Справа № 380/29761/23
Суддя: Коморний Олександр Ігорович
Дата ухвалення: 2025-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2025 рокусправа № 380/29761/23
м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого-судді Коморного О.І., розглянув в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправною відмови Управління Державної міграційної служби України у Львівській області у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Обставини справи.

До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогами:

- скасувати відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту Головного Управління Державної міграційної служби України в Львівській області від 06.12.2023;

- зобов`язати Головне Управління Державної міграційної служби України в Львівській області прийняти заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 , громадянка російської федерації, через побоювання за своє життя, здоров`я та свободу у зв`язку з ситуацією у його країні походження вирішила звернутись за захистом в Україні та подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначає, що позивач активно на волонтерських засадах допомагає Збройним Силам України, про що свідчить довідка з Благодійної організації «АЙКЕНЮКЕН», регулярно надсилає власні кошти на підтримку ЗСУ, публічно виражає свою думку протягом усього часу збройної агресії російської федерації проти України у соціальних мережах, а, також, публічно критикує дії тоталітарного режиму російської федерації. Також зазначає, що у позивача є татуювання у вигляді Державного герба України, зважаючи ці обставини, які виникли під час перебування на території України, позивачу у разі повернення у країну свого походження загрожує небезпека життю, безпеці, свободі, а також, застосування щодо неї нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Зазначає, що 15 червня 2023 позивач особисто з`явилась до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС у Львівській області та намагалась подати заяву подала свою заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проте, працівник даного відділу відповідала, що позивачу потрібно звернутись у канцелярію ГУ ДМС у Львівській області де позивач того ж дня подала свою належно заповнену заяву. Зазначає, що 12 липня 2023 року позивач отримала відповідь, яку було розглянуто як запит про надання інформації, що суперечить чинному законодавству України, у якій було зазначено, що станом на теперішній час в Україні вбачається недостатнє гарантування безпеки шукачам притулку з російської федерації. Також вказує, що позивач звернулась до за захистом до Управління верховного комісару ООН в справах біженців та знаходить під захистом даної агенції ООН. Вказує, що 08 листопада 2023 року звернутись ще раз до відповідача з належно заповненою заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та у супровідному листі попрохала розглянути дану заяву встановленого зразка про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Наказу № 649 та документувати її довідкою про звернення за захистом в Україні. Також стверджує, що позивач цього ж дня особисто з`явився з даною заявою до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС у Львівській області, проте їй відмовили у прийнятті, вказавши, що вона вже її подала. Вказує, що 07 грудня 2023 року, позивач отримала відмову в відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 06.12.202, яка була неналежно оформлена. Вважає відмову відповідача у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту незаконною та необгрунтованою, та такою, що грубо порушує права позивача, передбачені законодавством України. Просить суд задовольнити позов.

Ухвалою від 21 грудня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач позов не визнав, долучив до матеріалів справи відзив на позовну заяву в якому зазначив, що ОСОБА_1 , вперше звернулася до ГУ ДМС у Львівській області зі зверненням в довільний формі від 15.06.2023, у відповідь на яке відповідач правомірно з дотриманням вимог Закону України «Про звернення громадян» роз`яснив офіційну процедуру звернення за захистом в України згідно ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Вказує, що в позові сторона позивача стверджує, що позивач прибув в Україну в пошуках захисту. Відповідач не може погодитися з таким, оскільки протягом терміну нелегального перебування на території України з моменту припинення громадянства України ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі не виконання поданого відповідно до частини п`ятої статті 8 Закону України «Про громадянство України» зобов`язання припинити іноземне громадянство протягом 2 років з моменту набуття громадянства України (03.01.2020), не зверталась офіційно з заявою щодо статусу біженця до будь-якого відділу з питань шукачів захисту територіальних органів ДМС на території України, і вперше звернулась з порушенням встановленого законом порядку. Зазначає, що 22.06.2021 місце проживання ОСОБА_1 було зареєстроване за адресою АДРЕСА_1 , також згідно свідоцтва про шлюб виданого 29.11.2011, встановлено, що ОСОБА_1 (на момент одруження ОСОБА_2 ) одружилась із ОСОБА_3 , громадянином України. Вказує, що 16.09.2011 також була зареєстрована у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків. З огляду на вищевказане, питання оформлення біженця здійснюється ОСОБА_1 виключно з метою легалізації на території України, а не з мотивів побоювань за її життя, здоров`я та свободи. Звертає увагу, що звернення ОСОБА_1 з питань статусу біженця було подано в канцелярію апарату ГУ ДМС у Львівській області, а не до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції, саме після тривалого часу нелегального перебування в Україні. Таким чином, позивачем порушено імперативний порядок та строки звернення за захистом в Україні згідно ст. 5 Закону №3671-VI. Вказує, що значне зволікання у часових проміжках із зверненням за захистом повністю узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 14.03.2018 № 820/1502/17, та у постанові від 30.01.2020 № 826/10336/18 (К/990133669/19), де зазначено, що «значна тривалість проміжків часу між: виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим». Таким чином вважає, що в діях позивача вбачається мотив зловживання процедурою міжнародного захисту з метою легалізації на території України.

