Справа № 280/11807/24
Суддя: Мінаєва Катерина Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2025 року Справа № 280/11807/24 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мінаєвої К.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

позивач просить суд:

1) визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 16.10.2024 №00 про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за списком №2;

2) зобов`язати відповідача зарахувати до страхового стажу позивача період її роботи з 02.11.1984 по 20.09.1988 та призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до прийняття Закону України від 02.03.2015 № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» згідно із Рішенням Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020 з 31.05.2023.

Крім того, просить стягнути на користь позивача судові витрати, понесені у зв`язку із розглядом справи.

Позовна заява подана представником позивача адвокатом Вельможко А.І., яка діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АР № 1137342 від 21.08.2023.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 31.05.2024 позивач звернулася до територіального органу ПФУ за призначенням пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон №1788) в редакції згідно із Рішенням Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020, оскільки досягла відповідного пенсійного віку та мала необхідний загальний та пільговий стаж. Проте відповідач прийняв рішення від 08.06.2023 №00 про відмову у призначенні пенсії на пільгових умовах. На виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 09.02.2024 у справі №280/10267/23 вказане рішення пенсійного органу було скасовано, зараховано до пільгового стажу за Списком № 2 період роботи позивача з 13.10.1990 по 01.03.1992 та за наслідками повторного розгляду заяви від 31.05.2024 відповідач прийняв рішення від 16.10.2024 №00, яким повторно відмовив у призначенні пенсії, оскільки до спірних правовідносин застосовує норми щодо віку і стажу, передбачені ст. 114 Закону України №1058, та відмовив у зарахуванні частини страхового стажу. Позивач вважає рішення відповідача від 16.10.2024 №00 таким, що суперечить чинному законодавству, та не відповідає критеріям правомірності дій і рішення суб`єкта владних повноважень, а тому є протиправним та у судовому порядку підлягає скасуванню із зобов`язанням призначити позивачу пенсію.

ІІ. Виклад позицій інших учасників справи.

06.01.2024 надійшли пояснення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, у яких представник зазначає, що за результатом повторного розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії від 31.05.2023 із урахуванням до пільгового стажу із шкідливим і важкими умовами праці за Списком №2 періоду роботи з 13.10.1990 по 01.03.1992 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області позивачці було відмовлено в призначення пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу роботи, із врахуванням страхового стажу 32 роки 00 місяців 00 днів, в тому числі пільгового стажу 05 років 04 місяці 01 день. За доданими документами до страхового стажу не зараховано, зокрема, періоди роботи згідно записів в трудовій книжці НОМЕР_1 від 02.11.1984 року, оскільки міститься розбіжність між датою прийняття на роботу та датою наказу про прийняття. Зауважує, що рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020 може бути застосоване для вирішення питання призначення пенсії позивачу, оскільки норми Закону України «Про пенсійне забезпечення» не підлягають застосуванню при призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, починаючи з 11.10.2017. Підсумовує, що оскільки пільгового стажу недостатньо для призначення позивачці пенсії на пільгових умовах згідно з п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», тому відповідачем відмовлено позивачу в призначенні пенсії за віком на підставі наданої заяви. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідач про розгляд справи повідомлений належним чином, проте заяви про визнання позову або відзиву на позовну заяву в строки, передбачені статтею 261 КАС України, до суду не надходило. Відтак, керуючись частиною шостою статті 162 КАС України, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

III. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою від 23.12.2024 суд відкрив провадження у справі та призначив її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін у відповідності до положень статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України); залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

IV. Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

31.05.2024 позивач звернулася до Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя із заявою про призначення пенсії за віком за Списком № 2. Заява та додані до неї документи прийняті 31.05.2024 пенсійним органом, що підтверджується розпискою-повідомленням за № 2985.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 08.06.2023 №00 відмовлено позивачу в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 в зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу, передбаченого п.2 ч.2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Пільговий стаж на дату звернення становить 03 роки 11 місяців 11 днів. До пільгового стажу роботи ОСОБА_1 не зараховано період роботи згідно довідки 01-К від 23.05.2023 з 10.05.2011 по 15.02.2016 так як для призначення пільгової пенсії за рахунок коштів підприємства необхідно долучити гарантійного листа, а також не в повному обсязі зазначено посилання на постанову №36 від 16.01.2003. Згідно довідки №25/05 від 25.05.2023 пільговий стаж зараховано частково, так як посада зазначена в довідці з 13.10.1990 не збігається з посадою, зазначеною в трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 02.11.1984. До загального стажу роботи не зараховано період згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 02.11.1984 з 02.11.1984 по 01.10.1990 так як велика розбіжність між датою прийняття на роботу та датою створення наказу про прийняття. На час звернення ОСОБА_1 з заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах (Список №2), у позивача недостатньо пільгового стажу, що не дає права для призначення пенсії за віком на пільгових умовах, відповідно до статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Право на пенсію Позивач набуде з 06.04.2030

