а також на підставі того, що комісія відмовила у наданні відстрочки позивачу, йому було направлено повідомлення за №8705 від 26.06.2024 року, а отже відповідачем не вчинено протиправної діяльності, а позивачем обрано не вірний спосіб захисту своїх прав, а відповідач надав суду докази на спростування доводів позивача, тому в задоволенні позову належить відмовити.

Надаючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги колегія суддів виходить з наступного.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі по тексту - Закон №2232-XII), Законом України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 №389-VIII, Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України "Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України" від 24 березня 1999 року № 548-XIV.

Відповідно до статті 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Відповідно до статті 65 Конституції України, Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Закон №2232-XII здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Згідно з частинами першою та другою статті 1 Закону №2232-XII, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону №2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до частини 6 статті 2 Закону №2232-XII, одним з видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

У відповідності до абзац 1 частини 1 статті 39 Закону "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-XII від 25.03.92 призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлює Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 №3543-XII (далі - Закон №3543-XII).

Відповідно до абз. 4 ст. 1 Закону №3543-XII (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Також абзацом 5 статті 1 Закону №3543-XII визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно з частиною 5 статті 22 Закону №3543-XII призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію - не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: які мають своєму утриманні трьох і більше дітей до 18 років. Позивачем до заяви про надання відстрочки були надані всі необхідні документи котрі підтверджують перебування на його утриманні трьох дітей до 18 років. Однак, всупереч діючому законодавству відповідачем - комісією ухвалено рішення про відмову у наданні відстрочки від мобілізації позивачу за абзацом 3 частини 1 статті 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Процедура надання відстрочки від мобілізації військовозобов`язаним чітко регламентована Законом України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію та Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації та в особливий період.

Відповідно до пункту 57 вищевказаного порядку для розгляду питань надання відстрочки від мобілізації на особливий період, при районнийх (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (відокремлених підрозділах) ствоюються комісії.

За наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у підпунктах 16-23 пункту 1 додатка 5) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу заяву за формою, визначеною у додатку 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5. Заява військовозобов`язаного підлягає обов`язковій реєстрації (п. 58 Порядку № 560).

Пунктом 60 Порядку № 560 регламентовано, що комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів.

Комісія зобов`язана розглянути отримані на розгляд заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом наступного дня від дати отримання інформації на запити до органів державної влади.

На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом.

Згідно з підпунктом 8 пункту 1 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (додаток 2 до Порядку №1487) призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні особисто повідомляти в семиденний строк органам, в яких вони перебувають на військовому обліку, про зміну персональних даних, зазначених у статті 7 Закону України Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також надавати зазначеним органам документи, що підтверджують право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначених у статті 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Військовозобов`язані повинні особисто повідомляти в семиденний строк органам, в яких вони перебувають на військовому обліку, про зміну персональних даних та надавати зазначеним органам документи, що підтверджують право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу було направлено повідомлення №9975 від 17 червня 2024 року за підписом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 , про необхідність особисто з`явитись до ІНФОРМАЦІЯ_4 з усіма документами згідно з додатком 5, що б підтверджували його право на відстрочку та для оформлення належним чином відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. При цьому відповідачем не розглядалося питання про надання відстрочки чи відмови у її наданні.

На думку колегії суддів, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого належить вирішення питання щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, після отримання поштою від позивача заяви про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та документів на підтвердження цього права, повинен був прийняти рішення за наслідком розгляду цієї заяви про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації або мотивовану відмову в наданні відстрочки від призову.

При цьому суд враховує, що індивідуальний акт державного органу - це юридична форма рішення суб`єкта владних повноважень, виданого (прийнятого) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк і цей акт породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.

В свою чергу, лист відповідача є лише відповіддю на звернення щодо надання відстрочки та носить інформативний характер, однак в ній не міститься відмова у наданні відстрочки.

Вказана відповідь також не тягне за собою жодних юридичних наслідків, відповідно, не порушує прав, свобод та інтересів особи, а відтак, не є актом індивідуальної дії, що підлягає оскарженню.

Суд звертає увагу, що Порядком № 560 не передбачено обов`язку особистого відвідування територіального центру комплектування та соціальної підтримки для подання заяви та документів на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.

Отже, позивачем дотримано процедуру особистого подання (направлення) документів, з метою реалізації його права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.

В той же час, обов`язок «особисто повідомити» та «особисто прибути» не є тотожнім у спірних правовідносинах. При цьому, відповідачем не ставиться під сумнів, що заява позивача була направлена ним особисто.

З аналізу наведених вище норм слідує, що як на час звернення позивача до відповідача із заявою про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, так і на час розгляду судом даної адміністративної справи, обов`язок прийняття рішення про відстрочку від призову покладено на районний ТЦК.

З урахуванням зазначеного, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого належить вирішення питання щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, після отримання від позивача заяви про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та документів на підтвердження цього права, повинен був за наслідками розгляду цієї заяви прийняти конкретне рішення: або про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації або мотивовану відмову у задоволенні цієї заяви.

Разом з цим, як свідчать матеріали справи, та вже зазначалося вище, відповідач протокольного рішення не прийняв, а лист відповідача від 17.06.2024 року № 9975 є лише відповіддю на звернення щодо надання відстрочки та носить інформативний характер.