Представник позивача подав відповідь на відзив в якому зазначає, що обставини, через які позивач не може повернутись у країну свого походження, виникли безпосередньо під час знаходження на території України. Вказує, що порушення обов`язку звернутися без зволікань не може бути підставою для відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише прийматися до уваги при розгляді відповідної заяви. Зазначає, що 27.03.2023 позивач намагався зареєструвати свій візит, але журнал прийому громадян у даному відділі не ведеться, а письмовий документ для підтвердження його візиту відмовились видати. Також зазначає, що рекомендації УВКБ ООН, ніяким чином не впливає на дію ратифікованої Україною Конвенції про статус біженців і національного законодавства з цього питання. Конвенція передбачає один єдиний шлях припинення її дії на території держави, яка її ратифікувала - це денонсація. Просить су задовольнити позовні вимоги.

Відповідач подав заперечення на відповідь на відзив в яких зазначає, що позивачем не дотримано встановленої законодавством процедури звернення до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, то і рішення відповідачем по суті - не приймалося. Фактично рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, по суті відповідачем не приймалося (нормативні підстави врегульовані ч. 6 ст. 5 Закону, форма рішення затверджена Додатком 2 Наказу № 649 - у формі наказу територіального органу ДМС), а лист № Ф-246/6/4601-23/4601.4.3/4633-23 від 20.04.2023, як відповідь на звернення (скаргу) має роз`яснювальний характер та не тягне для позивача правових наслідків, фактично та юридично не є актом індивідуальної дії - рішенням суб`єкта владних повноважень відносно заявника, яке потенційно може бути предметом спірних правовідносин. Зазначає, що ОСОБА_1 не зверталась офіційно з заявою щодо статусу біженця до будь-якого відділу з питань шукачів захисту територіальних органів ДМС на території України, не обґрунтувала та не подала будь-яких доказів того, що не мала жодної можливості звернутися до міграційних органів протягом періоду перебування на території України з питань шукачів захисту чи іншого узаконення свого перебування на території України, і вперше звернулась з порушенням встановленого законом порядку та строків звернення лише після припинення громадянства України через невиконання вимог про припинення громадянства російської федерації протягом двох років з моменту прийняття до громадянства України, а отже, з цього слідує логічний висновок в бажанні легалізуватись на території України будь яким можливим шляхом. До повернення позивачки в Україну з третьої безпечної країни, а саме Нідерландів де позивачці був наданий тимчасовий захист, то зазначаю, що згідно з позицією УВКБ ООН щодо повернення в Україну, то УВКБ ООН не вважає Україну «безпечною країною походження». Згідно такої позиції держави мають виключити Україну зі списків «безпечних країн походження». Останнє свідчить, що УВКБ ООН не розглядає можливим повернення осіб на територію України поки триває військова агресія російської федерації. А також робить недоречним надання Україною міжнародного захисту іноземним громадянам та особам без громадянства у зв`язку із неможливістю надати їм ефективний захист, гарантувати збереження життя та здоров`я, свободи тощо в умовах війни.

Ухвалою суду від 20.01.2025 відмовлено в розгляді справи в судовому засіданні.