Не погоджуючись не зарахуванням період її роботи з 13.10.1990 по 01.03.1992 до пільгового стажу та рішенням відповідача про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, позивач звернулась до суду.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 09.02.2024 у справі № 280/10267/23 (набрало законної сили 30.09.2024) визнано протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 08.06.2023 №00 в частині не зарахування ОСОБА_1 до пільгового стажу із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2 періоду її роботи з 13.10.1990 по 01.03.1992 та в частині відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, зарахувати ОСОБА_1 до пільгового стажу із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2 період її роботи з 13.10.1990 по 01.03.1992 та повторно розглянути заяву позивача від 31.05.2023 про призначення пенсії за віком.

На виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 09.02.2024 у справі № 280/10267/23 на заміну рішення про відмову у призначенні пенсії від 08.06.2023 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області було прийнято рішення від 16.10.2024 № 00, яким відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії у зв`язку з тим, що у заявниці відсутній необхідний пільговий стаж згідно ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Необхідний пільговий стаж становить 10 років, пільговий стаж заявниці становить 05 років 04 місяці 01 день, страховий стаж заявниці становить 32 роки 00 місяців 00 днів. Результат розгляду документів, доданих до заяви: до пільгового стажу заявниці не зараховано період роботи згідно довідки № 01-К від 23.05.2023 з 10.05.2011 по 15.02.2016, так як для призначення пільгової пенсії за рахунок коштів підприємства необхідно долучити гарантійного листа а також не в повному обсязі зазначено посилання на постанову №36 від 16.01.2003. До загального стажу роботи не зараховано період згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 02.11.1984 з 02.11.1984 по 01.10.1990, так як велика розбіжність між датою прийняття на роботу та датою створення наказу про прийняття.

У трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 від 02.11.1984 містяться наступні записи щодо спірного періоду (записи №№ 14):

02.11.1984 прийнята у Запорізький завод феросплавів в адмінгоспвідділ маркшейдерською робочою по 2 р. (наказ № 661 від 2.11.85);

01.09.1986 переведена у проектно-конструкторський відділ копіювальницею (наказ від 1.09.86);

01.04.1988 у зв`язку з введенням нових умов оплати праці переведена креслярем (наказ № 1200);

11.10.1990 звільнена за власним бажанням (наказ № 388 від 11.10.90).

Відповідно до форми РС-право до страхового стажу позивача зарахований період з 21.09.1988 по 12.10.1990 як період догляду за дитиною до 3 років.

Не погодившись з рішенням відповідача про відмову у призначенні пенсії на пільгових умовах у частині незарахування до страхового стажу періоду роботи з 02.11.1984 по 20.09.1988, позивач звернулася з цим адміністративним позовом до суду.

V. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно зі статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також, у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Пункт 6 частини першої статті 92 Конституції України встановлено, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV).

Стаття 1 Закону №1058-IV передбачає, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Частиною першою статті 9 Закону № 1058-IV встановлено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Загальні умови призначення пенсії за віком визначені в частині першій статті 26 Закону № 1058-IV. Водночас відносини з приводу призначення пенсії за віком на пільгових умовах та за вислугу років для окремих категорій працівників врегульовані статтею 114 Закону № 1058-IV.

Так, відповідно до частини першої статті 114 Закону № 1058-IV право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

Пунктом 2 частини другої статті 114 Закону № 1058-IV передбачено, що на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Працівникам, які не мають стажу роботи з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім цього пункту відповідного страхового стажу пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 цього Закону: чоловікам - на 1 рік за кожний повний рік такої роботи; жінкам - на 1 рік 4 місяці за кожний повний рік такої роботи.

Судом встановлено, що оскаржуваним рішенням Головного управління в Харківській області від 16.10.2024 № 00 відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії у зв`язку з тим, що у заявниці відсутній необхідний пільговий стаж згідно ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». При цьому до загального стажу роботи не зараховано, зокрема, період згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 02.11.1984 з 02.11.1984 по 01.10.1990.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

12.08.1993 постановою Кабінету Міністрів України № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637), пунктами 1 та 3 якого передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

За відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку № 637.

Суд зазначає, що на момент внесення записів до трудової книжки позивача (у частині спірного періоду) діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 № 162 (у редакції постанови Держкомпраці СРСР від 02.08.1985 №252, зі змінами, внесеними постановою Держкомпраці СРСР від 19.10.1990 №412 (далі - Інструкція № 162), яка містять положення про те, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника; трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Відповідно до пункту 2.2 Інструкції № 162, заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства у присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу.

