Справа № 308/9079/24
Суддя: Данко В. Й.
Дата ухвалення: 2025-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 308/9079/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2025 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді - Данко В.Й.,

за участю:

секретаря судових засідань Ткаченко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ужгороді в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін адміністративну справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності

в с т а н о в и в:

до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , місце фактично проживання: АДРЕСА_2 (далі позивач) надійшла позовна заява до ІНФОРМАЦІЯ_1 код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 (далі відповідач), у якій позивач просить суд:

-скасувати постанову т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 №12379 від 21.05.2024.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивача притягнуто до відповідальності за те, що він в порушення ч. 6 ст. 22 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» не мав при собі військово-облікового документа. Вказана обставина не відповідає дійсності, оскільки позивач пред`являв фотокопію свого військово-облікового документа та повідомляв, що на розгляд протоколу надасть оригінал відповідного документу.

Позивач вказує на те, що приписи ч. 6 ст. 22 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» не містять вимог мати при собі та пред`являти саме оригінал документа.

Як стверджує позивач, з правами, передбаченими ст. 268 КУпАП, його ознайомили лише формально. З огляду на те, що розгляд справи та винесення постанови відбулося в строк менше години після складання протоколу позивач був позбавлений можливості пред`явити оригінал військово-облікового документа, що призвело до накладення на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 гривень.

Крім того, позивач зазначає про те, що протокол про адміністративне правопорушення, як відображено в його преамбулі, складений за ч. 2 ст. 210 КУпАП, тоді як його зміст вказує на правопорушення ч. 2 ст. 210-1 КУпАП. Тобто, на переконання позивача, незрозумілим є те, яке саме порушення йому інкриміновано.

Також позивач звертає увагу на те, що до ІНФОРМАЦІЯ_2 прийшов на прохання працівників поліції, матеріали про його затримання, які могли би підтвердити вчинення ним правопорушень за ст.ст. 210, 210-1 КУпАП, не складалися.

Штрафну санкцію в розмірі 17 000 грн. позивач вважає значною та обтяжливою.

Поряд із цим, позивач зазначає про те, що за обставин, які склалися у його ситуації, відповідач не був позбавлений можливості застосувати положення ст. 22 КУпАП.

09.01.2025 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У поданому відзиві представник відповідача просив суд поновити строк для його подання. Клопотання про поновлення строку обґрунтоване тим, що в період грудня 2024 року і на початку січня 2025 року в Ужгородському РТЦК здійснювалася передислокація служб і відділів до інших службових приміщень, що зумовило перебої в роботі комунікаційних мереж.

Суд вказує на те, що ухвалою про відкриття провадження у справі відповідачу встановлено 10-денний строк для подання відзиву на позовну заяву, починаючи з дати отримання ухвали про відкриття.

Згідно з довідкою про доставку електронного документу ухвалу про відкриття доставлено до електронного кабінету відповідача 28.06.2024.

Отже, останнім днем 10-денного строку є 08.07.2024, тобто в даному випадку відзив подано з пропуском строку, встановленого судом в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Підстав для поновлення процесуального строку суд не вбачає, оскільки стверджувані представником відповідача обставини не можуть вважатися поважними, так як, по-перше, обставини, на які посилається представник відповідача хронологічно стосуються періоду поза 10-денним строком для подання відзиву.

По-друге, представник відповідача не надав доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в обґрунтування поновлення строку для подання відзиву.

У зв`язку з цим суд доходить до переконання про відсутність підстав для врахування поданого представником відповідача відзиву на позовну заяву (окрім доказів, які були долучені до відзиву через їх витребування судом із власної ініціативи), а тому подану заяву по суті спору слід залишити без розгляду.

Згідно з частиною 1 статті 269 КАС України у справах, визначених статтями 273-277, 280-283-2, 285-289 цього Кодексу, заявами по суті справи є позовна заява та відзив на позовну заяву (відзив).

Відповідно до частини 5 статті 159 КАС України суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це необхідним.

За обставин цієї справи представник позивача подав процесуальний документ, який назвав «додаткові обґрунтування позовних вимог по справі» та відповідь на відзив, тобто документів, подання яких приписами процесуального закону для категорії справ, що в даному випадку розглядається судом, не передбачено.

В силу цитованих положень частини 1 статті 269 та частини 5 статті 159 КАС України суд вважає, що відсутні підстави для врахування «додаткових обґрунтувань позовних вимог по справі» та відповіді на відзив, оскільки їх подання для у справі, що розглядається, не передбачено, а подання додаткових пояснень у відповідності до частини 5 статті 159 КАС України суд необхідним не визнавав.