Суд всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та

встановив:

15 червня 2023 ОСОБА_1 особисто з`явилась до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України у Львівській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

12 липня 2023 року ГУ ДМС України у Львівській області надали відповідь листом № 4601.4.3-8263/46.2-23, яким повідомляє позивача, щодо вимог Закону № 3671-VI, а також звертає увагу, що в даний час, Україна перебуває в умовах воєнного стану. Відповідно до статті 9 Конвенції про статус біженців 1951 року ніщо не позбавляє Договірну Державу права під час війни або за інших надзвичайних і виняткових обставин вживати тимчасових заходів, які вона вважає необхідними в інтересах державної безпеки, щодо тієї чи іншої окремої особи, ще до того, як ця Договірна Державна з`ясує, що ця особа дійсно є біженцем і що подальше застосування цих заходів щодо неї є необхідним в інтересах державної безпеки. Також зазначає, що згідно з позицією УВКБ ООН щодо повернення в Україну, «за нинішніх обставин УВКБ ООН не вважає Україну «безпечною країною походження». Держави мають виключити Україну зі списку «безпечних країн походження». Останнє свідчить, що УВКБ ООН не розглядає можливим повернення осіб на територію України поки триває військова агресія російської федерації. А також робить недоречним надання Україною міжнародного захисту іноземним громадянам та особам без громадянства у зв`язку з неможливістю надати їм ефективний захист, гарантувати збереження життя та здоров`я, свободу тощо в умовах війни. Ураховуючи викладене, станом на теперішній час в Україні вбачається недостатнє гарантування безпеки шукачам притулку з російської федерації.

Позивач 08 листопада 2023 року звернулась вдруге до відповідача із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та у супровідному листі просила розглянути дану заяву встановленого зразка про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Наказу № 649 та документувати її довідкою про звернення за захистом в Україні.

Листом від 06.12.2023 №1111/6/4601.4.3/15001-23 відповідач повідомив про відмову в у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 06.12.2023, у зв`язку з порушенням пунктів 1,2,5 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», зазначивши : «що у дозволений проміжок часу після прибуття в Україну, а саме, легально прибувши 27.05.2022, Ви проживали на території України тривалий час з порушенням законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, з порушенням правил перебування в Україні, тобто проживання в Україні за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився ( паспорт НОМЕР_1 , дійсний до 05.06.2022). При цьому, перебуваючи в Україні понад рік в статусі нелегального мігранта, Ви за захистом не зверталися. Таким чином, Вами порушено імперативний порядок та строки звернення за захистом в Україні згідно ст. 5 Закону.»

Позивач не погоджуючись з рішенням відповідача, звернувся за захистом свої прав та інтересів до суду.

При прийнятті рішення суд керувався наступним.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Однією із основних засад (принципів) адміністративного судочинства відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 2 КАС України є змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання. У разі подання законним представником дитини, розлученої із сім`єю, заяви про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, без попереднього розгляду заяви. За бажанням заявника участь у попередньому розгляді заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, бере адвокат. Призначення адвоката для надання правової допомоги заявникові здійснюється в установленому порядку. Під час співбесіди заявнику, який не володіє українською або російською мовами, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, забезпечує перекладача з мови, якою заявник може спілкуватися. Заявник має право залучити перекладача за свій рахунок або за рахунок інших юридичних чи фізичних осіб. Перекладач повинен дотримуватися конфіденційності з обов`язковим оформленням центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, розписки про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (частини перша-третя статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Частиною 1 статті 7 Закону «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Вказана норма Закону є імперативною, що виключає альтернативу дій потенційного заявника.

Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту затверджені наказом Міністерством внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 05 жовтня 2011 за № 1146/19884 (надалі Правила №649).

Відповідно до пункту 1.4. Правил №649 діяльність територіальних органів ДМС в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі з оформлення документів, необхідних для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрати, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на території України, здійснюється відповідно до Конституції України, Закону, інших нормативно-правових актів, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та цих Правил.

Згідно з пунктом 2.1. Правил №649 уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом:

а) встановлює особу заявника;

б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб);

в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків;

г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку;

ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні);

е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви;

є) проводить дактилоскопію заявника;

ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи;

з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

Відповідно до пункту 2.2 Правил №649 рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа.

Згідно з пунктом 2.4 Правил №649 у разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом (додаток 2). Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 3); під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (частина четверта статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

У силу частини шостої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Суд встановив, що ОСОБА_1 вперше звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області 15 червня 2023 року із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та повторно 08 листопада 2023 року.

Суд встановив, що ОСОБА_2 ( ОСОБА_1 ) одружилася з громадянином України ОСОБА_4 23.11.2011 згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 29.11.2011.

Згідно довідки №5153 від 03.01.2020, ОСОБА_1 зареєстровано громадянином України з 03.01.2020 та видано тимчасове посвідчення громадянина ОСОБА_1 № НОМЕР_3 18.06.2021, що закінчило свою дію 03.01.2022.

