Справа № 300/2640/24
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2025-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2025 рокуЛьвівСправа № 300/2640/24 пров. № А/857/21280/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П., Обрізко І.М.,

розглянувши в письмовому провадженні в м.Львові апеляційну Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 липня 2024 року (головуючий суддя Тимощук О.Л.), ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні в м. Івано-Франківськ у справі № 300/2640/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

05.04.2024 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив: визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Одеській області від 12.03.2024 №69 про відмову у зарахуванні трудового стажу ОСОБА_1 за періоди роботи на території російської федерації: з 17.02.2001 по 18.02.2002; з 08.04.2003 по 31.12.2003; з 01.01.2004 по 11.05.2008; з 19.12.2008 по 30.07.2009; з 03.12.2010 по 12.03.2015; з 01.04.2015 по 26.03.2016; з 28.03.2016 по 18.01.2017; з 19.01.2017 по 15.12.2017 згідно із записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 26.08.1981 та вкладці в трудову книжку серії НОМЕР_2 від 01.04.2015; зобов`язати ГУ ПФУ в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи на території російської федерації: з 17.02.2001 по 18.02.2002; з 08.04.2003 по 31.12.2003; з 01.01.2004 по 11.05.2008; з 19.12.2008 по 30.07.2009; з 03.12.2010 по 12.03.2015; з 01.04.2015 по 26.03.2016; з 28.03.2016 по 18.01.2017; з 19.01.2017 по 15.12.2017 згідно із записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 26.08.1981 та вкладці в трудову книжку серії НОМЕР_2 від 01.04.2015.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 липня 2024 року позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 12.03.2024 №69 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи на території російської федерації з 17.12.2001 по 18.02.2002; з 08.04.2003 по 31.12.2003; з 01.01.2004 по 11.05.2008; з 19.12.2008 по 30.07.2009; з 03.12.2010 по 12.03.2015; з 01.04.2015 по 26.03.2016; з 28.03.2016 по 18.01.2017; з 19.01.2017 по 15.12.2017 згідно із записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 26.08.1981 та вкладки в трудовій книжці серії НОМЕР_2 від 01.04.2015 та призначити пенсію за віком з 02.03.2024. У задоволенні решти вимог позовної заяви відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасників угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР до набрання сили вказаної угоди. Суд першої інстанції вказав, що денонсація Угоди від 13.03.1992 означає, що вказана Угода припинила породження зобов`язань для сторін у майбутньому, але не впливає на права, зобов`язання або юридичне становище учасників цієї Угоди, які виникли в результаті її виконання, - вони зберігаються і після припинення вказаної Угоди. Суд першої інстанції зазначив, що не зарахування стажу роботи в період чинності міжнародної угоди, які працювали за межами України, у зв`язку з денонсацією угоди щодо пенсійного забезпечення з державами, - є неприпустимим, оскільки є порушенням правої визначеності як складового аспекту принципу верховенства права. Суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність посилання відповідача на вихід росії з Угоди від 13.03.1992, як на підставу для незарахування позивачу стажу, набутого на території російської федерації в період дії такої угоди для всіх її учасників.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 липня 2024 року та в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що вік позивача 60 років, а страховий стаж позивача складає 18 років 07 місяців 08 днів, відтак позивач не набув достатнього страхового стажу для призначення пенсії за віком згідно Закону №1058-IV. Скаржник вказує, що позивачу не враховано періоди роботи в російській федерації з 17.12.2001 по 18.02.2002; з 08.04.2003 по 31.12.2003; з 01.01.2004 по 11.05.2008; з 19.12.2008 по 30.07.2009; з 03.12.2010 по 12.03.2015; з 01.04.2015 по 26.03.2016; з 28.03.2016 по 18.01.2017; з 19.01.2017 по 15.12.2017, оскільки Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року припинила свою дію для України 19.06.2023, а тому пенсії громадянам, які проживали/працювали на території російської федерації, призначаються на умовах, визначених Законом № 1058-IV, при цьому, до страхового стажу зараховується періоди роботи на території російської федерації по 31.12.1991. Скаржник стверджує, що завдання з розгляду заяви позивача про призначення пенсії за віком згідно Закону №1058-IV Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області виконано, надалі правовідносини з позивачем мають відбуватися з органом Пенсійного фонду за місцем проживання позивача, а саме з Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області. Скаржник також заперечує щодо стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 1000 грн, оскільки сума, яка зазначена в позовній заяві є значно завищеною та неспівмірною з наданими послугами.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції і необхідність залишення його без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині вимогам статті 242 КАС України відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що записами трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 26.08.1981 та вкладки у трудову книжку серії НОМЕР_2 від 01.04.2015, підтверджено періоди роботи позивача на території російської федерації, зокрема, з 17.12.2001 по 18.02.2002; з 08.04.2003 по 11.05.2008; з 19.12.2008 по 30.07.2009; з 03.12.2010 по 12.03.2015; з 01.04.2015 по 26.03.2016; з 28.03.2016 по 18.01.2017; з 19.01.2017 по 15.12.2017.

