Справа № 580/5333/24
Суддя: Черпак Юрій Кононович
Дата ухвалення: 2025-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/5333/24 Головуючий у 1-й інстанції: Бабич А.М.
Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Черпака Ю.К.,

суддів Кобаля М.І., Штульман І.В.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 20 червня 2024 року, ухвалене в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження без повідомлення та виклику сторін, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач/ ОСОБА_1 ) звернулась до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (далі -відповідач-1/ГУ ПФУ в Черкаській області), Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі - апелянт/відповідач-2/ГУ ПФУ в Харківській області) про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити дії, в якому просила:

- визнати протиправним рішення ГУ ПФУ в Харківській області від 27 березня 2024 року № 61 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії (щодо відмови в поновленні виплати пенсії) за віком з 01 квітня 2024 року відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Черкаській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи у «Трест Азовстальстрой» з 07 вересня 1965 року до 24 березня 1969 року, у «Киевский трест столовых Ресторан «Отдых»» з 15 серпня 1969 року до 24 вересня 1976 року та призначити з 01 квітня 2024 року пенсію за віком (поновити виплату пенсії) відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалась на те, що рішення про відмову у призначенні пенсії є протиправним, оскільки при зверненні до пенсійного органу надано необхідні документи для призначення пенсії. Необґрунтованою є мотивація відмови у призначенні (поновленні) пенсії з посиланням на відсутність атестата про припинення виплати пенсії в АР Крим, оскільки ОСОБА_1 не може нести негативних наслідків у зв`язку з відсутністю її пенсійної справи, а протилежне позбавляє права на її відновлення.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 20 червня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним і скасовано рішення ГУ ПФУ в Харківській області від 27 березня 2024 року № 61 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком.

Зобов`язано ГУ ПФУ в Харківській області у порядку, межах, спосіб і строки, визначені законом, відповідно до заяви ОСОБА_1 від 19 березня 2024 року зарахувати до її страхового стажу періоди роботи з 07 вересня 1965 року до 24 жовтня 1965 року у «Трест Азовстальстрой» та з 15 серпня 1969 року до 24 вересня 1976 року у «Киевский трест столовых Ресторан «Отдых»» і прийняти рішення щодо поновлення їй виплати пенсії за віком з 19 березня 2024 року (дата звернення про призначення пенсії за віком).

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Харківській області на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати зі сплати судового збору за звернення до адміністративного суду з позовною заявою в сумі 605, 60 грн (шістсот п`ять гривень шістдесят копійок) та судові витрати, пов`язані з наданням їй професійної правничої допомоги адвоката, в розмірі 2 500, 00 грн (дві тисячі п`ятсот гривень нуль копійок).

Задовольняючи позовні вимог, суд першої інстанції виходив з того, що факт роботи позивача за спірні періоди підтверджується даними трудової книжки, яка відповідно до Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, є основним документом на підтвердження стажу. Певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії, оскільки відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Тому записи трудової книжки підтверджують наявність у позивача стажу за періоди роботи з 07 вересня 1965 року до 24 жовтня 1965 року у «Трест Азовстальстрой» та з 15 серпня 1969 року до 24 вересня 1976 року у «Киевский трест столовых Ресторан «Отдых»» для врахування їх при обчисленні пенсії за віком. Стосовно ненадання позивачем атестату про припинення виплати пенсії в АР Крим, як підстави для відмови у призначенні пенсії, то витребування пенсійної справи позивача з органу Пенсійного Фонду за попереднім місцем її проживання (реєстрації) покладається саме на орган, що призначає пенсію, а неможливість Управління направити відповідний запит про витребування пенсійної справи не може слугувати підставою для відмови у призначенні пенсії за віком відповідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». При цьому, вимога позивача зобов`язального характеру підлягає частковому задоволенню, оскільки відповідальним пенсійним органом є той, хто прийняв відповідне рішення, а тому вона підлягає задоволенні шляхом зобов`язання саме ГУ ПФУ в Харківській області здійснити певні дії. Також, частковому задоволенню підлягають вимоги щодо розподілу витрат на правничу допомогу та стягненню підлягає сума понесених витрат у розмірі 2 500, 00 грн.