При прийнятті рішення суд враховує, що бездіяльність це не вчинення у встановлений законом строк дії, яку суб`єкт владних повноважень повинен вчинити, та в даному випадку вказана бездіяльність стосується саме розгляду заяви від 11.06.2024 року про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що відсутність належним чином оформленого рішення про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації або про вмотивовану відмову в наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації за заявою позивача від 11.06.2024 року, свідчить про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Так, колегія суддів звертає увагу, що у постанові від 04.08.2020 у справі №340/2074/19 Верховний Суд розвинув висновок і додатково звернув увагу, що як у пункті 4 частини 1 статті 5, так і в пункті 4 частини 2 статті 245 КАС України спосіб захисту складається з двох частин:

а) констатуючої - суд визнає бездіяльність протиправною і

б) зобов`язуючої - суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вчинити певну дію, прийняти рішення.

Сама лише констатація протиправності бездіяльності не може ефективно захистити позивача, оскільки, у такому разі, можливість використання висновків суду може бути невиправдано ускладнене діями або подальшою бездіяльністю органів влади держави-відповідача, їх врахування цілковито залежить від відповідача. Це не сумісно з критеріями ефективності судового захисту.

Отже, визнаючи бездіяльність протиправною, суд повинен в силу закону, застосувати і спонукаючий засіб впливу, зобов`язуючи відповідача виправити порушення у спосіб вчинення певної дії.

Застосовуючи цей підхід в контексті обставин справи, колегія суддів звертає увагу, що сама лише констатація бездіяльності відповідача, що полягає в нерозгляді заяви позивача від 11.06.2024 року, не може вважатися способом захисту порушених прав. Позивач, а в окремих випадках суд, вийшовши за межі позовних вимог, повинен визначити, які саме дії слід вчинити для усунення негативних наслідків протиправної бездіяльності.

Окрім того, оцінюючи бездіяльність на предмет протиправності, Суд виходить з ч. 2 ст. 3 Конституції України, за якою права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

З цієї конституційної засади випливає обов`язок держави захищати людину, охороняти її права, зокрема, й шляхом контролю.

Протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій, а важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів особи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач пов`язує бездіяльність позивача з нерозглядом його заяви, а саме не прийняттям відповідного рішення по його заяві від 11.06.2024 року.

Водночас, колегія суддів враховує, що 24.06.2024 року позивач подав повторно заяву за формою, визначеною у додатку 4, до якої додав документи, які він вважав, що підтверджують право на відстрочку, відповідно абз.3 ч. 1 ст. 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, та додатку 5 до вищевказаного Порядку та 25.06.2024 року Комісія розглянула заяву позивача від 24.06.2024 року (подану повторно) та відмовила у наданні відстрочки військовозобов`язаному ОСОБА_1 письмово із зазначенням причин відмови за формою, визначеною у додатку 7.

Тобто, колегія суддів зазначає, що як в заяві від 11.06.2024 року, так і в заяві від 24.06.2024 року було порушено питання про надання позивачу відстрочки від призиву та таке питання вирішено шляхом прийняття рішення від 25.06.2024 року.

В свою чергу, в контексті завдань адміністративного судочинства (ст. 2 КАС України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.

Заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача.

Законний інтерес може бути захищено судом, якщо позивач вважає, що його законний інтерес, за захистом якого він звернувся до суду:

а) порушено (щодо протиправних діянь, які мали місце і припинилися) або

б) порушується (щодо протиправних діянь, які тривають); або

в) створюються перешкоди для його реалізації (щодо протиправних діянь, які тривають і є перешкодами для реалізації права в теперішньому або в майбутньому часі) або

г) мають місце інші ущемлення законних інтересів.

З наведеного випливають такі ознаки «потерпілого» від порушення законного інтересу:

(а) безпосередньо йому належить законний інтерес, на захист якого подано позов;

(б) має місце безпосередній негативний вплив порушення на позивача або обґрунтована ймовірність негативного впливу на позивача у майбутньому. Зокрема, якщо позивач змушений змінити свою поведінку або існує ризик бути притягнутим до відповідальності;

(в) негативний вплив є суттєвим (зокрема, позивачеві завдано шкоду);

(г) існує причинно-наслідковий взаємозв`язок між законним інтересом, оскаржуваним актом та стверджуваним порушенням.

У справі, що розглядається, колегією суддів, з урахуванням наявності рішення від 25.06.2024 року, яким розглянуто питання про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, яке також порушено позивачем й в заяві від 11.06.2024 року, не встановлено, що не розгляд заяви від 11.06.2024 року негативно вплинув на права чи інтереси позивача, а тому підстав для задоволення позову у цій частині суд не вбачає.

Так, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту своїх прав, а визнання протиправною бездіяльності щодо відмови в розгляді заяви від 11.06.2024 року та зобов`язання розглянути заяву жодним чином не захистить право позивача з урахуванням наявності рішення відповідача від 25.06.2024 року про відмову у наданні відстрочки.

Оскільки, обставини щодо нерозгляду заяви позивача саме від 11.06.2024 року, залишені судом першої інстанції поза увагою та цим обставинам не надана належна правова оцінка, колегія суддів частково задовольняє вимоги апеляційної скарги та змінює судове рішення з підстав та мотивів його прийняття.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з частиною 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч.4 ст. 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За таких обставин, оскільки судом першої інстанції правильно вирішено справу по суті позовних вимог, однак неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, то колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивів, з яких виходив суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів , -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2024 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення суду першої інстанції в редакції даної постанови.

В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 21 січня 2025 року.

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А.І. Бітов

Суддя: І.Г. Ступакова