Справа № 140/4552/24
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2025-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2025 рокуЛьвівСправа № 140/4552/24 пров. № А/857/21139/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Гінди О.М., Матковської З.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 10 липня 2024 року (суддя Андрусенко О.О., м. Луцьк) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Маневицького селищного голови Гаврилюка Олександра Оксентійовича про зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у квітні 2024 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Маневицького селищного голови Гаврилюка Олександра Оксентійовича, в якому просив: визнати бездіяльність протиправною щодо неналежного розгляду звернення депутата Маневицької селищної ради Ковальчук Мирослави Петрівни від 21.02.2024 та невнесення даного депутатського звернення на розгляд чергової сесії селищної ради про відмінення підпункту 1.1 пункту 1 рішення селищної ради від 23.05.2018 №31/5; зобов`язати відповідача внести на розгляд чергової сесії селищної ради депутатське звернення депутата селищної ради Ковальчук Мирослави Петрівни від 21.02.2024 щодо відмінення підпункту 1.1 пункту 1 рішення селищної ради від 23.05.2018 №31/5. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач при розгляді депутатського звернення депутата селищної ради Ковальчук М. П., проявив свою бездіяльність щодо неналежного розгляду цього депутатського звернення, не вніс його на розгляд чергової сесії селищної ради, чим обмежив право депутата селищної ради ОСОБА_2 та допустив порушення вимог частини третьої статті 15 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» та частини другої статті 19 Конституції України.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 10 липня 2024 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що Маневицький селищний голова Гаврилюк О.О. при розгляді депутатського звернення депутата селищної ради Ковальчук М.П., проявив свою бездіяльність, щодо неналежного розгляду цього депутатського звернення, безпідставно не вніс його на розгляд чергової сесії селищної ради, чим обмежив право депутата селищної ради Ковальчук М.П., також проявив свою бездіяльність щодо підготовки підписання листа від 29 лютого 2024 року на ім`я депутата селищної ради ОСОБА_2 . Вказує, що селищний голова ОСОБА_3 обмежив право депутата ОСОБА_2 на об`єктивний розгляд депутатського звернення.

Відповідач подав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити таку без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що рішенням Маневицької селищної ради від 23.05.2018 №31/5 внесено зміни до структури та штатного розпису селищної ради, а саме вирішено вивести із структури та штатного розпису апарату селищної ради посади інспектора з юридичних питань та сторожа (підпункт 1.1.) та ввести до структури та штатного розпису апарату селищної ради посади спеціаліста І категорії - юрисконсульта виконавчого апарату селищної ради та спеціаліста І категорії з реєстрації місця проживання та зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб за місцем проживання виконавчого апарату селищної ради (підпункт 1.2) (а.с. 9).

21.02.2024 позивач звернувся до депутата Маневицької селищної ради ОСОБА_2 із заявою, в якій просив подати до Маневицької селищної ради депутатське звернення з метою його розгляду на черговій сесії селищної ради та прийняття рішення щодо відмінення підпункту 1.1 пункту 1 рішення селищної ради від 23.05.2018 №31/5, яке суперечить вимогам Конституції України, Закону України «Про місцеве самоврядування» та законодавству про працю (а.с.5).

Депутат ОСОБА_4 звернулась до Маневицької селищної ради з депутатським зверненням від 21.02.2024, в якому зазначила, що до неї звернувся громадянин ОСОБА_1 з тим, що 23.05.2018 при розгляді питання на сесії Маневицької селищної ради про внесення змін до структури та штатів селищної ради не було дотримано вимог законів та Конституції України, у зв`язку із чим просила її депутатське звернення включити в порядок денний чергової сесії селищної ради та прийняти відповідне рішення (а.с.97а).

Листом від 29.02.2024 №658/01-13/2-24 Маневицька селищна рада повідомила депутата ОСОБА_2 про те, що у зв`язку із необхідністю опрацювання значної кількості документів, строк розгляду її депутатського звернення від 21.02.2024 продовжено і буде розглянуто не пізніше встановленого законом місячного строку, розгляд такого депутатського звернення відбудеться 05.03.2024 в приміщенні Маневицької селищної рада, роз`яснено останній, що вона як депутат та ініціатор звернення може взяти участь його розгляді (а.с.37-39).