В апеляційній скарзі ГУ ПФУ в Харківській області просить скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Скарга обґрунтована правомірністю не зарахування до страхового стажу позивача періодів роботи згідно з записами трудової книжки, зокрема, у «Трест Азовстальстрой» з 07 вересня 1965 року до 24 березня 1969 року, оскільки в даті наказу про прийняття на роботу має місце виправлення, та у «Киевский трест столовых Ресторан «Отдых»» з 15 серпня 1969 року до 24 вересня 1976 року, оскільки в записі про звільнення відсутнє посилання на наказ з датою звільнення. Окрім того, позивачці відмовлено в призначенні пенсії за віком згідно з Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-ІV у зв`язку із відсутністю атестату про припинення виплати пенсії в АР Крим, а у зв`язку з військовою агресією Росії та введенням в країні воєнного стану повністю припинено поштове співробітництво та обмін поштою з зазначеною країною і відсутня можливість надати допомогу у витребуванні необхідної інформації. Стосовно розподілу витрат на правничу допомогу, то такі не підлягають стягненню з відповідача з підстав їх не підтвердження належними та допустимими доказами.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 підтримала висновки суду першої інстанції, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін. Зауважила, що твердження пенсійного органу про відсутність підстав для зарахування до трудового стажу спірних періодів, оскільки в трудовій книжці наявні певні неточності, є безпідставними з огляду на приписи чинного законодавства, яким відповідальність за певні недоліки в такому документі покладена на роботодавця і такі недоліки не можуть обмежувати право особи на отримання соціального захисту. Стосовно ненадання атестату про припинення виплати пенсії в АР Крим, то дії щодо отримання подібних документів, які знаходяться в розпорядженні іншого територіального пенсійного органу, покладено на відповідачів, а тому за відсутності звернень з відповідними запитами для отримання пенсійної справи з документами про припинення виплати пенсії органами пенсійного забезпечення Російської Федерації, така відмова є протиправною. В частині витрат на правову допомогу суд першої інстанції дійшов вірного висновку та прийняв обґрунтоване рішення.

Апеляційний розгляд справи відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та на основі наявних доказів.

Згідно з частинами першою та другою статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши повноту встановлення фактичних обставин справ та їх правову оцінку, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що згідно з посвідченням серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 11 вересня 2003 року пенсійним органом АР Крим призначена пенсія за віком.

19 березня 2023 року ОСОБА_1 звернулась із заявою до ГУ ПФУ в Черкаській області, в якій просила призначити їй пенсію за віком. На заяві власноруч вказала, що на даний час пенсію за віком з АР Крим не отримує.

22 березня 2024 року ОСОБА_1 звернулась із заявою до ГУ ПФУ в Черкаській області, в якій просила належні їй суми пенсії, починаючи з 01 квітня 2024 року, перераховувати на її поточний рахунок.

27 березня 2024 року ГУ ПФУ в Харківській області за результатом розгляду заяви від 19 березня 2024 року прийняло рішення № 61 про відмову у призначенні пенсії у зв`язку із відсутністю атестата про припинення виплати пенсії в АР Крим.

Також до страхового стажу позивачки не враховані періоди роботи:

- з 07 вересня 1965 року до 24 березня 1969 року, оскільки в даті наказу про прийняття на роботу має місце виправлення, що є порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Міністерством соціального захисту населення України 29 липня 1993 року № 58 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року № 110.

Зараховано період з переведення на іншу посаду - з 25 жовтня 1965 до 24 березня 1969 року;

- з 15 серпня 1969 року до 24 вересня 1976 року, оскільки в записі про звільнення відсутнє посилання на наказ з датою звільнення.

