Справа № 420/22300/24
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2025-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Аракелян М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

15 липня 2024 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надіслана засобами поштового зв`язку 11.07.2024) до ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якій представник позивача просить суд:

постановити рішення про визнання відмови відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_1 в формі протоколу засідання житлової комісії № 2 від 27 січня 2024 року у внесенні змін у даті зарахування позивача ОСОБА_1 на квартирний облік протиправною та зобов`язання внести зміни у даті зарахування позивача ОСОБА_1 на квартирний облік з 03 березня 1995 року на 12 серпня 1992 року.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями адміністративна справа розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 22.07.2024 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі; постановлено, що справа розглядатиметься за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (ст.262 КАС України).

При цьому суд дійшов висновку, що позивачем не пропущений строк звернення до суду з позовом.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем старшого офіцерського складу Військово-Морських Сил Збройний Сил України та має військове звання капітан першого рангу. 25.12.2023 позивач звернувся до відповідача із заявою про внесення змін у даті зарахування на квартирний облік з 03.03.1995 року за місцем проходження військової служби в Одеському гарнізоні на 12 серпня 1992 року за попереднім місцем проходження військової служби в Севастопольському морському гарнізоні. Однак, відповідачем відмовлено у внесенні вказаних змін, що оформлено протоколом засідання житлової комісії №2 від 27.01.2024 року. Позивач вважає відмову у формі протоколу засідання житлової комісії №2 від 27.01.2024 протиправною.

Документ в електронному вигляді «Ухвала про відкриття спрощеного позовного провадження» від 22.07.2024 було надіслано відповідачу в його електронний кабінет та доставлено 24.07.2024 о 02:15 про що свідчить довідка про доставку електронного листа (а.с.37).

Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався, тому згідно ч.6 ст.162 КАС України суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, які мають значення для вирішення спору, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем старшого офіцерського складу Військово-Морських Сил Збройний Сил України у відставці.

З 12.08.1992 року позивач перебував на квартирному обліку в Севастопольському військово-морському гарнізоні, складом сім`ї 1 (одна) особа, що підтверджується: довідкою житлово-побутової комісії військової частини НОМЕР_1 від 25.11.1993 № 1104, довідкою Севастопольської квартирно-експлуатаційної частини морської від 06.02.2007 № 9/12-336, довідкою Севастопольської квартирно-експлуатаційної частини від 31.10.2008 № 9/12-3243.

У 1997 році позивач був направлений для подальшого проходження служби в Одеський гарнізон, де був зарахований на квартирний облік за новим місцем проходження військової служби з 03.03.1995 року без врахування попереднього часу перебування на квартирному обліку з 12.08.1992 року.

25.12.2023 року позивач звернувся до відповідача в особі житлової комісії із заявою щодо зміни дати зарахування на квартирний облік в Одеському гарнізоні, оскільки він вважав, що має бути збережений строк перебування на житловому обліку, визначений за попереднім місцем проходження служби.

Протоколом №2, оформленим на засіданні житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 від 27.01.2024 за результатом розгляду поданої заяви вирішено не вносити зміни у даті зарахування на квартирний облік капітана I рангу у відставці ОСОБА_1 , інваліда війни 2-ї групи, у складі сім`ї 1 (одна) особа з 03.03.1995 року на 12.08.1992 року.

Не погоджуючись із таким рішенням, вважаючи його протиправним, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.

Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, а також розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайом (найм) ними жилих приміщень визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 38 ЖК України (найменування кодексу згідно Закону України «Про дерадянізацію законодавства України») (далі - ЖК України, в редакції на момент постановки позивача на квартирний облік) порядок обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, встановлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР.

Відповідно до ст. 39 ЖК України громадяни беруться на облік потребуючих поліпшення житлових умов: за місцем проживання - виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті; за місцем роботи - спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації і відповідного профспілкового комітету. При цьому беруться до уваги рекомендації трудового колективу. Рішення про взяття громадян на облік потребуючих поліпшення житлових умов за місцем роботи затверджується виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів.