У трудову книжку вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: нагородження орденами і медалями, присвоєння почесних звань; заохочення за успіхи в роботі, що застосовуються трудовим колективом, а також нагородження і заохочення, передбачені правилами внутрішнього трудового розпорядку і статутами про дисципліну; інші заохочення відповідно до чинного законодавства; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди. Стягнення до трудової книжки не заносяться.

Згідно з пунктом 2.3. Інструкції № 162, всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільнені - в день звільнення та повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

У разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення на іншу постійну роботу, про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується адміністрацією підприємства, де було зроблено відповідний запис. Адміністрація підприємства за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу (пункт 2.5 Інструкції № 162).

Відповідно до пункту 2.8 Інструкції № 162 виправлені відомості про роботу, про переведення на іншу постійну роботу, про нагородження та заохочення та інші мають повністю відповідати оригіналу наказу або розпорядження. У разі втрати наказу чи розпорядження або невідповідності їх фактично виконуваній роботі виправлення відомостей про роботу здійснюється на підставі інших документів, що підтверджують виконання робіт, не зазначених у трудовій книжці. Показання свідків не можуть бути підставою для виправлення занесених раніше записів.

У силу пункту 2.5 Інструкції № 162 у випадку виявлення невірного чи неточного запису відомостей про роботу, переведенні на іншу постійну роботу, про нагороди заохочення та інше виправлення вносяться адміністрацією того підприємства, де був внесений відповідний запис. Адміністрація за новим місцем роботи зобов`язана надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Аналіз вказаних норм свідчить, що законодавством визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку. Всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб, насамперед керівником підприємства, установи, організації в порядку, строк та спосіб, передбачений відповідним законодавством. Самостійне внесення працівником відомостей щодо своєї трудової діяльності, а також внесення виправлень у разі неправильного або неточного запису не передбачено.

Також слід зазначити, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.08.2019 по справі №654/890/17 (провадження №К/9901/22832/18).

Пенсійним органом не зараховано до страхового стажу позивача період її роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 02.11.1984 з 02.11.1984 по 01.10.1990, через велику розбіжність між датою прийняття на роботу та датою створення наказу про прийняття.

Судом встановлено, що трудова книжка позивача серії НОМЕР_1 від 02.11.1984 містить записи про роботу позивача у Запорізькому заводі феросплавів у період з 02.11.1984 по 11.10.1990, при цьому у графі 4 підставою внесення запису № 1 (прийняття на роботу від 02.11.1984) зазначено наказ № 661 від 02.11.1985, тобто датовано пізніше тижневого термін, що суперечить пункту 2.3. Інструкції № 162.

Разом з тим, суд враховує, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудових книжок. Відповідачем не взято до уваги, що не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у ній. Крім того, позивач не може нести відповідальності за правильність заповнення трудових книжках. Вказана правова позиція відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 06.02.2018 у справі №677/277/17, від 17.07.2018 у справі №220/989/17, від 19.12.2019 у справі №307/541/17.

Доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці щодо періоду роботи позивача відповідачем суду не надано, а тому його безпідставно не взято до уваги відповідачем при обрахуванні стажу роботи.

Суд наголошує, що реалізовуючи обов`язок держави щодо забезпечення реалізації права особи на соціальний захист, територіальний орган пенсійного фонду, в межах наданих йому повноважень та відповідно до чинного законодавства, повинен сприяти такій особі у реалізації права на призначення їй пенсії, зокрема, шляхом перевірки правильності оформлення заяви, відповідності викладених у ній відомостей, змісту і належності оформлення, а у випадку їх невідповідності - роз`яснити такій особі її права, а також надати строк для усунення виявлених недоліків. Також у випадку виникнення сумнівів щодо достовірності поданих позивачем документів, відповідач наділений правом звернення до державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій з метою отримання інформації, необхідної для здійснення їхньої діяльності, а також зобов`язаний письмово повідомляти заявника про надання додаткових документів.

Проте відповідачем не надано жодних доказів, які б свідчили про дії спрямовані на проведення перевірки відповідності змісту трудової книжки, а саме первинним документам, які підтверджують характер виконуваної роботи, підприємства, на яких працював позивач, для призначення пенсії.

Отже, якщо поданих позивачем документів для зарахування до страхового стажу спірних періодів було недостатньо, орган Пенсійного фонду мав всі правові підстави для того, щоб самостійно витребувати документи, необхідні для перевірки трудового стажу позивача, провести перевірку, зустрічну перевірку для з`ясування спірних обставини, повідомити позивача про те, які документи необхідно подати додатково, натомість за обставинами справи відповідачем жодних дій вчинено не було, поклавши весь тягар відповідальності на позивача.