Не погоджуючись з таким рішенням пенсійного органу, позивачкою поданий позов до суду.

Колегія суддів, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, враховує наступне.

Оскільки оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог прийнято судом першої інстанції з додержанням норм матеріального та процесуального права, з ним погодились сторони, то суд апеляційної інстанції здійснює перегляд судового рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги ГУ ПФУ в Харківській області в частині задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг, врегульовано Законом України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV; в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), який набув чинності 01 січня 2004 року.

Положеннями пункту 1 частини першої статті 8 Закону № 1058-IV встановлено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 9 Закону № 1058-IV відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 1058-ІV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

Із спірного рішення видно, що на момент звернення позивачки із заявою про призначення (поновлення) пенсії їй було 75 років 6 місяців 8 днів, а страховий стаж становить 26 років 5 місяців.

Будь-які докази, що позивачка не відповідає вказаним вимогам, в матеріалах даної адміністративної справи відсутні та відповідачами надано не було.

Відповідно до статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XIІ) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відмовляючи у призначенні пенсії ГУ ПФУ в Харківській області зазначило про відсутність підстав для зарахування до трудового стажу періодів роботи:

- з 07 вересня 1965 року до 24 березня 1969 року, оскільки в даті наказу про прийняття на роботу має місце виправлення, що є порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Міністерством соціального захисту населення України 29 липня 1993 року № 58 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року № 110.

- з 15 серпня 1969 року до 24 вересня 1976 року, оскільки в записі про звільнення відсутнє посилання на наказ з датою звільнення.

Надаючи правову оцінки цим обставинами, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

В силу статті 62 Закону № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року (далі - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Пункт 20 Порядку № 637 передбачає, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5).

З наведеної норми вбачається, що додаткові дані для підтвердження трудового стажу вимагаються лише у випадках, коли трудова книжка відсутня або в ній відсутній запис, або записи про періоди роботи є неправильними або неточними.

Відповідно до пункту 1.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів.

Згідно з пунктом 2.2 Інструкції до трудової книжки вносяться, зокрема, відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення.

Пунктом 2.4 Інструкції визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Таким чином, всі записи які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені особами підприємства, установи, організації в порядку, строк та спосіб, передбачений відповідним законодавством. Самостійне внесення працівником відомостей щодо своєї трудової діяльності, а також внесення виправлень у разі неправильного або неточного запису не передбачено. Отже, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника або уповноважений ним орган, тобто на роботодавця.

При цьому, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для працівника, а отже й не може впливати на його особисті права.

Верховний Суд у постанові від 24 травня 2018 року у справі № 490/12392/16-а звернув увагу, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Разом із тим, на працівника не слід покладати ризик негативних наслідків (позбавлення позивача конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком) за формальні недоліки оформлення записів трудової книжки, якщо недоліки допущені із вини адміністрації підприємства.

Верховний Суд у іншій постанові від 21 лютого 2018 року у справі № 687/975/17 вказав, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства, відтак вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань з призначення пенсії за віком.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач на підтвердження стажу надав трудову книжку від 07 вересня 1968 року, яка містить записи про те, що ОСОБА_1 :

- з 07 вересня 1965 року до 24 березня 1969 року - працювала в «Трест Азовстальстрой»;

- з 15 серпня 1969 року по 24 вересня 1976 року - працювала в «Киевский трест столовых Ресторан «Отдых»».

Ці записи засвідчені печатками названих підприємств (закладів), з посиланням на накази про зарахування та звільнення.

Вказані записи в повній мірі підтверджують період роботи позивача, а зазначені пенсійним органом недоліки ведення трудової книжки не є підставою для позбавлення позивача права на зарахування відповідного періоду роботи до страхового стажу.

Відсутність інших документів на підтвердження трудового стажу не може нівелювати відомості трудової книжки та позбавляти особу права на належне пенсійне забезпечення з урахуванням набутого ним трудового стажу.