Отже, означені процесуальні документи слід залишити без розгляду та відхилити.

У судове засідання учасники процесу не з`явилися, належним чином повідомлені про час, дату і місце його проведення, клопотання про відкладення не подали.

Ухвалою від 11.06.2024 суддя Лемак О.В. прийняла позовну заяву до розгляду та відкрила провадження у справі.

Відповідно до розпорядження №243 від 14.11.2024 проведено повторний перерозподіл справи №308/9079/24 між суддями.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.11.2024 головуючим суддею визначено Данка Віктора Йосиповича.

Ухвалою від 15.11.2024 суддя Данко В.Й. прийняв справу до свого провадження та продовжив розгляд справи.

Ухвалою від 04.12.2024 суд відмовив у задоволенні клопотання представника позивача про проведення судового засідання у режимі відеоконференції.

Заходи забезпечення позову та доказів, у тому числі шляхом їх витребування, не застосовувалися.

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Згідно з постановою т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 позивача визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 гривень.

Як слідує зі змісту оскаржуваної постанови, підставою для притягнення позивача до адміністративної відповідальності стало те, що 21.05.2024 о 20:40 год. позивач прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 , де було встановлено, що останній не має при собі військово-обліковий документ, чим порушив ч. 6 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Дії позивача кваліфіковано за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП з посиланням на те, що правопорушення вчинено в особливий період.

У матеріалах справи наявна копія протоколу №1096/3 від 21.05.2024.

Як відображено в означеному протоколі, розгляд справи про адміністративне правопорушення відбудеться о 22:50 год. 21.05.2024 у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У згаданому протоколі наявний підпис позивача, що підтверджує роз`яснення йому змісту ст. 63 Конституції України, прав за ст. 268 КУпАП, а також засвідчує повідомлення позивача про час, дату і місце розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Згідно з наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 №679 від 26.10.2023 право на складання протоколів про адміністративні правопорушення надано, зокрема, ОСОБА_4 .

Вважаючи вказану постанову протиправною, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив із такого.

Частиною 2 статті 19 Конституції України від 28.06.1991 №254к/96-ВР визначено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Наведена норма Основного Закону означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

«На підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень: повинен бути утвореним у порядку, визначеному Конституцією та законами України; зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

«У межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення та вчиняти дії відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх.

«У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Відповідно до частини першої статі 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з частинами 1, 2 статті 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

За статтею 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Як передбачено приписами статті 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з положеннями статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 210-1 КУпАП встановлено відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Частиною 3 ст. 210-1 КУпАП встановлено відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період.

Отже, за змістом ч. 3 ст. 210-1 КУпАП відповідальність настає за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період.

Виходячи з визначення поняття «особливий період», наведеного у статті 1 Закону України від 06.12.1991 № 1932-XII «Про оборону України», статті 1 Закону України від 21.10.1993 № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», та враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду щодо початку і закінчення цього періоду, викладені в постанові від 26.08.2020 у справі № 813/402/17, особливий період в Україні настав із 17.03.2014 на підставі Указу Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» та на час виникнення спірних у цій справі правовідносин продовжував діяти.

Відповідно до ч. 6 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» в редакції від 18.05.2024, яка діяла на момент стверджуваного позивачем порушення та складання оскаржуваної постанови, у період проведення мобілізації (крім цільової) громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років зобов`язані мати при собі військово-обліковий документ та пред`являти його за вимогою уповноваженого представника територіального центру комплектування та соціальної підтримки або поліцейського, а також представника Державної прикордонної служби України у прикордонній смузі, контрольованому прикордонному районі та на пунктах пропуску через державний кордон України.

Під час перевірки документів уповноважений представник територіального центру комплектування та соціальної підтримки або поліцейський здійснює фото- і відеофіксацію процесу пред`явлення та перевірки документів із застосуванням технічних приладів та засобів фото- та відеофіксації, а також може використовувати технічні прилади, засоби та спеціалізоване програмне забезпечення з доступом до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

Водночас цією статтею передбачено, що вимоги, зазначені стосовно здійснення уповноваженими представниками територіального центру комплектування та соціальної підтримки фото- і відеофіксації процесу пред`явлення та перевірки документів із застосуванням технічних приладів та засобів фото- та відеофіксації, застосовуються з 17.07.2024.

За обставин цієї справи суд критично оцінює посилання позивача на пред`явлення ним фотокопії свого військово-облікового документа, оскільки ці обставини жодним чином не підтверджуються.