У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, це поняття охоплює як «існуюче майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (п.74 рішення ЄСПЛ від 2 березня 2005 року «MALTZAN and Others v. Germany»). ЄСПЛ робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту та формується позиція для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися «активом», вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону.

Відтак статтю 1 зазначеного Протоколу №1 слід застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають в особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей.

Тобто, в зазначених рішеннях ЄСПЛ установив, що наявність «правомірних (законних) очікувань» є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу умовою наявності «правомірних очікувань» у розумінні практики ЄСПЛ є достатні законні підстави. Інакше кажучи, «правомірні (законні) очікування» - очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, хто є носіями відповідного права.

Таким чином, офіційно працевлаштувавшись, маючи відповідні записи у трудовій книжці, позивач мала правомірні очікування, що набувши достатнього пенсійного віку та необхідного страхового стажу, їй буде призначено пенсію за віком.

За таких обставин відповідачем безпідставно не враховано записи у трудовій книжці щодо трудової діяльності позивача при зверненні з заявою про призначення пенсії на підтвердження наявності страхового стажу за періоди роботи з 02.11.1984 по 11.10.1990. При цьому судом встановлено, що до страхового стажу позивача зарахований період з 21.09.1988 по 12.10.1990 як період догляду за дитиною трирічного віку (відповідно до форми РС-право), у зв`язку з чим відповідачем протиправно не зарахований період роботи з 02.11.1984 по 20.09.1988.

Таким чином, оскільки відповідач протиправно не зарахував позивачу до стажу спірний періоди роботи, а саме з 02.11.1984 по 20.09.1988, оскаржуване рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 16.10.2024 № 00 без урахування всіх обставин, що мають значення для його прийняття, у зв`язку з чим воно є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

У позовній заяві представник також посилається на те, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 16.10.2024 № 00 було відмовлено у призначенні пенсії з огляду на недосягнення пенсійного віку та на обґрунтування права позивача на призначення пенсії за віком після досягнення нею 50 років наводить положення пункту «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до прийняття Закону України від 02.03.2015 № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» згідно із Рішенням Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020.

Разом з тим, судом встановлено, що позивач звернулась за призначенням пенсії у віці 57 років, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 16.10.2024 № 00 у призначенні пенсії позивачу ґрунтувалось на недостатності пільгового стажу у позивача, в оскаржуваному рішенні не міститься відмови у зв`язку з недосягненням позивачем пенсійного віку, у зв`язку з чим питання достатності необхідного віку позивачем виходить за межі судового розгляду у цій справі та судом не досліджується.

Обираючи належний спосіб захисту порушеного права у спірних правовідносинах, суд враховує наступне.

За змістом частини четвертої статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Адміністративний суд надає оцінку рішенню суб`єкта владних повноважень на відповідність критеріям правомірності, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, виключно з огляду на зміст такого рішення.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

У контексті наведеного суд враховує, що обчислення стажу відноситься до компетенції органів Пенсійного фонду, і суд не може перебирати на себе таку функцію та здійснювати розрахунок страхового стажу особи та визначати його достатність для призначення пенсії.

У постанові від 26.09.2023 у справі № 420/5833/19 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зауважив, що дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує останнього вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. Натомість, застосування такого способу захисту прав, свобод та інтересів позивача як зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, є правильним тоді, коли останній розглянув клопотання заявника та прийняв рішення, яким відмовив у його задоволенні.

З урахуванням наведеного можна зробити висновок, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом владних повноважень на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт владних повноважень дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати його прийняти рішення з урахуванням оцінки суду.

За приписами частини другої статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи викладене, задля ефективного захисту прав і свобод позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, самостійно обравши спосіб захисту, який відповідає об`єкту порушеного права та у спірних правовідносинах є достатнім, необхідним та ефективним, а саме зобов`язати відповідача зарахувати до страхового стажу період роботи позивача з 02.11.1984 по 20.09.1988, та повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком та прийняти рішення по суті заяви з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

VI. Висновки суду.

Частинами першою, другою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Надавши оцінку усім доказам в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення адміністративного позову.

VII. Розподіл судових витрат.

Квитанцією від 18.12.2024 № 9647-1648-7517-0492 підтверджується сплата позивачем судового збору. За таких обставин, враховуючи вимоги статті 139 КАС України, судові витрати на оплату судового збору у розмірі 968,96 грн підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 16.10.2024 № 00 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 02.11.1984 по 20.09.1988 відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 від 02.11.1984, та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 31.05.2024 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім гривень 96 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повне найменування сторін:

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, місцезнаходження: Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх, Майдан Свободи, м. Харків, 61022; .

Третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, місцезнаходження: пр.Соборний, буд.158-Б, м.Запоріжжя, 69057; .

Рішення у повному обсязі складено та підписано 21.01.2025.

Суддя К.В.Мінаєва