Відповідно до ст. 40 ЖК України громадяни перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до одержання житлового приміщення, за винятком випадків, передбачених частиною другої цієї статті.

Громадяни знімаються з обліку потребуючих поліпшення житлових умов у випадках: 1) поліпшення житлових умов, внаслідок якого відпали підстави для надання іншого жилого приміщення; 2) виїзду на постійне місце проживання до іншого населеного пункту; 3) припинення трудових відносин з підприємством, установою, організацією особи, яка перебуває на обліку за місцем роботи, крім випадків, передбачених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР; 4) засудження до позбавлення волі на строк понад шість місяців, заслання або вислання; 5) подання відомостей, що не відповідають дійсності, які стали підставою для взяття на облік, або неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про взяття на облік.

У разі смерті громадянина, який перебував на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, за членами його сім`ї зберігається право подальшого перебування на обліку. Таке ж право зберігається за членами сім`ї громадянина, який перебував на обліку у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів і був знятий з обліку з підстав, зазначених у пунктах 2 і 4 цієї статті.

Зняття з обліку потребуючих поліпшення житлових умов провадиться органами, які винесли або затвердили рішення про взяття громадянина на облік.

Про зняття з обліку потребуючих поліпшення житлових умов громадяни повідомляються у письмовій формі з зазначенням підстав зняття з обліку.

Не знімаються з обліку потребуючих поліпшення житлових умов народні депутати України, які перейшли на постійну роботу у Верховну Раду України, і члени їх сімей за місцем попередньої роботи чи постійного проживання.

Відповідно до ст. 41 ЖК України контроль за станом обліку на підприємствах, в установах, організаціях громадян, які потребують поліпшення житлових умов, здійснюється виконавчими комітетами місцевих Рад народних депутатів і відповідними органами професійних спілок.

Відповідно до ст. 42 ЖК України жилі приміщення надаються тільки громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, крім випадків, передбачених статтею 46, частинами першою і другою статті 54, частиною першої статті 90, частиною шостою статті 101, статтями 102, 110, частиною першою статті 114 цього Кодексу, а також інших випадків, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Відповідно до ст. 43 ЖК України громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості.

Порядок визначення черговості надання громадянам жилих приміщень встановлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР.

З числа громадян, взятих на облік потребуючих поліпшення житлових умов, складаються списки осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень.

Черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття на облік (включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень).

Законодавством Української РСР окремим категоріям громадян, які перебувають у загальній черзі, може бути надано перевагу в строках одержання жилих приміщень у межах календарного року взяття на облік.

Відповідно до ст. 44 ЖК України громадянинові, який перебуває на обліку потребуючих поліпшення житлових умов за місцем роботи, черговість на одержання жилого приміщення може бути перенесено на рік, якщо протягом попереднього року за систематичне порушення трудової дисципліни, пияцтво, хуліганство, розкрадання державного або громадського майна до нього застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського впливу або заходи адміністративного стягнення чи кримінального покарання, за винятком випадку, передбаченого пунктом 4 статті 40 цього Кодексу.

Черговість може бути перенесено і в інших випадках, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Рішення про перенесення черговості приймається органами, які винесли рішення про взяття громадянина на облік потребуючих поліпшення житлових умов.

Відповідно до ст. 60 ЖК України правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень затверджуються Радою Міністрів Української РСР і Українською республіканською радою професійних спілок.

Таким чином, держава гарантує кожному військовослужбовцю право на отримання житлового приміщення або грошової компенсації за піднайом (найом) житла у разі дотримання певних умов. У свою чергу, житловим законодавством чітко унормовано питання квартирного обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, зокрема визначено місце взяття їх на облік, черговість дання житла, підстави зняття з обліку, зміна черговості, тощо.

У свою чергу, облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм у безстрокове користування жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, призначених для постійного проживання, врегульовано нормами Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 №470 (далі Правила, в редакції на момент включення позивача до черги на квартирний облік та зміни місця несення військової служби).

