Справа № 460/2770/24
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2025-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2025 рокуЛьвівСправа № 460/2770/24 пров. № А/857/15835/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Онишкевича Т.В., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 27 травня 2024 року у справі №460/2770/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Голови комісії з реорганізації Державної фіскальної служби, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація (Відділ з питань реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання до вчинення певних дій, -

суддя у І інстанції Друзенко Н.В.,

час ухвалення рішення 27 травня 2024 року,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складення повного тексту рішення 27 травня 2024 року,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 (далі позивач, апелянт) звернувся до суду з позовом до Голови комісії з реорганізації Державної фіскальної служби (далі відповідач) про визнання бездіяльності щодо неподання державному реєстратору документів необхідних для державної реєстрації припинення Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України та Державної фіскальної служби та зобов`язання подати державному реєстратору документи необхідні для державної реєстрації припинення Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України та Державної фіскальної служби.

Позивач в обґрунтування позову зазначив, що Державна фіскальна служба України (далі ДФС) та її територіальні органи ліквідовані та припинили виконання функцій держави. Відповідно до пп. 8, п. 21 постанови Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 р. № 1074 голова комісії подає державному реєстраторові документи, необхідні для державної реєстрації припинення органу виконавчої влади або територіального органу. Документи для державної реєстрації припинення Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби до цих пір держреєстратору не подано.

Позивач також вказував, що відповідно пп. 2, п. 10, ст. 12, розділу V Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Бюро економічної безпеки» Кабінету Міністрів України не пізніше восьми місяців з дня набрання чинності цим Законом забезпечити ліквідацію Державної фіскальної служби України. Відповідний строк пропущений.

Тому, позивач вважає, що бездіяльність Голови комісії з реорганізації Державної фіскальної служби щодо неподання державному реєстратору документів необхідних для державної реєстрації припинення Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України та Державної фіскальної служби є протиправною, оскільки судові рішення, ухвалені на його користь, не виконані. Просив задовольнити позов у повному обсязі.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 27.05.2024 у цій справі в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції оскаржив позивач ОСОБА_1 , подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального, так і процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що рішення Верховного Суду, на які послався суд першої інстанції не є тотожними до цієї справи: суб`єктний склад, об`єкт та предмет правового регулювання є різними, як і умови застосування правових норм.

Наголосив, що його доводи зводяться до незгоди з виконанням п. 2, п. 10 ст. 12 розділу V Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Бюро економічної безпеки» та п. 8, 21 постанови Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 №1074.

Крім того, покликався на те, що відповідач зобов`язаний подати документи держреєстратору, визначений для цього строк вже пройшов. Суд першої інстанції фактично надав право відповідачу не виконувати закони України та постанови уряду.

Позивачу не заборонено вимагати від відповідача виконання законів та постанов, а відповідач зобов`язаний виконувати закони і постанови уряду.

В обґрунтування своєї позиції навів ряд постанов Верховного Суду та Конституційного Суду України

Просив скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 27.05.2024 у цій справі та ухвалити нове судове рішення, яким задоволити його позовні вимоги повністю.

Відповідач правом відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 4 ст. 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України)).

Від Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації (Відділ з питань реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців) станом на момент ухвалення цієї постанови жодних заяв чи клопотань не надходило.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на даний час не закінчився процес реорганізації (ліквідації) ДФС України та його територіальних органів, зокрема, Офісу великих платників Державної фіскальної служби.

Даний процес передбачає ряд процедур, регламентованих вимогами законодавства.

При цьому, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 оскаржуючи бездіяльність голови комісії з реорганізації Державної фіскальної служби щодо неподання державному реєстратору документів необхідних для державної реєстрації припинення Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України та Державної фіскальної служби, зазначав про невиконання судових рішень, ухвалених на його користь.

Дослідивши матеріали справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги позивача у розглядуваній справі зводяться до оскарження дій (бездіяльності) відповідача, фактично пов`язаних із виконанням рішення суду, а не у зв`язку з виникненням нових правовідносин.

Спір у даній справі фактично спрямований на виконання інших судових рішень, а саме рішення Рівненського окружного адміністративного суду у справі №460/2112/21 від 2 листопада 2021 року та рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2021 року у справі №460/2230/21.

Доводи позивача, викладені в позовній заяві щодо відсутності державної реєстрації припинення Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України та Державної фіскальної служби, зводяться до незгоди позивача з фактичним невиконанням судових рішень.