Позивач 05.03.2024 звернувся до ГУ ПФУ в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за віком.

Заяву позивача про призначення пенсії за принципом екстериторіальності передано на розгляд в ГУ ПФУ в Одеській області, яке за результатами розгляду документів, доданих до заяви прийняло рішення №69 від 12.03.2024 про відмову в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до змісту зазначеного рішення, до страхового стажу не зараховано періоди роботи: з 17.12.2001 по 18.02.2002; з 08.04.2003 по 31.12.2003; з 01.01.2004 по 11.05.2008; з 19.12.2008 по 30.07.2009; з 03.12.2010 по 12.03.2015; з 01.04.2015 по 26.03.2016; з 28.03.2016 по 18.01.2017; з 19.01.2017 по 15.12.2017 згідно із записами трудової книжки серії НОМЕР_1 від 26.08.1981, оскільки з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.

Листом №0900-0208-8/16002 від 15.03.2024 ГУ ПФУ в Івано-Франківській області надіслало позивачу рішення №69 від 12.03.2024 про відмову в призначенні пенсії за віком.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, з метою захисту порушеного права, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 (далі по тексту - Закон № 1058-IV).

У розумінні абз.22 статті 1 Закону №1058-IV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Частиною першою статті 9 Закону №1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно із частиною першою статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною четвертою вказаної статті Закону №1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Як встановлено судом першої інстанції, позивачу відмовлено у зарахуванні до страхового стажу періоду його роботи з 17.12.2001 по 18.02.2002; з 08.04.2003 по 31.12.2003; з 01.01.2004 по 11.05.2008; з 19.12.2008 по 30.07.2009; з 03.12.2010 по 12.03.2015; з 01.04.2015 по 26.03.2016; з 28.03.2016 по 18.01.2017; з 19.01.2017 по 15.12.2017 на території російської федерації згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 26.08.1981 та вкладки в трудовій книжці серії НОМЕР_2 від 01.04.2015, оскільки з 01.01.2023 року росія призупинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року.

Разом з тим, суд першої інстанції обґрунтовано визначив, що частиною першою статті 4 Закону №1058-IV встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається, зокрема, з міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Відповідно до статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав в сфері пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року (далі - Угода) пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди і членів їх сімей здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої вони проживають.

Метою Угоди є взаємне визнання і виконання державами-учасницями зобов`язань відносно непрацездатних осіб, які набули право на пенсійне забезпечення на їхній території або на території інших республік за період їх входження в СРСР і реалізують це право на території держав-учасниць Угоди». Держави-учасниці цієї Угоди, визнавши відповідальність за пенсійне забезпечення своїх громадян, взяли на себе зобов`язання щодо захисту їхніх пенсійних прав.

Статтею 5 Угоди передбачається, що ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав-учасниць Угоди.