Пунктом 2 Правил визначено, що жилі приміщення надаються громадянам, які потребують поліпшення житлових умов, постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.

Відповідно до пункту 3 Правил квартирний облік, установлення черговості на одержання жилої площі, а також її розподіл здійснюються під громадським контролем і з додержанням гласності.

Відповідно до п.п. 1 п. 32 Правил громадяни, які перебували на квартирному обліку за місцем роботи і перейшли на інше підприємство, в установу, організацію в тому ж населеному пункті (крім зазначених в абзаці другому пункту 16 Правил), беруться на облік за новим місцем роботи, а якщо там не ведеться облік, то у виконавчому комітеті Ради народних депутатів за місцем проживання, із збереженням попереднього часу перебування на обліку та у списках осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень, у випадку переведення на інше підприємство, в установу, організацію за розпорядженням вищестоящих органів або за рішенням відповідних партійних, радянських, профспілкових та інших органів чи переходу на виборну посаду.

Тобто, суд зазначає, що відповідно до ЖК та Правил обліку збереження попереднього часу перебування на квартирному обліку можливе тільки при переміщенні громадянина за розпорядженням вищестоящих органів з однієї організації в іншу в одному населеному пункті.

Збереження попереднього часу перебування на квартирному обліку при переміщенні громадянина з однієї організації в іншу, які знаходяться в різних населених пунктах ЖК та Правил обліку не передбачено.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 був взятий на квартирний облік вперше 12.08.1992 року. Однак, в подальшому у зв`язку із переміщенням на нове місце несення служби з м. Севастополя до м. Одеси позивача зараховано на квартирний облік за новим місцем проходження служби з 03.03.1995 року.

Суд зазначає, що на момент вирішення питання щодо включення позивача до черги на квартирний облік після переміщення на нове місце служби та подання документів вказане питання додатково регулювалося Положенням про порядок забезпечення жилою площею у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 23.12.1992 № 220 в редакції на підставі наказу Міністра оборони України від 03.12.1995 № 20.

Так, відповідно до п. 11 Положення про порядок забезпечення жилою площею у Збройних Силах України, військовослужбовці беруться на квартирний облік рішенням житлової комісії військової частини, затвердженим командиром військової частини. На засіданні комісії має право бути присутнім військовослужбовець, відносно якого вирішується питання прийняття на квартирний облік. В рішенні вказується дата прийняття на облік, склад сім`ї, підстави для прийняття на облік, вид черги надання житлових приміщень (загальна черга, в першу чергу), а у випадку відмови в прийнятті на облік підстави відмови з посиланням на відповідну норму житлового законодавства. Датою постановки на квартирний облік вважається день, коли було винесене рішення житловою комісією військової частини про прийняття на квартирний облік. День прийняття на квартирний облік визначає місце військовослужбовця на одержання житлового приміщення.

Військовослужбовці Збройних Сил України, які перебувають на квартирному обліку, при переміщенні по службі на вищу, рівнозначну посаду, а також з вищих посад на нижчі за підставами, передбаченими підпунктами "а", "б" та "д" пункту 36 Тимчасового положення про проходження військової служби особами офіцерського складу та підпунктами "а" та "б" пункту 27 Тимчасового положення про проходження військової служби прапорщиками та мічманами, пов`язаному з переїздом до іншого гарнізону, приймаються на квартирний облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на квартирному обліку за останнім місцем служби, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового та позачергового одержання жилих приміщень.

Військовослужбовці Збройних Сил України, які перебувають на квартирному обліку, при переміщенні по службі на вищу, рівнозначну посаду, а також з вищих посад на нижчі за підставами, передбаченими підпунктами "а", "б" та "д" пункту 36 Тимчасового положення про проходження військової служби особами офіцерського складу та підпунктами "а" та "б" пункту 27 Тимчасового положення про проходження військової служби прапорщиками та мічманами, пов`язаному з переїздом до іншого гарнізону, приймаються на квартирний облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на квартирному обліку за останнім місцем служби, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового та позачергового одержання жилих приміщень.