Тому, правильним є висновок суду першої інстанції про необґрунтованість позиції пенсійного органу щодо відсутності підстав для зарахування зазначених періодів до трудового стажу позивача з підстав наявності певних недоліків у записах трудової книжки.

Окрім того, відповідно до частини першої статті 101 Закону № 1788-XII органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Згідно з частиною третьою статті 44 Закону № 1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

Отже, органи Пенсійного фонду України наділені повноваженнями щодо перевірки відповідної інформації та встановлення обставин щодо наявності або відсутності пільгового стажу, в тому числі шляхом проведення перевірок та вимагання відповідних документів у роботодавців.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що матеріалами справи не підтверджується намір відповідача реалізувати свої повноваження щодо з`ясування всіх обставин справи, що не може бути правовою підставою для позбавлення позивача права на соціальний захист та призначення пенсії.

За змістом апеляційної скарги відповідачем не спростовано висновки суду першої інстанції про те, що записи про трудову діяльність в трудовій книжці позивача зроблено чітко, зрозуміло та без будь-яких виправлень та неточностей, відсутні ознаки підчисток та підробок, у зв`язку з чим некоректний запис зарахування та звільнення з роботи, не може бути самостійною підставою для відмови у зарахуванні періодів роботи до страхового стажу.

Щодо підстави для відмови у призначенні пенсії, яка мотивована відсутністю атестату про припинення виплати пенсії в АР Крим, слід зазначити наступне.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій врегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі - Порядок № 22-1).

Пунктом 2.1 Порядку № 22-1 передбачений чіткий перелік документів, які додаються до заяви про призначення пенсії за віком, в якому такий документ як атестат про припинення пенсії відсутній.

Згідно з пунктом 4.12 Порядку № 22-1 при переїзді пенсіонера на постійне або тимчасове проживання до іншої адміністративно-територіальної одиниці орган, що призначає пенсію, не пізніше трьох робочих днів з дня одержання заяви надсилає запит про витребування пенсійної справи до органу, що призначає пенсію, за попереднім місцем проживання (реєстрації) пенсіонера. Пенсійна справа не пізніше п`яти робочих днів з дня одержання запиту пересилається органу, що призначає пенсію, за новим місцем проживання (реєстрації).

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що саме на орган, що призначає пенсію, покладено обов`язок у разі переїзду пенсіонера на постійне або тимчасове проживання до іншої адміністративно-територіальної одиниці надсилання запиту про витребування пенсійної справи до органу, що призначає пенсію, за попереднім місцем проживання (реєстрації) пенсіонера.

Верховним Судом у постанові від 22 листопада 2023 року у справі № 300/3457/20 наголошено, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень полягає у тому, щоб рішення було прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Таким чином, оскільки витребування пенсійної справи позивачки з органу Пенсійного Фонду за попереднім місцем її проживання (реєстрації) покладається саме на орган, що призначає пенсію, позбавлення Управління можливості направлення відповідного запиту про витребування пенсійної справи не може слугувати підставою для відмови у призначенні пенсії за віком відповідно Закону № 1058-ІV.

ГУ ПФУ в Харківській області в апеляційній скарзі вказало, що органи Пенсійного фонду України на даний час не мають змоги направити запит до пенсійного фонду Російської Федерації для отримання інформації про припинення пенсійної виплати, оскільки Установа знаходиться на території Російської Федерації, а Акціонерне товариство «Укрпошта» з 24 лютого 2022 року тимчасово припинило приймання всіх міжнародних відправлень до Російської Федерації та Республіки Білорусь.

На теперішній час питання щодо призначення пенсійних виплат особам, які перемістилися з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і за відсутності документів, необхідних для визначення умов призначення пенсійної виплати, законодавчо відсутні.