Відповідно до довідки про наявність підстав для скасування рішення про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням від 05.01.2022 встановлено : «громадянинка України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець(ка) російської федерації набув(ла) громадянства України на підставі частини 1 статті 8 Закону України "Про громадянство України" шляхом обману, унаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, а саме (зазначити тільки необхідне): 1) не виконала подане відповідно до частини п`ятої статті 8 Закону України "Про громадянство України" зобов`язання припинити іноземне громадянство протягом 2 років з моменту набуття громадянства України, а незалежних від особи причин неотримання документа про припинення іноземного громадянства немає.»

Як встановлено судом позивачка 27.05.2022 прибула на територію України, згідно паспорту № НОМЕР_1 , дійсний до 05.06.2022, однак вперше звернулася до відповідача лише 15 червня 2023 року.

Відповідач відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян» роз`яснив позивачу офіційну процедуру звернення за захистом в Україні згідно із ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Як встановлено з матеріалів справи, будучи громадянином російської федерації, що підтверджується громадянським паспортом, порушив вимоги законодавства про правовий статус іноземців на території України, прибувши на територію України ще в травні 2022 року, та в порушення імперативних вимог ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року № 3671- VI, що не дають альтернативи вибору поведінки потенційного заявника, маючи намір не звернувся невідкладно (без зволікань) з заявою біженця, а саме «Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Відповідно до частини 2 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, позивачем не подано будь-яких доказів того, що ОСОБА_1 не мала жодної можливості звернутися до міграційних органів протягом означеного періоду (протягом одного року нелегального перебування) з питань шукачів захисту чи іншого узаконення свого перебування на території України.

Згідно ч. 4 ст. 5 Закону № 3671-VI особа, зазначена в частині другій цієї статті, не несе відповідальності за незаконне перетинання державного кордону України, якщо вона без зволікань звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така особа не несе відповідальності за порушення правил перебування в Україні, якщо вона перебуває на території України протягом часу, необхідного для подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Значне зволікання у часових проміжках із зверненням за захистом повністю узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 14.03.2018 № 820/1502/17, та у постанові від 30.01.2020 № 826/10336/18 (К/990133669/19), де зазначено, що «значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим».

Таким чином, з аналізу фактичних обставин справи можна дійти висновку про мотив зловживання процедурою міжнародного захисту з метою легалізації на території України.

Відтак, оскільки позивачем не дотримано встановленої законодавством процедури звернення до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, то і рішення відповідачем по суті - не приймалося.

Фактично рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту по суті відповідачем не приймалося (нормативні підстави врегульовані ч. 6 ст. 5 Закону, форма рішення затверджена Додатком 2 Наказу № 649 - у формі наказу територіального органу ДМС), а листи від 12 липня 2023 року № 4601.4.3-8263/46.2-23 та від 06.12.2023 №1111/6/4601.4.3/15001-23 про розгляд звернення має роз`яснювальний характер та не тягне для позивача правових наслідків, фактично та юридично не є актом індивідуальної дії - рішенням суб`єкта владних повноважень відносно заявника, яке потенційно може бути предметом спірних правовідносин.

Відсутність спірних правовідносин, у вказаному випадку свідчить про відсутність порушеного права та відсутність предмету позову.

Таким чином, лист відповідача від 12 липня 2023 року № 4601.4.3-8263/46.2-23 та від 06.12.2023 №1111/6/4601.4.3/15001-23, з яким висловив незгоду позивач, не є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні КАС України .

Аналогічна позиція була неодноразово висловлена Верховним Судом в постановах від 25.06.2020 по справі № 620/2555/19, від 31.08.2020 № 260/1364/18, від 26.06.2019 у справі № 0840/3992/18, від 19.07.2019 у справі № 2340/2876/18.

Резюмуючи наведене, суд дійшов висновку, що відповідач як суб`єкт владних повноважень у спірних правовідносинах діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Що стосується вимог щодо зобов`язання відповідача у справі прийняти рішення по заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина російської федерації ОСОБА_1 , то враховуючи похідний характер заявлених вимог та відсутність в діях Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області протиправних дій, суд визнає відсутніми підстави для задоволення зазначених позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін на підтвердження своїх правових позицій, суд доходить переконання, що вимоги позивача не знаходять належного правового обґрунтування та спростовуються наявними у справі доказами, у зв`язку з чим, у задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 14 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», відтак судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 132, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

у х в а л и в :

1. В позові ОСОБА_1 про визнання протиправною відмови Управління Державної міграційної служби України у Львівській області у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити повністю.

2. Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 20.01.2025.

СуддяКоморний Олександр Ігорович