Матеріали справи не містять відомостей про існування якоїсь фотокопії військово-облікового документа позивача, котру останній пред`являв днем складання оскаржуваної постанови, тобто 21.05.2024.

Жодних зауважень, заперечень чи доповнень під час складання протоколу про адміністративне правопорушення та спірної постанови позивач не висловлював.

Більше того, суд вказує на непослідовність процесуальної позиції позивача, який з одного боку, покликаючись на пред`явлення фотокопії військово-облікового документа, заперечує проти наявності у його діях складу інкримінованого адміністративного правопорушення, одночасно вказує про можливість відповідача звільнити його від відповідальності на підставі ст. 22 КУпАП.

За змістом наведеної норми в редакції КУпАП від 19.05.2024, яка діяла на момент складання оскаржуваної постанови, при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення орган (посадова особа), уповноважений вирішувати справу, може звільнити порушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням.

Тобто застосування означених положень можливе лише у випадках малозначності вчиненого адміністративного правопорушення. Натомість відсутність складу правопорушення є тією обставиною, яка в розумінні ст. 247 КУпАП, виключає провадження в справі про адміністративне правопорушення.

Із урахуванням викладеного суд відхиляє аргументи позивача про те, що він пред`являв фотокопію свого військово-облікового та, як наслідок, не порушував вимог ч. 6 ст. 22 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку».

Твердження позивача про те, що він повідомляв, що на розгляд протоколу надасть оригінал відповідного документу є недоречними, оскільки не спростовують попередніх висновків суду про відсутність у позивача при собі на момент пред`явлення вимоги від уповноваженого представника територіального центру комплектування та соціальної підтримки, тобто до складання протоколу та спірної постанови, військово-облікового документу.

Звідси, наведений позивачем аргумент не спростовує факту наявності адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

Поряд із цим, суд зауважує про те, що ч. 6 ст. 22 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» не містить положень, які би дозволяли відтермінувати пред`явлення військово-облікового документа на майбутнє, якщо на момент вимоги, в тому числі від уповноваженого представника територіального центру комплектування та соціальної підтримки, відповідного документу запитувана особа з певних причин при собі не має.

Подальше представлення у майбутньому військово-облікового документа не свідчить про можливість не пред`являти такий документ за вимогою уповноваженого представника територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Із урахування викладеного суд вважає помилковими доводи про те, що позивач в силу того, що розгляд справи та винесення постанови відбулися в строк менше години після складання протоколу, був позбавлений можливості пред`явити оригінал військово-облікового документа.

Беручи до уваги попередні висновки суду, слід констатувати, що подальша можливість позивача пред`явити оригінал військово-облікового документа не має значення для вирішення питання про наявність чи відсутність у його діях ознак адміністративного правопорушення, що поставлене йому у вину.

Резюмуючи, суд вказує на те, що інформування особи має на меті забезпечення її участі в розгляді уповноваженим державним органом справи про адміністративне правопорушення, задля можливості реалізації наданих їй процесуальних прав.

Належність повідомлення особи про час, дату та місце розгляд адміністративних матеріалів по її справі, як і роз`яснення прав за ст. 268 КУпАП, є процедурним елементом процесуальної форми.

При цьому позивач упродовж розгляду цієї справи не заперечував те, що, по-перше, права, передбачені ст. 268 КУпАП йому роз`яснено, а, по-друге, складання протоколу та оскаржуваної постанови здійснювалося у його присутності. Про час, дату і місце розгляду справи позивач був повідомлений, що підтверджується його підписом у протоколі №1096/3 від 21.05.2024.

У вимірі фактичних обставин ситуації, що склалася, позивачу забезпечено право бути присутнім при розгляді справи про адміністративне правопорушення та вирішенні питання щодо притягнення його до адміністративної відповідальності.

На переконання суду, той факт, що період часу між складанням протоколу про адміністративне правопорушення та винесенням оскаржуваної постанови був незначним, жодним чином не вплинув на правильність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Суд критично оцінює твердження позивача про формальність його ознайомлення з правами, передбаченими ст. 268 КУпАП, так як доказів заявлення клопотань про перенесення розгляду справи з тим, щоб реалізувати якісь права з переліку, визначеного зазначеною статтею, позивач не надав.

Більше того, позивач жодним чином не обґрунтував те, неможливість реалізації яких саме прав у даному випадку була настільки суттєвою, що могла би призвести до ухвалення відповідачем діаметрально протилежного рішення.