Проте, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що право на призначення пенсії не пов`язується з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин з Російською Федерацією, відповідно, відсутність чи неможливість витребування пенсійної справи й отримання атестату про припинення виплати пенсії органами пенсійного фонду Російської Федерації не може слугувати підставою для відмови у зарахуванні стажу роботи та призначенні пенсії.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції навів обґрунтовані мотиви, що рішення ГУ ПФУ в Харківській області від 27 березня 2024 року № 61, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону № 1058-ІV з підстав ненадання атестату про припинення пенсії в АТ Крим є таким, що порушує право на соціальних захист, не відповідає приписам чинного законодавства та принципу верховенства права, тому таке рішення слід скасувати як протиправне.

Щодо зобов`язальної частини рішення, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для зобов`язання зарахувати спірний трудовий стаж і прийняти рішення про поновлення виплати пенсії за віком та наявності такого обов`язку саме у ГУ ПФУ в Харківській області.

Положеннями пункту 4.10 Порядку № 22-1 передбачено, що після призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший вид електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи, за місцезнаходженням установи виконання покарань, де відбуває покарання засуджений до позбавлення (обмеження) волі, для здійснення виплати пенсії.

Викладене, на переконання колегії суддів, свідчить, що з урахуванням принципу екстериторіальності призначення пенсії у випадку скасування судом рішення про відмову в її призначенні має здійснюватися саме тим територіальним органом Пенсійного фонду України, якого було уповноважено розглядати подану особою заяву вперше. До компетенції ж органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації, фактичного проживання) особи належить здійснення виплати пенсії після її призначення органом, який розглядає відповідну заяву.

У межах цього спору ГУ ПФУ в Черкаській області виконало виключно 2 функції: прийняло документи та повідомило про результати їх розгляду ГУ ПФУ в Харківській області, що свідчить про те, що жодних рішень владно-розпорядчого характеру, які б призводили до зміни чи встановлення прав та обов`язків позивача, останнім не приймалось.

Відтак, у спірному випадку обов`язок із зарахування спірного трудового стажу і прийняття рішення щодо поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 має бути покладено саме на ГУ ПФУ в Харківській області як орган, який прийняв протиправне рішення про відмову у такому призначенні.

Аналогічна за змістом правова позиція щодо визначення територіального органу Пенсійного фонду України, на якого необхідно покладати обов`язок із вчинення дій після скасування його рішення про відмову у призначенні (перерахунку) пенсії, висловлена Верховним Судом у постанові від 08 лютого 2024 року у справі № 500/1216/23.

Стосовно розподілу судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з використанням правничої допомоги.

Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Вказана норма кореспондується з приписами частини третьої статті 143 КАС України.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що зазначені умови представником позивача дотримані, оскільки в адміністративному позові зазначено про розмір суми судових витрат, які позивач поніс, та надано відповідні докази.

Згідно з положеннями статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Частиною третьою статті 134 КАС України встановлено для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Ця норма закону кореспондується з частиною сьомою статті 139 КАС України, згідно з якою розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо)

При цьому, правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI (далі - Закон №5076-VI).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону №5076-VI представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності щодо надання правової інформації, консультацій та роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункту 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Статтею 30 Закону № 5076-VI передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Такий самий правовий підхід застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункту 268).

Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження №14-382цс-19).

Про таке йдеться також в іншій практиці ЄСПЛ, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (заява №71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (заява №72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У пункті 154 рішення ЄСПЛ у справі Lavents v. Latvia (заява №58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

З матеріалів справи вбачається, що 08 квітня 2024 року між адвокатом Голубчиком І.В. та ОСОБА_1 укладено договір від про надання правничої допомоги. Предметом зазначено надання правової допомоги в суді першої інстанції у вигляді адвокатських послуг щодо представництва в адміністративній справі клієнта про оскарження рішення відповідача 2 про відмову у призначенні пенсії від 27 березня 2024 року № 61.