Військовослужбовці перебувають на квартирному обліку у військовій частині та КЕЧ району до отримання житлового приміщення, за винятком випадків, передбачених у цьому пункті: поліпшення житлових умов, внаслідок чого відпала необхідність для надання іншого житлового приміщення; при переміщенні військовослужбовця до нового місця служби у інший населений пункт; при засудженні військовослужбовця до позбавлення волі на термін понад 6 місяців, крім умовного засудження; при наданні відомостей, що не відповідають дійсності та які стали основою для прийняття на облік або неправомірних дій командування при вирішенні питання про прийняття на облік.

Відповідно до абзацу 3 пункту 9 розділу VI Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», затвердженої наказом Міністра оборони України № 380 від 31.07.2018 року (в редакції на дату прийняття протоколу № 2 від 27.01.2024 року), військовослужбовці, які перебували на обліку за попереднім місцем проходження військової служби, на загальних підставах в органах місцевого самоврядування та до набрання чинності цією Інструкцією зараховуються на облік із збереженням попереднього часу перебування на обліку, а також заносяться у списки осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житла за наявності підстав. Час перебування військовослужбовців на обліку для поліпшення житлових умов шляхом забезпечення службовими жилими приміщеннями (службовою жилою площею) не враховується.

Отже, всі питання, пов`язані із забезпеченням житловою площею військовослужбовців, вирішуються за місцем проходження ними служби. При цьому, суд зазначає, що Положенням чітко визначено, що датою постановки на квартирний облік вважається день, коли було винесено рішення житловою комісією військової частини про прийняття на квартирний облік. Разом із тим, суд звертає увагу, що у разі переміщення військовослужбовця для проходження військової служби до іншого гарнізону, за загальним правилом, за ним зберігається попередній час перебування на квартирному обліку за останнім місцем служби.

Як убачається з протоколу № 2 від 27.01.2024 року, до порядку денного було включено питання внесення зміни у даті зарахування на квартирний облік ОСОБА_1 , інваліда війни ІІ групи, у складі сім`ї одна особа з 01.03.1995 року на 12.08.1992 року на підставі його заяви та підтверджуючих документів. Голова житлової комісії доповів, що ОСОБА_1 перебував на квартирному обліку в Севастопольському військово-морському гарнізоні з 12.08.1992 року, що підтверджується наданими документами, які знаходяться у його житловій справі. Після закінчення навчання в Академії у 1997 року ОСОБА_1 був направлений для подальшого проходження служби в Одеський гарнізон, де був зарахований на квартирний облік за новим місцем проходження військової служби з 03.03.1995 року без врахування попереднього часу перебування на квартирному обліку з 12.08.1992р. Перенесення дати зарахування особи, що потребує поліпшення житлових умов, з 12.08.1992 р. на 03.03.1995 р. було здійснено з посиланням на п. 2 наказу MO України від 03.02.1995 р. №20 «Про внесення змін та доповнень до Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України», де зазначено, що при переміщенні військовослужбовця по службі в інший гарнізон йому зараховується попередній час перебування на квартирному обліку (в списках осіб, що користуються правом першочергового і позачергового отримання жилих приміщень), але не раніше, ніж з дня набрання чинності цим наказом.

З цих підстав за результатами голосування було прийнято рішення не вносити зміни у даті зарахування позивача на квартирний облік з 03.03.1995 року на 12.08.1992 року.