В подальшому, за результатами розгляду депутатського звернення від 21.02.2024 Маневицька селищна рада листом від 05.03.2024 №718/01-13/2-24 повідомила депутата ОСОБА_2 , що включення до порядку денного чергової сесії Маневицької селищної ради питання щодо зміни (скасування) рішення селищної ради від 23.05.2018 № 31/5 «Про внесення змін до структури та штатного розпису Маневицької селищної ради» є недоцільним (а.с.7-8).

Листом від 14.03.2024 депутат Маневицької селищної ради Ковальчук М.П. надіслала вказану відповідь позивачу (а.с.6).

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що Відсутність у заявника прав чи обов`язків у зв`язку із вчиненням оскаржуваних дій не породжує для нього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 141 Конституції України до складу сільської, селищної, міської, районної, обласної ради входять депутати, які обираються жителями села, селища, міста, району, області на основі загального, рівного, прямого виборчого права шляхом таємного голосування.

Статус голів, депутатів і виконавчих органів ради та їхні повноваження, порядок утворення, реорганізації, ліквідації визначаються законом.

Так, правовий статус депутата сільської, селищної, міської, районної у місті, районної, обласної ради (далі - місцева рада) як представника інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого округу та рівноправного члена місцевої ради, гарантії депутатської діяльності та порядок відкликання депутата місцевої ради регулюються Законом України «Про статус депутатів місцевих рад» від 11.07.2002 №93-IV (далі Закон №93-IV).

Відповідно до статті 2 Закону №93-IV депутат сільської, селищної, міської, районної у місті, районної, обласної ради (далі - депутат місцевої ради) є представником інтересів територіальної громади села, селища, міста чи їх громад, який відповідно до Конституції України і закону про місцеві вибори обирається на основі загального, рівного, прямого виборчого права шляхом таємного голосування на строк, встановлений Конституцією України.

Депутат місцевої ради як представник інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого округу зобов`язаний виражати і захищати інтереси відповідної територіальної громади та її частини - виборців свого виборчого округу, виконувати їх доручення в межах своїх повноважень, наданих законом, брати активну участь у здійсненні місцевого самоврядування.

Нормами статті 3 Закону №93-IV визначено, що депутат місцевої ради є повноважним і рівноправним членом відповідної ради - представницького органу місцевого самоврядування. Депутат місцевої ради відповідно до цього Закону наділяється всією повнотою прав, необхідних для забезпечення його реальної участі у діяльності ради та її органів.

Згідно із пунктом 1 частини другої статті 11 Закону №93-IV при здійсненні депутатських повноважень депутат місцевої ради має також право, зокрема на депутатське звернення, депутатський запит, депутатське запитання.

Нормами частини першої статті 13 Закону №93-IV визначено, що депутатське звернення - викладена в письмовій формі вимога депутата місцевої ради з питань, пов`язаних з його депутатською діяльністю, до місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб, а також керівників правоохоронних та контролюючих органів, підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності, розташованих на території відповідної ради, здійснити певні дії, вжити заходів чи дати офіційне роз`яснення з питань, віднесених до їх компетенції.

Відповідно до частин другої третьої вказаної статті Закону №93-IV місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування та їх посадові особи, а також керівники правоохоронних та контролюючих органів, підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності, розташованих на території відповідної ради, до яких звернувся депутат місцевої ради, зобов`язані у десятиденний строк розглянути порушене ним питання та надати йому відповідь, а в разі необхідності додаткового вивчення чи перевірки дати йому відповідь не пізніш як у місячний строк.

Якщо депутатське звернення з об`єктивних причин не може бути розглянуто у встановлений строк, депутату місцевої ради зобов`язані письмово повідомити про це з обґрунтуванням мотивів необхідності продовження строку розгляду.

Згідно із частиною четвертою статті 13 Закону №93-IV депутат місцевої ради може взяти участь у розгляді свого звернення, про що місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності, розташованих на території відповідної ради, повинні йому повідомити завчасно, але не пізніш як за п`ять календарних днів.

