Справа № 160/34698/24
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2025-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

20 січня 2025 рокуСправа № 160/34698/24

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Ніколайчук С.В. перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську (Героїв Небесної Сотні, 9, м. Краматорськ, Донецька область, 84333; тимчасове фактичне місцезнаходження: 49069, м. Дніпро, вул. Січових Стрільців, 94, ) про визнання бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії

УСТАНОВИВ:

30 грудня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, у якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.05.2023 по 17.11.2023;

- зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.05.2023 по 17.11.2023, виходячи з розміру середньомісячного грошового забезпечення на день звільнення.

Ухвалою від 31 грудня 2024 року суд залишив позовну заяву позивача без руху та встановив позивачу строк надати заяву про поновлення строку звернення до суду із зазначенням поважних причин пропуску строку звернення до суду та доказів на підтвердження поважності цих причин.

04.01.2025 року позивач надав заяву про поновлення процесуального строку звернення до суду з позовною заявою, в обґрунтування якої зазначив, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.01.2024 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 16.04.2024 року, у справі № 160/20631/23 зокрема, визнано бездіяльність ТУ ДБР, розташованого у місті Краматорську протиправною та зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані щорічні основну оплачувану та додаткові відпустки.

На виконання вказаного рішення суду 31.05.2024 року відповідач провів розрахунок з позивачем при звільненні зі служби, шляхом зарахування на банківську картку коштів в розмірі 108 029,21 грн.

Оскільки, невиплата усіх належних позивачу виплат при звільненні була допущена з вини ТУ ДБР, розташованого у місті Краматорську та спір про їх розміри судом було вирішено на користь позивача, 03.10.2024 року я звернувся з письмовою заявою до ТУ ДБР, розташованого у місті Краматорську з проханням нарахувати та виплати останньому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до положень ст. 117 КЗпП України.

Відповідно до листа директора ТУ ДБР, розташованого у місті Краматорську від 17.10.2024 № Л-738/13-10-797/24 позивачу неправомірно відмовлено у виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Таким чином, на думку позивача, саме 17.10.2024 року останній дізнався про порушення свого права, що виразилось у протиправній відмові у виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тому у даному випадку тримісячний строк звернення до суду, у контексті ч. 1 ст. 233 КЗпП України спливає 17.01.2025 року, тому просить визнати поважними причини пропуску строку звернення ОСОБА_1 до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів.

09.01.2025 року представник відповідача надав до суду клопотання про визнання неповажними наведені ОСОБА_1 підстави для поновлення строку звернення до суду з цим позовом, яке обґрунтовано тим, що позивача на підставі наказу ТУ ДБР у м.Краматорську від 16.05.2023 № 111-ос/дск звільнено зі служби в ДБР з 17.05.2023.

У подальшому, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.01.2024, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 16.04.2024, у справі № 160/20631/23 частково задоволено позов ОСОБА_1 та зобов`язано ТУ ДБР у м. Краматорську нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за 2021 рік у кількості 5 календарних днів, за 2022 рік 26 календарних днів та додаткову щорічну оплачувану відпустку за 2021 рік 12 календарних днів, за 2022 рік 13 календарних днів.

На виконання судових рішень у справі № 160/20631/23 ТУ ДБР у м. Краматорську 31.05.2024 на банківський рахунок ОСОБА_1 проведено виплату на суму 108 029,21 грн (зазначене підтверджуються банківською випискою, яку позивач самостійно надав разом з позовною заявою).

Очевидно, що з дати набрання законної сили (16.04.2024) рішенням суду у справі № 160/20631/23 ОСОБА_1 стало відомо про несвоєчасний розрахунок з ним при звільненні з ТУ ДБР у м. Краматорську, як доконаний факт, а з 31.05.2024 про розмір несвоєчасно виплаченої компенсації при звільненні.

Таким чином, на думку відповідача, граничний строк для звернення до суду з позовною заявою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, на підставі статті 117 КЗпП України сплив 31.08.2024.

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Ніколайчук С.В. перебувала у щорічній відпустці з 02.01.2025 по 14.01.2025 року.

Якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день (ч. 6 ст. 120 Кодексу адміністративного судочинства України).

П`ятим днем для вирішення питання в цій адміністративній справі є день, що припадає на відпустку судді, тому ця ухвала прийнята у робочий день судді.

Розглянувши питання про поважність причин пропуску позивачем строку на звернення до суду з позовом, суд встановив таке.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч. 5 ст. 122 КАС України).

Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців).

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон України №2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до п. 2, 4 ст. 9 цього Закону до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю, зокрема, частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України.

Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 і №9- рп/2013.

У рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Верховний Суд, надаючи оцінку поняттям «грошова винагорода», «одноразова грошова допомога при звільненні» та «оплата праці» і «заробітна плата», які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, дійшов висновку, що вказані поняття є рівнозначними. (зокрема постанова від 28.07.2022 справа № 300/6805/21)

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

До «усіх виплат» (заробітна плата, компенсація за невикористані відпустки, інші виплати) також належить і одноразова грошова допомога при звільненні.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX, який набув чинності 19.07.2022 року внесено зміни до ст. 233 КЗпП України, а отже змінено нормативне регулювання правовідносин, які виникли з питань щодо стягнення заробітної плати.

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України, у редакції від 19.07.2022, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Суд встановив, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.01.2024 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 16.04.2024 року, у справі № 160/20631/23 зокрема, визнано бездіяльність ТУ ДБР, розташованого у місті Краматорську протиправною та зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані щорічні основну оплачувану та додаткові відпустки, тому, на думку суду, саме з 29.01.2024 року позивач знав про порушення своїх прав.

Суд не погоджується з твердження позивача, що відповідно до листа директора ТУ ДБР, розташованого у місті Краматорск від 17.10.2024 року № Л-738/13-10-797/24 позивачу неправомірно відмовлено у виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тому саме 17.10.2024 року позивач дізнався про порушення свого права щодо відмови у виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені.

Суд звертає увагу, що отримання відповіді на звернення, не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти активні дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку, оскільки такі дії позивач почав вчиняти набагато пізніше після не отримання відповідних виплат.

Такі висновки суду відповідають позиції Верховного Суду, що наведена у постановах від 06.02.2018 у справі № 607/7919/17, від 16.05.2018 у справі № 521/9634/17, від 31.03.2021 у справі № 240/12017/19.

Європейський Суд з прав людини в ухвалі від 30.08.2006 (справа "Каменівська проти України") також вказав, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

Суд зазначає, що чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів, що обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа Стаббігс на інші проти Великобританії, справа Девеер проти Бельгії).

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

З урахуванням вищенаведеного, адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську (Героїв Небесної Сотні, 9, м. Краматорськ, Донецька область, 84333; тимчасове фактичне місцезнаходження: 49069, м. Дніпро, вул. Січових Стрільців, 94, ) про визнання бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії підлягає залишенню без розгляду з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом.

На підставі викладеного, керуючись статтями 240, 248 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську (Героїв Небесної Сотні, 9, м. Краматорськ, Донецька область, 84333; тимчасове фактичне місцезнаходження: 49069, м. Дніпро, вул. Січових Стрільців, 94, ) про визнання бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії залишити без розгляду.

Роз`яснити позивачу, що згідно із ч. 4 ст. 240 КАС України особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення підстав, з яких позов було залишено без розгляду, має право звернутися до адміністративного суду в загальному порядку.

Копію ухвали направити всім сторонам у справі.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржена у строки, передбачені статтею 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст ухвали складено 22.01.2025 року.

Суддя С.В. Ніколайчук