Дійсно, в абзаці 4, пункту 11 «Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України» визначено, що: «Військовослужбовці Збройних Сил України, які перебувають на квартирному обліку, при переміщенні по службі, пов`язаному з переїздом до іншого гарнізону, приймаються на квартирний облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на квартирному обліку за останнім місцем служби…» Але, в пункті 2 наказової частини наказу Міністра оборони України від 03.02.1995 року № 20, яким було затверджено це Положення, встановлено наступне обмеження: «Встановити, що у випадках, передбачених абзацом четвертим пункту 11 зазначеного Положення, при переміщенні військовослужбовця по службі в інший гарнізон, йому зараховується попередній час перебування на квартирному обліку, але не раніше, ніж з дня набрання чинності цим наказом» тобто з 03.02.1995 року.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позивач мав право на зарахування йому попереднього часу перебування на квартирному обліку, оскільки абз. 4 п. 11 Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 23.12.1992 №220 в редакції на підставі наказу Міністра оборони України від 03.12.1995 № 20 чітко передбачало, що у разі переміщення військовослужбовця для проходження військової служби до іншого гарнізону, за загальним правилом, за ним зберігається попередній час перебування на квартирному обліку за останнім місцем служби.

При цьому, суд критично ставиться до зазначення в протоколі засідання житлової комісії, що в пункті 2 наказової частини наказу Міністра оборони України від 03.02.1995 року № 20, встановлено обмеження, яке є застосованим до позивача, оскільки відповідно до вказаного пункту воно поширювало свою дію на осіб, які перебувають в списках та користувалися правом першочергового і позачергового отримання жилих приміщень. Проте матеріали справи не містять жодного належного доказу, що позивач є такою особою та перебуває у вказаних списках.

На підставі вищевикладеного, суд робить висновок, що приймаючи оскаржуване рішення відповідач, не встановив до якої категорії осіб належить позивач як особа, що потребує поліпшення житлових умов та у зв`язку із цим помилково застосував застереження, які з огляду на наявні в матеріалах справи докази на позивача не поширювалися.

Суд наголошує, що рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Разом з тим, приймаючи рішення або вчиняючи дію, суб`єкт владних повноважень не може ставати на сторону будь-якої з осіб та не може виявляти себе заінтересованою стороною у справі, виходячи з будь-якого нелегітимного інтересу, тобто інтересу, який не випливає із завдань цього суб`єкта, визначених законом.

Прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.

Таким чином, висновки та рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх доказах, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону та узгоджуються із ним.

За таких обставин, суд приходить висновку, що оскаржувана позивачем відмова, оформлена протоколом засідання житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 № 2 від 27.01.2024 є протиправною.

Разом із тим, суд враховує, що відповідно до статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (пункт 64 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15.10.2009 (заява № 40450/04).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (пункт 95 рішення ЄСПЛ у справі «Аксой проти Туреччини» від 18.12.1996 (заява № 21987/93).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (пункт 101 рішення ЄСПЛ у справі «Джорджевич проти Хорватії» від 24.07.2012 (заява № 41526/10); пункти 36-40 рішення ЄСПЛ у справі «Ван Остервійк проти Бельгії» від 06.11.1980 (заява № 7654/76). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Як зазначається у рішенні Конституційного Суду України від 29.08.2012 № 16-рп/2012, Конституція України гарантує здійснення судочинства судами на засадах, визначених у частині третій статті 129 Конституції, які забезпечують неупередженість здійснення правосуддя судом, законність та об`єктивність винесеного рішення тощо. Ці засади, є конституційними гарантіями права кожного на судовий захист, зокрема, шляхом забезпечення перевірки судових рішень в апеляційному та касаційному порядках, крім випадків, встановлених законом (рішення Конституційного Суду України від 02.11.2011 № 13-рп/2011).

Крім того, Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 підкреслив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Отже, рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідачем законність оскаржуваної відмови не доведена та не обґрунтована.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши докази у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням та враховуючи наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню повністю.

Розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки такі витрати у справі відсутні.

Керуючись ст. ст. 241-246, 250, 255, 260, 262, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасування рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформлене протоколом засідання житлової комісії від 27.01.2024 року №2.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 внести зміни у даті зарахування ОСОБА_1 на квартирний облік на квартирний облік з 03 березня 1995 року на 12 серпня 1992 року, про що прийняти відповідне рішення.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст.ст. 293, 295 КАС України, до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_1 ).

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_2 (ЄДРПОУ НОМЕР_3 ; адреса: АДРЕСА_2 ).

Суддя М.М. Аракелян