Справа № 460/4516/24
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2025-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2025 рокуЛьвівСправа № 460/4516/24 пров. № А/857/21254/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Гінди О.М., Матковської З.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 липня 2024 року (суддя Зозуля Д.П., м. Рівне) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у квітні 2024 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, в якому просив: визнати дії протиправними щодо відмови про призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити, нарахувати та виплатити пенсію із зменшенням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", починаючи з 02.04.2024. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що є потерпілим від Чорнобильської катастрофи, 4 категорії. Він подав заяву про призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, на підставі ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", проте відповідач 2 прийняв рішення та відмовив у призначенні пенсії, в зв`язку із недостатністю віку виходу на пенсію. Разом з тим, позивач вказує про наявність необхідного періоду проживання у зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993. За наведених обставин позивач вважає, що йому протиправно відмовлено в призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, внаслідок чого порушено гарантоване державою право на пенсійне забезпечення.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 10 липня 2024 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що оскільки позивач в період з 1984 року по 1992 рік проживав/працював на території зони посиленого радіоекологічного контролю то має право на встановлення початкової величини 2 роки для зменшення пенсійного віку. А враховуючи, що загальний період роботи (проживання) позивача на території посиленого радіоекологічного контролю відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ становить 4 роки 6 місяців 13 днів, то має право на зниження пенсійного віку додатково на 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років. Вважає, що матеріалами справи підтверджується право позивача на зменшення пенсійного віку для призначення пенсії на 5 років.

Відповідач подав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити таку без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що Копією посвідчення Серія НОМЕР_1 , виданого 18.08.1994 Рівненською обласною державною адміністрацією підтверджується, що ОСОБА_1 є потерпілим від Чорнобильської катастрофи (категорія 4).

Згідно з довідкою ЦНАП Сарненської міської ради Рівненської області № 88/01-21 від 25.03.2024, позивач зареєстрований з дата реєстрації відсутня по 09.12.1987, з 19.01.1990 по 11.03.1994 роки в м. Сарни Рівненської області, яке віднесено до зони посиленого радіологічного контролю.

Згідно з довідкою виконавчого комітету Люхчанського старостинського округу № 9 Сарненської міської ради Рівненської області № 23-17/366 від 25.03.2024 року, позивач зареєстрований з 11.03.1994 по даний час в с. Люхча Сарненського району Рівненської області, яке віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.

02.04.2024, у зв`язку із досягненням 55 років 09.04.2024, позивач звернувся до управління Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку як особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Рішенням відповідача 2 від 09.04.2024 № 58 позивачу було відмовлено у призначенні пенсії відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Повідомлено, що до загального страхового стажу враховано 31 рік 8 місяців 18 днів. Період проживання у зоні посиленого радіологічного контролю становить 4 роки 2 місяці 4 дні, станом на 01.01.1993, що не дає права на зниження пенсійного віку. Відтак, підстав для призначення пенсії немає.

Не погоджуючись з відмовою органу Пенсійного фонду у призначенні пенсії, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що на момент звернення до органу Пенсійного фонду позивач не досягнув необхідного віку для призначення йому пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку, відповідно до вимог чинного законодавства України він не набув права на призначення такої пенсії.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-XII від 28.02.1991 (далі - Закон №796-XII).

Статтею 49 Закону №796-ХІІ визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV, в редакції, станом на дату виникнення спірних правовідносин).

Зокрема, ч. 1 ст. 26 Закону №1058-IV визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 років.

Відповідно до абзацу 1 статті 55 Закону №796-ХІІ, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Згідно з пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-ХІІ, потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у такому порядку: 2 роки (початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період) та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

В примітці до п. 2 ч. 1 ст. 55 Закону №796-XII зазначено, що початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше (ч.2 ст.55 Закону №796-XII).

Таким чином, особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та яка проживала або працювала на території зони посиленого радіологічного контролю з моменту аварії на ЧАЕС до 01.01.1993 протягом не менше 4 років, має право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку. При цьому постійне проживання такої особи або постійна робота у зазначеній зоні дає особі право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 1 рік за кожні 3 повних роки проживання або роботи на такій території, але не більше 5 років.

Тобто, максимальна величина зменшення пенсійного віку для особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 4 категорії не може перевищувати 5 років.

Згідно з матеріалами справи, підставою для прийняття пенсійним органом рішення про відмову у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку є те, що позивач не досягнув пенсійного віку для призначення пенсії.

Необхідно вказати, що копією посвідчення Серії НОМЕР_1 , виданого 18.08.1994 Рівненською обласною державною адміністрацією підтверджується, що позивач є потерпілим внаслідок Чорнобильської катастрофи. Пред`явник має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Згідно з абз. 6 п.5 Постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 №51 "Про затвердження Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (яка була чинною на момент видачі позивачу первинного посвідчення ) (далі Порядок - №51 ) передбачено, що особам, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, і віднесеним до категорії 4, видаються посвідчення коричневого кольору, серія В.

Відповідно до п.2 Порядку №51, посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", іншими актами законодавства.