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Договору вартість послуг адвоката становить 10 000 грн, якщо адміністративна справа буде розглядатися судом у письмовому провадженні у порядку спрощеного позовного провадження.

Клієнт сплачує адвокату гонорар в сумі 10 000, 00грн під час укладання вказаного Договору (підпункт 2.2 пункту 2 Договору).

З детального опису робіт (наданих послуг) у справі, що розглядалася (далі - Опис робіт), видно, що адвокат на виконання вказаного вище Договору надав правову допомогу відповідно до переліку:

- 08 квітня 2024 року - ознайомлення з юридичними документами, що дають право для призначення та їх вивчення;

- 08 квітня 2024 року - усна консультація;

- 08 квітня 2024 року - укладання договору про надання правової допомоги;

- 29 квітня 2024 року - отримання усної консультації в УПФ в Черкаській області щодо правомірності відмови у призначенні пенсії;

- 08-09 травня 2024 року - вивчення та аналіз законодавства в процесі підготовки написання адміністративного позову;

- 21-22 травня 2024 року - написання адміністративного позову;

- 22 травня 2024 року - формування додатків до адміністративного позову;

- 22 травня 2024 року - подання адміністративного позову до суду.

Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордера від 08 квітня 2024 року № 65 Білоус Г.Д. на підставі вказаного вище Договору сплатила 10 000, 00 грн.

Верховний Суд у постанові від 01 вересня 2022 року у справі № 640/16093/21 вказав, що в будь-якому випадку суд зобов`язаний перевірити докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт, їх вартість, з огляду на положення частини четвертої статті 134 КАС України, згідно з якою для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Проаналізувавши обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт згідно з актом наданих послуг, колегія суддів вважає, що надані Адвокатом види послуг, а саме: ознайомлення з юридичними документами, що дають право для призначення пенсії та їх вивчення, усна консультація, укладання договору про надання правової допомоги, отримання усної консультації в УПФ в Черкаській області щодо правомірності відмови у призначенні пенсії, вивчення та аналіз законодавства в процесі підготовки написання адміністративного позову, формування додатків до адміністративного позову, подання адміністративного позову до суду, не є окремими процесуальними діями, а є діями, що направлені на досягнення одного результату, яким в даному випадку є складання та подання до суду документів по справі (позовної заяви).

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

В даній ситуації колегія суддів вважає, що визначений стороною та його адвокатом розмір гонорару у розмірі 10 000, 00 грн, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд у пунктах 48-49 додаткової постанови від 08 квітня 2021 року у справі № 922/2321/20 констатував, що зазначені окремо в акті надання правової допомоги послуги адвоката зі здійснення аналізу нормативного матеріалу, консультації, пошук і вивчення судової практики в аналогічних справах, публікацій науковців, коментарів спеціалістів охоплюються послугою зі здійснення підготовки відзивів на касаційні скарги; правова позиція боржника викладена у відзивах на касаційні скарги вже була сформована до касаційного розгляду справи, а доказів додаткового комплексного та усестороннього вивчення юридичної природи спірних правовідносин не надано та з матеріалів справи не вбачається.

Тому, враховуючи співмірність заявлених до відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, незначну складність справи, предмет спору, яким є одне рішення про відмову у призначенні пенсії, незначний обсяг обставин, які відносяться до предмета доказування, відсутність необхідності вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір, розгляд цієї справи судом першої інстанції за правилами спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, як наслідок, відсутність судових засідань, колегія суддів вважає, що сума, яка підлягає компенсації позивачу на професійну правничу допомогу у розмірі 2 500, 00 грн, є справедливою та достатньою.

Такий висновок повністю відповідає принципам обґрунтованості, співмірності та пропорційності, які повинні бути враховані судом при вирішенні питання про відшкодування витрат на правничу допомогу згідно з вимогами частини дев`ятої статті 139 КАС України.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, то колегія суддів згідно із статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги залишає її без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 20 червня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.

Судді: Кобаль М.І.

Штульман І.В.