Проте, бездіяльність відповідача щодо невиконання судового рішення може бути оскаржена відповідно до статті 383 КАС України.

Крім того, зазначено, що запис про припинення Офісу великих платників Державної фіскальної служби у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на момент вирішення судом даної адміністративної справи відсутній.

Таким чином, Офіс великих платників Державної фіскальної служби в особі голови комісії з реорганізації здійснює свою діяльність в межах законодавства.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичного конфлікту та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним.

Отже, у спірних правовідносинах наявні обставини, з якими стаття 383 КАС України пов`язує виникнення підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.

Відповідно, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він повинен був звертатися до суду в порядку статті 383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не подавати новий адміністративний позов.

Таким чином, вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в окремому судовому провадженні не розглядаються.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позову

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби перебуває в стані припинення з 05.08.2019.

Судом першої інстанції також встановлено, що ОСОБА_1 з 01.09.2013 по 23.12.2020 працював в податковій міліції на різних посадах, має звання старший лейтенант поліції.

Наказом Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 22.10.2020 №232-о старшого лейтенанта ОСОБА_1 зараховано у розпорядження Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби з 23.10.2020.

11.12.2020 виконуючим обов`язки начальника, головою комісії з реорганізації Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби на підставі рапорту і подання про звільнення з посади видано наказ №333-о, яким ОСОБА_1 , який перебуває у розпорядженні Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби звільнено з посади та податкової міліції за пунктом 64 підпунктом «ж» (за власним бажанням), 23 грудня 2020 року.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду у справі №460/2112/21 від 2 листопада 2021 року позов задоволено частково:

визнано протиправним та скасовано наказ Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 11 грудня 2020 №333-о «Про звільнення працівника податкової міліції ОСОБА_1 »; поновлено ОСОБА_1 , зарахованого у розпорядження Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби на посаду та у податкову міліцію з 24 грудня 2020 року; зобов`язано Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби нарахувати і виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 грудня 2020 року до 2 листопада 2021 року; визнано протиправним та скасовано наказ Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 23 грудня 2020 року №92 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності»; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення набрало законної сили 14.12.2021.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 17 січня 2022 року замінено сторону виконавчого провадження у справі №460/2112/21 з Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби () його правонаступником - Центральним міжрегіональним управлінням ДПС по роботі з великими платниками податків (44082145). Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2022 року апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків залишено без задоволення, а ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 17 січня 2022 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 17 листопада 2022 року касаційну скаргу Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків задоволено частково. Ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 17 січня 2022 року і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2022 року скасовано в частині задоволення вимоги ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження. У іншій частині ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 17 січня 2022 року і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2022 року залишено без змін.

28 березня 2023 року позивач звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження, у якій просив замінити сторону виконавчого провадження з Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби на Бюро економічної безпеки України.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 29 травня 2023 року, яка залишена без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2023 року, у задоволенні заяви позивача про заміну боржника у виконавчому провадженні у справі№460/2112/21, відмовлено повністю.

Постановою Верховного Суду від 18.10.2023 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 29 травня 2023 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2023 року у справі №460/2112/21 залишено без змін.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2021 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2022 року, у справі №460/2230/21 позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019 та 2020 роки, виходячи з грошового забезпечення (заробітної плати) станом на день звільнення 23 грудня 2020 року. Зобов`язано Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019 та 2020 роки, виходячи з грошового забезпечення (заробітної плати) станом на день звільнення 23 грудня 2020 року.

06.05.2022 ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду замінено відповідача Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби України () у справі №460/2230/21 на правонаступника Офіс великих платників податків Державної податкової служби України (). 24.06.2022 Рівненський окружний адміністративний суд ухвалою замінив відповідача у справі №460/2230/21, а саме, Офіс великих платників податків Державної податкової служби України () на правонаступника - Центральне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків ().

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.10.2023 у справі №460/2230/21 апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків задоволено. Ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 24 червня 2022 року у справі № 460/2230/21 скасовано та прийнято нову постанову. Заяву про заміну відповідача на правонаступника залишено без задоволення.

25.12.2023 позивач звернувся до голови комісії з реорганізації Державної фіскальної служби із заявою, у якій просив подати державному реєстраторові в установленому законодавством порядку документи, необхідні для внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців запису про припинення Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України (), зокрема передавальний акт, примірник якого знаходиться в Бюро економічної безпеки України.

