Справа № 620/11482/24
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2025-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого: Бєлової Л.В.,

суддів: Безименної Н.В., Оксененка О.М.,

за участю секретаря судового засідання: Керімова К.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу Державної митної служби України на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної митної служби України про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки виконання рішення суду,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив стягнути з Державної митної служби України на свою користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 08.10.2021 по 20.08.2024 у розмірі 632 679 грн. 36 коп.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2024 року адміністративний позов задоволено.

Стягнуто з Державної митної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 08.10.2021 по 20.08.2024 в розмірі 632679,36 грн. з відрахуванням з вказаної суми встановлених податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з Державної митної служби України на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 6000,00 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує, що на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07.10.2021 у справі № 620/4317/21, залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.02.2022, постанови про відкриття виконавчого провадження від 15.10.2024 ВП № НОМЕР_1 Наказом Держмитслужби від 28.10.2024 № 881-о поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Північної митниці держмитслужби, рівнозначній посаді начальника Чернігівської митниці ДФС з 06.04.2021.

Апелянт наголошує, що до моменту надходження (16.10.2024) постанови про відкриття виконавчого провадження позивачем не вживалось жодних дій для поновлення на службі, тому позивач своєю бездіяльністю порушив свої права на своєчасне відновлення та створив фінансові витрати для держави.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення апелянт зазначає, що з урахуванням часткової оплати під час простою для працівників Північної митниці Держмитслужби сума середнього заробітку за період з 08.10.2021 по 20.08.2024 може становити: 492 793,80 грн.

Щодо стягнення з Держмитслужби витрат на правничу допомогу, апелянт стверджує, що позивачем в порушення частини четвертої статті 134 КАС України не надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, який є необхідним для визначення розміру витрат на правничу допомогу, тому суд першої інстанції безпідставно відшкодував такі витрати.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної митної служби України на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної митної служби України про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки виконання рішення суду.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

У відзиві позивач зазначає, що невжиття позивачем дій, спрямованих на виконання рішення суду у справі № 620/4317/21 в частині поновлення на посаді, жодним чином не впливають на обов`язок відповідача самостійно виконати рішення суду про поновлення на роботі, яке підлягає негайному виконанню.

Позивач зазначає, що середній заробіток за час вимушеного прогулу рахується саме з середньоденної заробітної плати звільненого працівника, яка вираховується згідно з положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, тому посилання відповідача на простій працівників Північної митниці Держмитслужби та на встановлений посадовий оклад начальника митниці без укладання контракту 15770 грн. є безпідставним.

Також позивач наголошує, що на підтвердження понесення витрат на правничу допомог надані необхідні та належні докази.

Після надходження матеріалів справи до суду, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2024 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 15 січня 2025 року.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 січня 2025 року задоволено заяву позивача про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Представник позивача у судовому засіданні у режимі відеоконференції заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, а рішення суду першої скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 07.10.2021 у справі № 620/4317/21, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.02.2022, за позовом ОСОБА_1 до Державної митної служби України, Державної фіскальної служби України, Північної митниці Державної митної служби України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку, адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної митної служби України, Державної фіскальної служби України, Північної митниці Державної митної служби України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку було задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано наказ Державної фіскальної служби України від 02.04.2021 № 514-о «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Зобов`язано Державну митну службу України поновити на службі ОСОБА_1 на посаді, рівнозначній посаді начальника Чернігівської митниці ДФС з 06.04.2021.

Стягнуто з Державної митної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період, з 06.04.2021 по 07.10.2021, у розмірі 108143 грн 04 коп.

Звернуто до негайного виконання судового рішення в частині поновлення на посаді та в межах суми стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Позивач, у зв`язку з не поновленням його на посаді, звернувся до суду з цим позовом.

Суд першої інстанції адміністративний позов задовольнив та зазначив, що негайне виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07.10.2021 у справі № 620/4317/21 про поновлення ОСОБА_1 на рівнозначній посаді начальника Чернігівської митниці ДФС з 06.04.2021 у період з 08.10.2021 по 20.08.2024 не відбулося, тому з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі у розмірі 632679,36 грн

Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що обґрунтованим та об`єктивним, і таким, що підпадає під критерій розумності, є розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, у сумі 6000,00 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Згідно з частиною першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до положень частин другої та третьої статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України, постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Суд звертає увагу, що поновлення на роботі - це повернення працівника в попередній стан, який існував до його незаконного звільнення, тому правовими наслідками поновлення на роботі працівника є надання йому попередньої роботи (посади), з тими ж функціональними обов`язками, які мали місце до звільнення; здійснення оплати всього часу вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням; поновлення безперервного стажу роботи, у тому числі стажу для відпустки та поновлення у всіх правах за цією посадою (отримання надбавок тощо).

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 Кодексу законів про працю України.