Суд не погоджується із аргументом позивача про незрозумілість того, яке саме порушення йому інкриміноване, оскільки вказане твердження сторони у справі повністю спростовується змістом оскаржуваної постанови.

Існування окремих розбіжностей щодо правової норми у протоколі про адміністративне правопорушення не є суттєвими, оскільки наявні адміністративні матеріали з належною достатністю та чіткістю дозволяють ідентифікувати суть інкримінованого позивачу правопорушення, а також кваліфікацію поведінки позивача відповідачем.

На переконання суду, неприйнятними є аругменти позивача про те, що до ІНФОРМАЦІЯ_2 він прийшов добровільно, а матеріали про його затримання за ст.ст. 210, 210-1 КУпАП, не складалися, зважаючи на таке.

Постановою Кабінету Міністрів України № 560 від 16.05.2024 затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (далі Порядок №560), який визначає, зокрема, механізм реалізації повноважень та взаємодію між місцевими держадміністраціями, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від підпорядкування і форми власності, органами військового управління, органами та підрозділами, що входять до системи поліції, та посадовими особами територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки з організації проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період; процедуру оповіщення військовозобов`язаних та резервістів, їх прибуття до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, військових частин Збройних Сил, інших військових формувань, Центрального управління або регіонального органу СБУ чи відповідного підрозділу розвідувальних органів; процедуру перевірки військово-облікових документів громадян, уточнення персональних даних військовозобов`язаних та резервістів та внесення відповідних змін у військово-облікові документи; процедуру надання військовозобов`язаним та резервістам відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та її оформлення; організацію медичного огляду військовозобов`язаних та резервістів для визначення придатності до військової служби; процедуру оформлення призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період; механізм відправлення військовозобов`язаних та резервістів до місць проходження військової служби.

Суд зауважує, що в даному випадку з огляду на час виникнення спірних правовідносин застосуванню підлягають положення Порядку №560 в редакції від 16.05.2024.

За змістом пунктів 49-50 Положення №560 від 16.05.2024 у період проведення мобілізації (крім цільової) уповноважені представники територіального центру комплектування та соціальної підтримки або поліцейські, а також представники Держприкордонслужби мають право вимагати у громадян чоловічої статі віком від 18 до 60 років військово-обліковий документ (військово-обліковий документ в електронній формі) разом з документом, що посвідчує особу.

Право на перевірку військово-облікового документа (військово-облікового документа в електронній формі) у резервістів та військовозобов`язаних під час мобілізації надається представникам територіального центру комплектування та соціальної підтримки, уповноваженим вручати повістки (далі - уповноважені представники).

Пунктом 54 Порядку №560, з-поміж іншого, передбачено, що під час перевірки військово-облікового документа: уповноважений представник територіального центру комплектування та соціальної підтримки зобов`язаний назвати своє прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності), посаду, а також пред`явити посвідчення особи, уповноваженої вручати повістки, разом з паспортом громадянина (посвідченням офіцера, військовим квитком); поліцейські та представники органів охорони державного кордону або їх структурних підрозділів Держприкордонслужби відрекомендовуються у порядку, визначеному наказами керівників Національної поліції та Держприкордонслужби відповідно.

У ході перевірки документів перевіряється приналежність громадян щодо військового обов`язку, звіряються їх персональні дані, дані військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів (територіального центру комплектування та соціальної підтримки). Із зазначеною метою представники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів охорони державного кордону або їх структурних підрозділів Держприкордонслужби та поліцейські можуть використовувати технічні прилади, засоби та спеціалізоване програмне забезпечення з доступом до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

У разі встановлення, що громадянин порушує правила військового обліку, визначені Порядком організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 р. № 1487 (Офіційний вісник України, 2023 р., № 5, ст. 409), або Законом України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, виявлення розбіжностей військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів старший групи оповіщення пропонує резервісту або військовозобов`язаному (крім резервістів та військовозобов`язаних СБУ та розвідувальних органів) прослідувати до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік, проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби, уточнення своїх персональних даних, даних військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів. Із зазначеною метою громадянину оформляється та вручається повістка.

У разі відмови прослідувати до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки поліцейський, який входить до складу групи оповіщення, проводить адміністративне затримання та доставлення громадянина до такого центру на підставі статей 261 і 262 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Системний аналіз наведеного законодавства дає підстави для висновку про те, що проведення адміністративне затримання є наслідком відмови прослідувати до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Попри це, не затримання особи безумовно не свідчить про відсутність будь-яких порушень з боку відповідної особи.

У зв`язку з цим відсутність матеріалів щодо затримання позивача не перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку з відсутністю інкримінованого йому правопорушення.