Державна податкова служба України листом від 29.12.2023 повідомила ОСОБА_1 про те, що зазначену заяву надіслано за належністю до комісії з реорганізації Державної фіскальної служби України для розгляду згідно з чинним законодавством та повідомлено поштову адресу голови комісії з реорганізації ДФС України.

Станом на момент розгляду цієї справи в матеріалах справи відсутня відповідь голови комісії з реорганізації на заяву позивача.

Оскільки позивач вважає, що відповідач вчиняє протиправну бездіяльність щодо неподання документів для внесення запису про припинення державної реєстрації Офісу великих платників податків, тобто, не виконує вимог законів та підзаконних нормативно-правових актів, порушує конституційні права позивача, а тому позивач як громадянин звернувся до суду з цим позовом з метою забезпечення виконання відповідачем дотримання вимог чинного законодавства.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

За змістом частини другої статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до частин першої та третьої статті 124 Основного Закону України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди; юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; у передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За приписом п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У Рішенні Конституційного Суду України №6-зп від 25.11.1997 Суд зазначив, що частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

Окрім того, Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні № 19-рп/2011 від 14.12.2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. За таких обставин, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

У Рішенні № 18-рп/2004 від 01.12.2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» слід розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

Отже, «охоронюваний законом інтерес» полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

При цьому, позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Суд наголошує, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України №3-рп/2003 від 30.01.2003).

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Частиною 1 ст. 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно з п. 9 ч. 5 ст. 160 КАС України у позовній заяві повинно бути обґрунтовано порушення оскаржуваним рішенням прав, свобод або інтересів позивача.

Отже, адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Обов`язковою умовою визнання протиправними рішень суб`єкта владних повноважень є доведеність позивачем порушених його прав та інтересів цим рішенням суб`єкта владних повноважень.

Крім того, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.

Своєю чергою, порушення вимог Закону рішенням, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями/бездіяльністю чи рішенням з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Відповідно до висновку, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15.11.2016 у справі № 800/301/16, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

Аналогічний висновок, сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 802/2474/17-а.

За таких обставин, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Відсутність у заявника прав чи обов`язків у зв`язку із вчиненням оскаржуваних дій не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Колегія суддів зазначає, що таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи -позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Загальні підходи до судового захисту законних інтересів були сформульовані Верховним Судом у постанові від 20.02.2019 у справі № 522/3665/17, які також узгоджуються із постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 31.03.2021 у справі № 640/21611/19. У даних постановах Суд зазначив, що обставинами, які свідчать про очевидну відсутність у позивача порушеного права чи законного інтересу (а отже і матеріально-правової заінтересованості), є, зокрема, не правовий характер вимог, адже задоволення позовних вимог не породжує правових наслідків для позивача. Це виключає можливість віднесення спору до «юридичного» відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України.

Верховний Суд України наголосив про необхідність з`ясування судом обставин, що свідчать про порушення права чи інтересу. Позивач повинен довести, що він має законний інтерес і є потерпілим від порушення цього інтересу з боку суб`єкта владних повноважень.

Ознаками «потерпілого» від порушення законного інтересу Верховний Суд вказав:

а) безпосередньо йому належить законний інтерес, на захист якого подано позов;

б) має місце безпосередній негативний вплив порушення на позивача або обґрунтована ймовірність негативного впливу на позивача у майбутньому. Зокрема, якщо позивач змушений змінити свою поведінку або існує ризик бути притягнутим до відповідальності;

в) негативний вплив є суттєвим (зокрема, позивачеві завдано шкоду);

г) існує причинно-наслідковий взаємозв`язок між законним інтересом, оскаржуваним актом та стверджуваним порушенням.

Зазначені критерії не мають застосовуватись механічно та негнучким способом. У вказаних справах Верховний Суд підсумував, що безпосередньо позивач не є потерпілим від оскаржуваного рішення, оскільки воно не спричинило суттєвого негативного впливу саме на позивача і він не зазнав жодної реальної шкоди.

Суд може робити висновок про неправомірність рішень, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень та про порушення у зв`язку із цим прав лише за позовом належного позивача. Оцінка рішень за позовом особи, яка не має права на звернення до суду, яка не є потерпілою у конкретних правовідносинах (є неналежним позивачем), апріорі не може призвести до захисту прав і не узгоджується із завданнями адміністративного судочинства.