Якщо депутат місцевої ради не задоволений результатами розгляду свого звернення або якщо місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності, розташованих на території відповідної ради, ухиляються від вирішення порушеного у зверненні питання у встановлений строк, він має право внести депутатський запит відповідно до статті 22 цього Закону (частина п`ята статті 13 Закону №93-IV).

Частиною третьою статті 15 Закону №93-IV передбачено, що місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, об`єднання громадян, керівники підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, до яких звернувся депутат місцевої ради, зобов`язані негайно вжити заходів до усунення порушення, а в разі необхідності - до притягнення винних до відповідальності з наступним інформуванням про це депутата місцевої ради.

Як встановлено судом, у зв`язку із находженням заяви позивача від 21.02.2024 щодо відмінення підпункту 1.1 пункту 1 рішення селищної ради від 23.05.2018 №31/5, (а.с.5), депутат Маневицької селищної ради ОСОБА_4 звернулась до вказаної селищної ради із відповідним депутатським зверненням.

За результатами розгляду такого депутатського звернення, Маневицька селищна рада листом від 05.03.2024 №718/01-13/2-24 повідомила, що включення до порядку денного чергової сесії Маневицької селищної ради питання щодо зміни (скасування) рішення селищної ради від 23.05.2018 № 31/5 «Про внесення змін до структури та штатного розпису Маневицької селищної ради» є недоцільним.

У цій справі предметом оскарження є бездіяльність Маневицького селищного голови Гаврилюка О. О. щодо неналежного розгляду звернення депутата Маневицької селищної ради ОСОБА_2 від 21.02.2024 та невнесення даного депутатського звернення на розгляд чергової сесії селищної ради про відмінення підпункту 1.1 пункту 1 рішення селищної ради від 23.05.2018 №31/5.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі №18-рп/2004 термін «порушене право», який вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». При цьому з приводу останнього, то в тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.02.2020 у справі №697/835/17.

Умовою звернення до суду з позовом про визнання незаконним (протиправним) рішення органу місцевого самоврядування є заінтересованість позивача. В контексті завдань адміністративного судочинства (стаття 2 КАС України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту. Заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача. Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому (вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.02.2019 у справі №522/3665/17).

Для правильного вирішення даної справи необхідно з`ясувати, чи має позивач матеріально-правову зацікавленість (інтерес) в оскарженні спірних дій Маневицького селищного голови Гаврилюка О.О.

За змістом частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

З огляду на вимоги статей 2, 5 КАС України, об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень. Для визначення інтересу як об`єкту судового захисту в порядку адміністративного судочинства, окрім загальних ознак інтересу, він повинен містити спеціальні, визначені КАС України. Якщо перша група ознак необхідна для віднесення тієї чи іншої категорії до інтересу, то друга - дозволяє кваліфікувати такий інтерес як об`єкт судового захисту в адміністративному судочинстві.

Законний інтерес може бути захищено судом, якщо позивач вважає, що його законний інтерес, за захистом якого він звернувся до суду:

а) порушено (щодо протиправних діянь, які мали місце і припинилися) або

б) порушується (щодо протиправних діянь, які тривають); або

в) створюються перешкоди для його реалізації (щодо протиправних діянь, які тривають і є перешкодами для реалізації права в теперішньому або в майбутньому часі) або

г) мають місце інші ущемлення законних інтересів.

З наведеного вбачається необхідність з`ясування судом обставин, що свідчать про порушення інтересу. Позивач повинен довести, що він має законний інтерес і є потерпілим від порушення цього інтересу з боку суб`єкта владних повноважень.

Ознаками «потерпілого» від порушення законного інтересу є те, що:

(а) безпосередньо йому належить законний інтерес, на захист якого подано позов;

(б) має місце безпосередній негативний вплив порушення на позивача або обґрунтована ймовірність негативного впливу на позивача у майбутньому. Зокрема, якщо позивач змушений змінити свою поведінку або існує ризик бути притягнутим до відповідальності;

(в) негативний вплив є суттєвим (зокрема, позивачеві завдано шкоду);

(г) існує причинно-наслідковий взаємозв`язок між законним інтересом, оскаржуваним актом та стверджуваним порушенням.

Зазначені критерії не мають застосовуватись механічно та негнучким способом. Суд повинен захищати усе розмаїття законних інтересів особи, а тому у кожній конкретній справі дослідження інтересу особи через призму наведених критеріїв буде слугувати гарантією захисту таких інтересів.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.02.2019 у справі №522/3665/17.