Доводи про те, що надмірну обтяжливість застосованого до позивача штрафу в розмірі 17 000 гривень є неспроможними, оскільки в даному випадку санкція ч. 3 ст. 210-1 КУпАП передбачала, що відповідне стягнення застосовується у розмірі від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, застосований до позивача розмір штрафу в межах санкції ч. 3 ст. 210-1 КУпАП є мінімальним.

Посилання та обтяжливість штрафу цілком узгоджується із метою адміністративного стягнення, визначеною ст. 23 КУпАП, за змістом якої адміністративне стягнення застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Повертаючись до аргументів позивача щодо застосування положень ст. 22 КУпАП, суд вказує на таке.

Відповідно до ст. 24 КУпАП за вчинення адміністративних правопорушень можуть застосовуватись такі адміністративні стягнення: 1) попередження; 2) штраф; 3) оплатне вилучення предмета, який став знаряддям вчинення або безпосереднім об`єктом адміністративного правопорушення; 4) конфіскація: предмета, який став знаряддям вчинення або безпосереднім об`єктом адміністративного правопорушення; грошей, одержаних внаслідок вчинення адміністративного правопорушення; 5) позбавлення спеціального права, наданого даному громадянинові (права керування транспортними засобами, права полювання); позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю; 5-1) громадські роботи; 6) виправні роботи; 6-1) суспільно корисні роботи; 7) адміністративний арешт; 8) арешт з утриманням на гауптвахті.

Законами України може бути встановлено й інші, крім зазначених у цій статті, види адміністративних стягнень.

Законами України може бути передбачено адміністративне видворення за межі України іноземців і осіб без громадянства за вчинення адміністративних правопорушень, які грубо порушують правопорядок.

Усне зауваження не є видом адміністративного стягнення, передбаченим КУпАП.

Крім того, ч. 3 ст. 210-1 КУпАП також не передбачено адміністративної відповідальності у вигляді усного зауваження.

Відповідно до ст. 22 КУпАП у релевантній редакції, яка діяла на момент складання оскаржуваної постанови, при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення орган (посадова особа), уповноважений вирішувати справу, може звільнити порушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням.

Отже, саме орган (посадова особа), уповноважена вирішувати справу має можливість звільнення особи від адміністративної відповідальності при малозначності правопорушення, а не суд.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи №(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи бездіяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. При реалізації дискреційного повноваження суб`єкт владних повноважень зобов`язаний поважати основоположні права особи, додержуватися: конституційних принципів; принципів реалізації відповідної владної управлінської функції; принципів здійснення дискреційних повноважень; змісту публічного інтересу; положень власної компетенції; вказівок, викладених у інтерпретаційних актах; фахових правил, закріплених у нормативних актах; адміністративної практики; судової практики; процедурних вимог.

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Суд наголошує, що відповідно до ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Таким чином, суд вважає, що у межах даної справи відповідач наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд, обираючи спосіб притягнення винної особи до відповідальності.

За обставин цієї справи суд першої інстанції не вправі втручатися у дискреційні повноваження відповідача.

Вказаний підхід узгоджується із правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 31.10.2019 у справі № 266/3228/16-а та від 26.05.2020 у справі № 520/2098/17.

Суд зауважує про те, що Інструкція зі складання територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки протоколів та оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення затверджена наказом Міністерства оборони України №3 від 01.01.2024 (далі Інструкція №3).

Відповідно до пункту 2 розділу І цієї Інструкції уповноважені посадові особи територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, яким надано право складати протоколи про адміністративні правопорушення (додаток 1) (далі - протокол), передбачені статтями 210, 210-1, 211 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), визначаються наказами керівників відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Згідно з наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 №679 від 26.10.2023 право на складання протоколів про адміністративні правопорушення надано, зокрема, ОСОБА_4 .

Отже, протокол про адміністративне правопорушення складений уповноваженою особою.

Згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За правилами ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Таким чином, цитованою нормою КАС України визначено вичерпний перелік судових рішень, які суд першої інстанції може приймати у справах з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності.

Оскільки відповідачем належними та допустимими доказами доведено законність спірної постанови, суд вважає, що оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень слід залишити без змін, а позовну заяву без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись статтями 72-77, 90, 242-246, 286 КАС України, суд

у х в а л и в:

постанову №12379 за справою про адміністративне правопорушення від 21.05.2024 залишити без змін, а позовну заяву ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складено та підписано 20 січня 2025 року.

Суддя В.Й. Данко