Апеляційним судом з`ясовано, що звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 вказав, що «порушення його прав полягає у тому, що невиконання службовими особами своєї роботи порушує його права як елемента джерела права» (а.с.4)

Ухвалою від 15.03.2024 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та зазначив, що ОСОБА_1 у своїй позовній заяві виклав зміст бездіяльності відповідача, однак жодним чином не описав у чому полягає порушення його прав чи охоронюваних законом інтересів, не сформулював наслідку, які, з його погляду, настали внаслідок бездіяльності, і взагалі не пояснив, яким чином і чому бездіяльність відповідача зачіпає його права або ж охоронювані законом інтереси.

Усуваючи недоліки позовної заяви, позивач подав відповідні заяви, у яких зазначив, що йому як громадянину України (елементу єдиного джерела права), не заборонено вимагати від органів виконавчої влади виконання законів України; він має право на ефективний засіб юридичного захисту та на справедливий суд. Крім того існує ряд рішень (№460/2230/21, №460/6/21 та ін.), де боржником є ДФС та її територіальні органи, які фактично припинені, а юридично відомості в Реєстр юридичних осіб про припинення не внесені. Відповідно без юридичного припинення не має підстав для заміни сторони виконавчого провадження, а судові рішення залишаються невиконаними.

Наголосив, що порушення його прав полягає у бездіяльності Голови Комісії з реорганізації ДФС, саме в неподанні державному реєстратору документів про припинення ДФС та її територіальних органів, це обов`язок відповідача і позивач має право вимагати його виконання. Невиконання законів є порушенням прав позивача, зокрема, Конституційних.

У контексті викладеного, судом першої інстанції у наслідку відкрито провадження у цій справі та надано оцінку спірним правовідносин співставивши позовні вимоги із неможливістю виконати судові рішення, позивачем (заявником) у яких був ОСОБА_1 (справи №460/2230/21, №460/6/21, №460/2112/21).

При цьому суд першої інстанції проаналізував процедуру реорганізації (ліквідації) ДФС України, зокрема Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, а також дійшов висновку, що позовні вимоги позивача у розглядуваній справі зводяться до оскарження дій (бездіяльності) відповідача, фактично пов`язаних із виконанням рішення суду, а не у зв`язку з виникненням нових правовідносин, а також можливість звернення до суду у порядку ст.383 КАС України.

Однак, звертаючись до апеляційного суду із апеляційною скаргою ОСОБА_1 чітко вказав, що його доводи зводяться до незгоди з виконанням пп. 2 п. 10 ст. 12 розділу V Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Бюро економічної безпеки» та пп. 8, п. 21 постанови Кабінету Міністрів України №1074 від 20.10.2011.

Таким чином, позивачем/апелянтом не наведено, а в матеріалах справи не містяться будь-яких належних, достатніх та допустимих доказів порушення прав та інтересів ОСОБА_1 , у зв`язку із неподанням головою комісії з реорганізації (ліквідації) (відповідачем) державному реєстратору, необхідних для державної реєстрації припинення органу виконавчої влади або територіального органу документи для державної реєстрації припинення Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби.

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що матеріали справи не містять інформації про вчинення чи невчинення відповідачем усіх дій, необхідних для реєстрації припинення Офісу великих платників податків.

Тим не менше, Верховний Суд у постанові від 21.12.2023 у справі №460/2112/21 (заявник ОСОБА_1 ) вказав, що посилання скаржника на передавальний акт від 24 грудня 2021 року, як на доказ правонаступництва БЕБ, є необґрунтованими, оскільки такий акт не підтверджує здійснення публічного правонаступництва у спірних правовідносинах.

Також, Верховний Суд визнав безпідставними посилання скаржника на пункт 7 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1074 від 20.10.2011, оскільки вказаним пунктом визначено перехід правонаступникові на підставі передавального акта суто майнових прав та обов`язків органів виконавчої влади та не передбачено переходу адміністративної компетенції від одного суб`єкта владних повноважень до іншого (набуття адміністративної компетенції).

Відповідно до ч. 4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини", суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі "Проніна проти України" (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Згідно з ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

У контексті викладеного, суд першої фактично дійшов вірних висновків про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , однак мотиви такої відмови не є вірними, а тому рішення суду першої інстанції у цій частині підлягає зміні.

Відповідно до ст.139 КАС України судовий збір розподілу не підлягає.

Керуючись ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 27 травня 2024 року у справі №460/2770/24 змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позову.

В решті рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 27 травня 2024 року у справі №460/2770/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Т. В. Онишкевич
Н. М. Судова-Хомюк