При цьому за висновками Верховного Суду, що викладені у постанові від 13.08.2020 у справі №369/3756/16-а, обов`язковою умовою оцінки судом рішення суб`єкта владних повноважень та/або органів місцевого самоврядування є доведеність позивачем порушення таким рішенням його прав та законних інтересів. При цьому таке порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення, що не дозволяє скаржитися щодо певних обставин абстрактно лише тому, що заявник вважає, що спірне рішення начебто впливає на правове становище позивача та третіх осіб. Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах. Для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень та/або органами місцевого самоврядування особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.

Позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Так, за змістом пункту 9 частини п`ятої статті 160 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень у позовній заяві зазначається обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача.

Отже, адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Обов`язковою умовою визнання протиправними рішень суб`єкта владних повноважень є доведеність позивачем порушених його прав та інтересів цим рішенням суб`єкта владних повноважень.

Крім того, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.

Разом з цим, порушення вимог Закону рішенням чи діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Відповідно до висновку, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15.11.2016 у справі № 800/301/16, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Відсутність у заявника прав чи обов`язків у зв`язку із вчиненням оскаржуваних дій не породжує для нього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи - позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 826/4406/16, від 15.08.2019 у справі №1340/4630/18, від 27.02.2020 у справі № 500/477/15-а.

І в позовній заяві, і в апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликається на те, що відповідач своєю протиправною бездіяльністю обмежив право депутата селищної ради ОСОБА_2 на об`єктивний розгляд її депутатського звернення, чим порушив вимоги частини третьої статті 15 Закону №93-IV.

Разом з тим, суд зауважує, що за таких обставин справи права самого ОСОБА_5 не порушені, оскільки суб`єктом звернення із депутатським зверненням є інша особа (депутат ОСОБА_2 ) та між позивачем та відповідачем публічно-правові відносини не виникали.

Як вже зазначалось, звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Стосовно позивача та за його заявою, суб`єкт владних повноважень (відповідач) не приймав рішень, не вчиняв дій та не допускав бездіяльності.

При цьому, як вірно зазначає суд першої інстанції, позивач самостійно звертався до Маневицької селищної ради із заявою про відмінення підпункту 1.1 пункту 1 рішення селищної ради від 23.05.2018 №31/, а відмова у внесенні на розгляд сесії селищної ради заяви позивача від 20.07.2022 щодо вказаного питання була предметом розгляду справи №140/5241/22.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суд від 13.10.2022 №140/5241/22 в задоволенні позову ОСОБА_5 до Маневицької селищної ради про визнання протиправною відмови у внесенні на розгляд сесії селищної ради заяви від 20.07.2022 щодо відмічення підпункту 1.1 пункту 1 рішення Маневицької селищної ради №31/5 від 23.05.2018 «Про внесення змін до штатного розпису Маневицької селищної ради »; зобов`язання Маневицьку селищну раду відповідно до вимог пункту б статті 42 Закону «Про місцеве самоврядування Україні», пункту 13 статті 40 Кодексів Законів про працю України», частини другої статті 19 Конституції України внести на розгляд черговій сесії Маневицької селищної ради, заяву від 20.07.2022 року та прийняти рішення про відмінення підпункту 1.1 пункту 1 рішення Маневицької селищної ради №31/5 від 23.05.2018 «Про внесення змін до штатного розпису Маневицької селищної ради» відмовлено в повному обсязі (а.с. 56-60).

Колегія суддів резюмує, що позивач не довів, що внаслідок дій відповідача позбавлений можливості здійснити, реалізувати свої права повністю чи частково, чи такими діями створюються перешкоди для їх реалізації. Доказів того, що спірні дії спричинили суттєвий та реальний негативний вплив саме на позивача і він дійсно зазнав шкоди.

Апеляційний суд резюмує, що позивачем не наведено обґрунтованих мотивів і не надано відповідних доказів, яким чином спірні дії порушують його суб`єктивні права або інтереси.

Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову.

В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Міркування і твердження апелянта не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 10 липня 2024 року у справі №140/4552/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
З. М. Матковська