Так, статтею 236 Кодексу законів про працю України встановлено, що у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Верховний Суд в постанові від 21.10.2021 у справі № 640/19103/19 зазначив, що за чинним законодавством рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконується негайно. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості та підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його проголошення у судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави. Належним виконанням рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання роботодавцем (власником або уповноваженим ним органом) про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Водночас така відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника. Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно із якою виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Також Верховний Суд вказав на те, що середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Приписи КЗпП України не містять застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткових дій, які б вказували на його бажання поновитися на роботі.

Колегія суддів зазначає, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження».

За змістом статті 65 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18, від 20 жовтня 2022 року у справі № 160/12318/21, від 20 листопада 2024 року у справі № 560/4660/23.

Суд першої інстанції достовірно встановив, що негайне виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07.10.2021 у справі № 620/4317/21 про поновлення ОСОБА_1 на рівнозначній посаді начальника Чернігівської митниці ДФС з 06.04.2021 станом на час розгляду справи не відбулося, доказів поновлення позивача на роботі відповідачем не надано.

Отже, наведене свідчить про затримку виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого ОСОБА_1 за період 08.10.2021 по 20.08.2024. Цей період є вимушеним прогулом позивача, а втрачений за цей час заробіток відповідно до вимог чинного трудового законодавства України підлягає відшкодуванню.

Порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина перша статті 27 Закону України «Про оплату праці»).

При визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу застосовуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок).

Пунктом 3 Порядку передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт. Премії (в тому числі за місяць) та інші заохочувальні виплати за підсумками роботи за певний період під час обчислення середньої заробітної плати враховуються в заробіток періоду, який відповідає кількості місяців, за які вони нараховані, починаючи з місяця, в якому вони нараховані. Для цього до заробітку відповідних місяців розрахункового періоду додається частина, яка визначається діленням суми премії або іншої заохочувальної виплати за підсумками роботи за певний період на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів відповідного місяця, що припадає на розрахунковий період. Якщо період, за який нараховано премію чи іншу заохочувальну виплату, працівником відпрацьовано частково, під час обчислення середньої заробітної плати враховується сума у розмірі не більше фактично нарахованої суми премії чи іншої заохочувальної виплати.

Як вбачається з пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Згідно з абзацами першим та четвертим пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з довідкою Північної митниці Держмитслужби від 04.09.2024 № 1 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 851,52 грн.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що стягненню з відповідача підлягає середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 08.10.2021 по 20.08.2024 в розмірі 632679,36 грн (743 робочих днів вимушеного прогулу * середньоденну заробітну плату 851,52 грн).

З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов ОСОБА_1 .

Посилання відповідача на те, що сума компенсації за затримку виконання судового рішення має враховувати обставини щодо простою працівників Північної митниці Держмитслужби, у період якого був встановлений посадовий оклад начальника митниці без укладання контракту 15770,00 грн, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки згідно з вищевказаними нормами Порядку середній заробіток за час вимушеного прогулу рахується саме з середньоденної заробітної плати працівника, яка в даному випадку становить 851,52 грн.

Щодо стягнення судом першої інстанції з Держмитслужби витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною четвертою та п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У силу частин шостої, сьомої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

За приписами частини дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України за наявності клопотання іншої сторони.

Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Аналогічні висновки викладені також у постанові Верховного Суду від 09.03.2021 у справі № 200/10535/19-а.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних із розглядом цієї справи, у розмірі 60000,00 грн. суду надано копії: договору № 08/24 ШОВ про надання професійної правничої допомоги від 13.08.2024, рахунку № 14-08 від 14.08.2024, платіжної інструкції від 19.08.2024, ордер.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечував проти стягнення витрат на правничу допомогу, зазначивши, що позивачем не надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, який є необхідним для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат. Також вказав, що нормами адміністративного судочинства визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг).

Суд першої інстанції, дослідивши документи та врахувавши предмет спору, дійшов висновку, що вартість витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 60000,00 грн є завищеною, оскільки справа не потребувала значних затрат часу, а підготовка цієї справи до розгляду у суді не вимагала значного обсягу юридичної та технічної роботи для адвоката, зокрема, в частині ознайомлення з документами та підготовки позовної заяви до суду.

У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що обґрунтованим та об`єктивним, і таким, що підпадає під критерій розумності, є розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, у сумі 6000,00 грн, з чим також погоджується суд апеляційної інстанції.

Апелянт стверджує, що позивачем в порушення частини четвертої статті 134 КАС України не надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, який є необхідним для визначення розміру витрат на правничу допомогу, тому суд першої інстанції безпідставно відшкодував такі витрати.

У цьому контексті колегія суддів зазначає наступне.

Верховний Суд у постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 зазначив, що адвокат не зобов`язаний надавати детальний опис виконаних робіт (наданих послуг), у випадку, якщо розмір гонорару, встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі.

У межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі та не залежить від обсягу послуг і часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним та не потребує формування детального опису виконаних робіт.

Тому, вказані доводи апелянта є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, тому не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Державної митної служби України на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2024 року - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 20 січня 2025 року.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді Н.В. Безименна

О.М. Оксененко