Частинами другої, третьої статті 6 Угоди передбачено, що для встановлення права на пенсію громадянам держав-учасників Угоди враховується трудовий стаж, придбаний на території будь-якої з цих держав, а так само на території колишнього СРСР за час до набрання чинності цієї Угоди. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Таким чином, на громадян України, які працювали на територіях інших держав учасниць Співдружності Незалежних Держав, які приєднались до вказаної Угоди, розповсюджувалась дія нормативних актів приймаючої Держави в галузі пенсійного забезпечення, у тому числі тих, які визначали порядок зарахування трудового стажу, його пільгового обчислення.

З огляду на викладене, цією Угодою визначено стаж, який підлягає врахуванню при визначенні розміру пенсії, а відтак і заробіток за відповідний період підлягає включенню при обчисленні пенсії.

У спірному рішенні про відмову в призначенні пенсії пенсійний орган зазначив, що з 01.01.2023 року російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 року №1328 визначено вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992 року.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що всі первинні документи не можуть піддаватися сумніву та позбавляти особу права на отримання пенсії, тільки з тих міркувань, що Україною у зв`язку з військовою агресією рф припинено співробітництво та обмін поштою з рф.

До того ж Постанова Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 року №1328 не має зворотньої сили та не може розповсюджуватись на період праці позивача роботи з 17.12.2001 по 18.02.2002; з 08.04.2003 по 31.12.2003; з 01.01.2004 по 11.05.2008; з 19.12.2008 по 30.07.2009; з 03.12.2010 по 12.03.2015; з 01.04.2015 по 26.03.2016; з 28.03.2016 по 18.01.2017; з 19.01.2017 по 15.12.201 року на території рф.

Відтак, суд першої інстанції правильно визначив необґрунтованими доводи пенсійного органу щодо неможливості зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду його роботи в рф, з огляду на припинення 01.01.2023 року участі російської федерації в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року, оскільки у період роботи позивача в російській федерації вказана Угода була чинною та передбачала право на пенсію громадянам держав - учасниць Угоди з врахуванням трудового стажу, набутого на території будь-якої з цих держав.

Водночас суд апеляційної інстанції зазначає, що за наявності чинних, у період роботи позивача, положень Угоди, що передбачали відповідне право, позивач не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні спірного періоду роботи до страхового стажу.

Так, згідно записів у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 26.08.1981 та вкладки в трудовій книжці серії НОМЕР_2 від 01.04.2015 позивач працював на теритрії рф з 17.12.2001 по 18.02.2002; з 08.04.2003 по 11.05.2008; з 19.12.2008 по 30.07.2009; з 03.12.2010 по 12.03.2015; з 01.04.2015 по 26.03.2016; з 28.03.2016 по 18.01.2017; з 19.01.2017 по 15.12.2017, що не спростовано та не оспорюється відповідачем.

Враховуючи викладене відмова відповідача у зарахуванні до страхового стажу позивача спірних періодів роботи відповідно до записів трудової книжки є протиправною, оскільки стаж підтверджується основним документом - трудовою книжкою працівника.

Таким чином, оскаржуване рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №69 від 12.03.2024 року про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком є протиправним та підлягає скасуванню.

Як це правильно зазначив суд першої інстанції, що вирішуючи питання щодо наявності підстав для зобов`язання пенсійного органу призначити пенсію, суд повинен перевірити усі умови, за яких відповідач зобов`язаний таку пенсію призначити.

Так, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України та відповідно до копії паспорта серії НОМЕР_3 , виданого 27.10.2011, досягнув 60-ти річного віку 01.03.2024.

Щодо страхового стажу, то безспірними є стаж 18 років 07 місяців 08 днів, які самостійно визначені відповідачем у спірному рішенні. Окрім цього, до страхового стажу підлягають зарахуванню спірні періоди з 17.12.2001 по 18.02.2002; з 08.04.2003 по 31.12.2003; з 01.01.2004 по 11.05.2008; з 19.12.2008 по 30.07.2009; з 03.12.2010 по 12.03.2015; з 01.04.2015 по 26.03.2016; з 28.03.2016 по 18.01.2017; з 19.01.2017 по 15.12.2017 згідно із записами трудової книжки серії НОМЕР_1 від 26.08.1981 та вкладки в трудову книжку серії НОМЕР_2 від 01.04.2015, які, як це правильно встановлено судом першої інстанції, безпідставно не зараховано ГУ ПФУ в Одеській області. Такі періоди становлять понад 12 років 10 місяців страхового стажу, отже, з урахуванням спірних періодів страховий стаж позивача становить понад необхідний 31 рік.