Зазначене кореспондується зі змістом частини третьої статті 65 Закону №796-ХІІ, згідно з якою посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" та "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи" є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом.

Таким чином, Законом №796-ХІІ та Порядком №51 чітко визначено, що саме посвідчення відповідної категорії є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, визначеними Законом для такої категорії.

Така позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 31.10.2019 у справі №212/12245/13-а (№К/9901/1087/18), які є обов`язковими для врахування судами в силу вимог ч.5 ст.242 КАС України.

Таким чином, надаючи особі посвідчення Учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або Потерпілий від Чорнобильської катастрофи, Громадянин, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю держава визнає за особою право на пільги, встановленні чинним законодавством для власників такого посвідчення.

Отже, що наявність у позивача посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 4) підтверджує той факт, що з моменту аварії на ЧАЕС та станом на 1 січня 1993 року він постійно проживав у зоні посиленого радіологічного контролю не менше 4 років.

Також, за змістом частин третьої та четвертої статті 15 Закону №796-ХІІ підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

Згідно з довідкою ЦНАП Сарненської міської ради Рівненської області № 88/01-21 від 25.03.2024, позивач зареєстрований з дата реєстрації відсутня по 09.12.1987, з 19.01.1990 по 11.03.1994 роки в м. Сарни Рівненської області, яке віднесено до зони посиленого радіологічного контролю.

Також, відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_2 підтверджується, що ОСОБА_1 з моменту аварії на ЧАЕС (24.04.1986) по 26.11.1987 працював у Сарненському СПТУ № 21 (м. Сарни).

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106, м. Сарни Рівненської області відноситься до 4 зони гарантованого добровільного відселення.

Відтак, загальний період проживання позивача, станом на 01.01.1993, в зоні посиленого радіологічного контролю становить 4 роки 6 місяців 16 днів (в тому числі з врахуванням початкової величини 2 роки), а саме з 24.04.1986 по 26.11.1987, з 19.01.1990 по 01.01.1993.

Вказане апелянтом не заперечується.

До того ж, позивач в подальшому також проживав у зоні гарантованого добровільного відселення, а зокрема у період з 11.03.1994 року по дату видачі довідки від 25.03.2024 №23-17/366.

Згідно позиції Верховного Суду, що викладена у постанові від 08.06.2022 у справі № 380/7535/21 для правильного вирішення спору судам слід встановити кількість років проживання позивачем в зоні поселеного радіоекологічного контролю в цілому.

Апеляційний суд вказує, що відповідно до ч.2 ст.55 Закону №796-ХІІ пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше.

Тобто період проживання (роботи, навчання) позивача в зоні гарантованого добровільного відселення не підлягає включенню в період його проживання (роботи, навчання) в зоні посиленого радіологічного контролю.

Отже, період який дає позивачу право на зниження пенсійного віку в даному випадку це період проживання (роботи, навчання) в зоні посиленого радіологічного контролю.

Як встановлено вище, такий період становить 4 роки 6 місяців 16 днів

Частиною 3 ст.55 №796-XII визначено, що призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону.

Згідно з ч.1 ст.26 Закон №1058-ІV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років.

Як встановлено матеріалами справи, позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії, зв`язку із досягненням 55 років 09.04.2024.

Пунктом 2 частини 1 статті 55 Закону №796-ХІІ обумовлено, що максимальна величина зменшення пенсійного віку для особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 4 категорії не може перевищувати 5 років.

Апеляційний суд погоджується, що враховуючи період проживання 4 роки 6 місяців 16 днів у зоні посиленого радіоактивного контролю станом на 01.01.1993, позивач має право на зменшенням пенсійного віку на 3 роки, відповідно до ст.55 Закону №796-ХІІ (2 роки початкова величина; 1 рік додатково за повних 3 роки проживання в зоні посиленого радіоактивного контролю).

Колегія суддів зазначає, що статтею 55 Закону №796-XII чітко встановлено, що для реалізації права особи на призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку врахуванню підлягають періоди її проживання (працевлаштування, навчання) на території радіоактивного забруднення (у даному випадку в зоні посиленого радіоекологічного контролю) з моменту аварії на Чорнобильській АЕС (26.04.1986) по 01.01.1993. При цьому, в зоні посиленого радіоекологічного контролю такий період станом на 01.01.1993 має становити в сукупності не менше 4 років.

Колегія суддів наголошує, що позивач мав би право на зниження пенсійного віку на 5 років у випадку його проживання у зоні посиленого радіологічного контролю не менше 9 років.

Враховуючи заявлений період проживання у м. Сарни (повних 4 роки, не заперечується позивачем), позивач не набув право на максимальне зменшенням пенсійного віку на 5 років.

Отже, в силу вимог ст. 55 Закону №796-XII позивач набуде право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку в 57 років (60 років - 3 роки зменшення пенсійного віку).

Апеляційний суд резюмує, що на момент звернення до органу Пенсійного фонду позивач не досягнув необхідного віку для призначення їй пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку, відтак не набув права на призначення такої пенсії.

Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову.

В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Міркування і твердження апелянта не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 липня 2024 року у справі №460/4516/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
З. М. Матковська