Отже, висновки суду першої інстанції про те, що у позивача наявний вік та страховий стаж, що відповідають всім критеріям, необхідним для призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідають встановленим обставинам справи.

Згідно з частиною 1 статті 45 Закону №1058-ІV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку.

Пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку (пункт 1 частини 1 статті 45 Закону №1058-ІV).

Таким чином, враховуючи встановлені обставини та висновки, суд апеляційцйної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що для ефективного відновлення порушеного права позивача на пенсійне забезпечення слід зобов`язати відповідача зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи на території російської федерації з 17.12.2001 по 18.02.2002; з 08.04.2003 по 31.12.2003; з 01.01.2004 по 11.05.2008; з 19.12.2008 по 30.07.2009; з 03.12.2010 по 12.03.2015; з 01.04.2015 по 26.03.2016; з 28.03.2016 по 18.01.2017; з 19.01.2017 по 15.12.2017 згідно з записами трудової книжки серії НОМЕР_1 від 26.08.1981 та вкладки в трудову книжку серії НОМЕР_2 від 01.04.2015, а також вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача призначити пенсію за віком з 02.03.2024, тобто з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку.

Стосовно аргументів скаржника про те, що у даному випадку вимоги зобов`язального характеру мають бути адресовані до пенсійного органу, за місцем проживання позивача, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

У справі, яка розглядається судом першої інстанції встановлено, що рішенням про відмову у призначенні пенсії за віком від 12.03.2024 №69 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком за його заявою від 05.03.2024.

Тож, дії зобов`язального характеру щодо зарахування до страхового стажу спірних періодів роботи на території рф та призначення позивачу пенсії за віком має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про призначення позивачу пенсії за віком, яким у цьому випадку є Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

Наведена правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 07.05.2024 у справі №460/38580/22, від 24.05.2024 у справі №460/17257/23 та від 16.10.2024 у справі №140/14380/23.

Щодо аргументів скаржника про стягнення витрат на правову допомогу, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Приписами частини 1 статті 132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.3 ст.132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Частинами 2, 3 ст. 134 КАС України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини 9 статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 №5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України).

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 3 ст. 139 КАС України передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Відповідно до ч. 7, 9 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, необхідно виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

До матеріалів справи на підтвердження складу та розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано: ордер на надання правничої (правової) допомоги Цапу П.Б. в Івано-Франківському окружному адміністративному суді; договір №27 від 02.04.2024 про надання правової допомоги; розрахунок процесуальних витрат на суму 4000 грн; квитанцію до прибуткового касового ордера №29 від 05.04.2024 на суму 4000 грн за підготовку і складання позовної заяви.

Таким чином, матеріалами справи підтверджуються понесені позивачем витрати на правову допомогу у цій справі у розмірі 4000 грн.

З огляду на зміст спірних правовідносин та правове регулювання таких, з врахуванням наданих позивачем документів, враховуючи критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката, критерії, з врахуванням яких визначається розмір витрат на оплату послуг адвоката, встановлені частиною 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що витрати на правничу допомогу адвоката в загальному розмірі 1000 грн, які стягнуто судом першої інстанції є співмірними із складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Оскільки сторони не оскаржують рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, в силу приписів статті 308 КАС України, рішення суду першої інстанції в цій частині не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, суд апеляційної інстанції вважає правильними висновки суду першої інстанції, що наявний у позивача вік та страховий стаж відповідають всім критеріям, необхідним для призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а тому рішення відповідача від 12.03.2024 №69 про відмову у призначенні такої пенсії є протиправним.

Частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено підстави задоволення позовних вимог, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування, оскільки не впливають на законність судового рішення.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 липня 2024 року у справі №300/2640/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко