Справа № 380/471/24
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2025 року м. Львівсправа № 380/471/24

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Клименко О.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 до Львівської міської ради про визнання протиправними та нечинними ухвал,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 звернулися до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Львівської міської ради (Відповідач), у якому просять:

1. Визнати протиправною та нечинною Ухвалу Львівської міської ради № 3800 від 23.08.2023 «Про резервування земельної ділянки у с. Малі Підліски (кадастровий номер :10:000:0382) для потреб Львівської міської територіальної громади».

2. Визнати протиправною та нечинною Ухвалу Львівської міської ради № 3801 від 23.08.2023 «Про резервування земельної ділянки у с. Малі Підліски (кадастровий номер :10:000:0372) для потреб Львівської міської територіальної громади».

3. Визнати протиправною та нечинною Ухвалу Львівської міської ради № 3802 від 23.08.2023 «Про резервування земельної ділянки у с. Малі Підліски (кадастровий номер :10:000:0381) для потреб Львівської міської територіальної громади».

4. Визнати протиправною та нечинною Ухвалу Львівської міської ради № 3803 від 23.08.2023 «Про резервування земельної ділянки (кадастровий номер :10:000:0373) у с. Малі Підліски для потреб Львівської міської територіальної громади».

5. Визнати протиправною та нечинною Ухвалу Львівської міської ради № 3804 від 23.08.2023 «Про резервування земельної ділянки у с. Малі Підліски (кадастровий номер :10:000:0453) для потреб Львівської міської територіальної громади».

6. Визнати протиправною та нечинною Ухвалу Львівської міської ради № 3805 від 23.08.2023 «Про резервування земельної ділянки (кадастровий номер :10:000:0477) у с. Малі Підліски для потреб Львівської міської територіальної громади».

7. Визнати протиправною та нечинною Ухвалу Львівської міської ради № 3806 від 23.08.2023 «Про резервування земельної ділянки у с. Малі Підліски (кадастровий номер :10:000:0383) для потреб Львівської міської територіальної громади».

8. Визнати протиправною та нечинною Ухвалу Львівської міської ради № 3807 від 23.08.2023 «Про резервування земельної ділянки у с. Малі Підліски (кадастровий номер :10:000:0384) для потреб Львівської міської територіальної громади».

9. Визнати протиправною та нечинною Ухвалу Львівської міської ради № 3936 від 28.09.2023 «Про резервування земельної ділянки у с. Малі Підліски (кадастровий номер :10:000:0374) для потреб Львівської міської територіальної громади».

10. Визнати протиправною та нечинною Ухвалу Львівської міської ради № 3937 від 28.09.2023 «Про резервування земельної ділянки у с. Малі Підліски (кадастровий номер :10:000:0375) для потреб Львівської міської територіальної громади».

11. Визнати протиправною та нечинною Ухвалу Львівської міської ради № 3938 від 28.09.2023 «Про резервування земельної ділянки у с. Малі Підліски (кадастровий номер :10:000:0376) для потреб Львівської міської територіальної громади».

12. Визнати протиправною та нечинною Ухвалу Львівської міської ради № 3939 від 28.09.2023 «Про резервування земельної ділянки у с. Малі Підліски (кадастровий номер :10:000:0379) для потреб Львівської міської територіальної громади».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за заявами позивачів в межах Львівської області, Жовківського району (тепер - Львівський район), Дублянської міської ради (правонаступник -Львівська міська рада) були зареєстровані земельні ділянки, місце розташування: Львівська область, Жовківський район, Дублянська міська рада (за межами населеного пункту), цільове призначення: 16.00 Землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянами чи юридичними особами), вид використання: для ведення особистого селянського господарства (код КВЦПЗ - 01.03).

З метою затвердження проектів землеустрою та виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17.12.2019 р. у справі № 1.380.2019.005706 позивачі 12.10.2020 звернулись до Дублянської міської ради Жовківського району Львівської області з клопотанням про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та надання їх власність.

Однак, Дублянською міською радою Жовківського району Львівської області не було прийнято жодного рішення з приводу поданих позивачами клопотань.

У зв`язку з вищезазначеними обставинами позивачі звернулись до суду за захистом своїх законних прав та інтересів. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року у справі № 380/9664/20 визнано протиправною бездіяльність Львівської міської ради, як правонаступника Дублянської міської ради Жовківського району Львівської області, щодо незатвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та надання їх у власність та зобов`язано Львівську міську раду вирішити питання щодо затвердження проектів землеустрою щодо затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передання їх у власність позивачам.

Постановою Восьмого адміністративного суду від 08 грудня 2021 року у справі № 380/9664/20 апеляційну скаргу Львівської міської ради залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

З метою безоплатної приватизації земельних ділянок позивачі 23.12.2021 повторно звернулись із клопотаннями про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передання їх у власність. Зазначене підтверджується копіями клопотань вх. № 3-К-151736/АП-24 від 23.12.2021; вх. № 3-К-151725/АП-24 від 23.12.2021; вх. № 3-К-151732/АП-24 від 23.12.2021; вх. № 3-Я- 151842/АП-24 від 23.12.2021; вх. № 3-К-151714/АП-24 від 23.12.2021; вх. № 3-М-151699/АП-24 від 23.12.2021; вх. № 3-І-151868/АП-24 від 25.12.2021; вх. № 3-3-151742/АП-24 від 23.12.2021; вх. № 3-Х- 151751/АП-24 від 23.12.2021; вх. № 3-П-151687/АП-24 від 23.12.2021; вх. № 3-3-151703/АП-24 від 23.12.2021; вх. № 3-В-151818/АП-24 від 23.12.2021.

Львівська міська рада своїми листами вих. № 2403-вих-120106 від 29.09.2023; вих. № 2403-вих-120105 від 29.09.2023; вих. № 2403-вих-120107 від 29.09.2023; вих. № 2403-вих-105194 від 25.08.2023; вих. № 2403-вих-105192 від 25.08.2023; вих. № 2403-вих-105189 від 25.08.2023; вих. № 2403-вих-105190 від 25.08.2023; вих. № 2403-вих-105193 від 25.08.2023; вих. № 2403-вих-105195 від 25.08.2023; вих. № 2403-вих-105196 від 25.08.2023; вих. № 2403-вих-105197 від 25.08.2023; вих. № 2403-вих-105198 від 25.08.2023 повідомила позивачів, що проекти ухвал про затвердження позивачам проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у власність земельної ділянки у с. Малі Підліски розглядались Львівською міською радою на пленарному засіданні сесії 23.08.2023 р., 28.09.2023 р. та не набрали необхідної кількості голосів депутатського корпусу на підтримку.

Водночас, на згаданих пленарних засіданнях Львівської міської ради від 23.08.2023 та 28.09.2023 Львівською міською радою було прийняті щодо цих земельних ділянок рішення про резервування таких для потреб Львівської міської територіальної громади, а саме: Ухвала Львівської міської ради № 3800 від 23.08.2023, Ухвала Львівської міської ради № 3801 від 23.08.2023, Ухвала Львівської міської ради № 3802 від 23.08.2023, Ухвала Львівської міської ради № 3803 від 23.08.2023, Ухвала Львівської міської ради № 3804 від 23.08.2023, Ухвала Львівської міської ради № 3805 від 23.08.2023, Ухвала Львівської міської ради № 3806 від 23.08.2023, Ухвала Львівської міської ради № 3807 від 23.08.2023, Ухвала Львівської міської ради № 3936 від 28.09.2023, Ухвала Львівської міської ради № 3937 від 28.09.2023, Ухвала Львівської міської ради № 3938 від 28.09.2023, Ухвала Львівської міської ради № 3939 від 28.09.2023.

Позивачі зазначають, що прийняті Львівською міською радою вищезгадані рішення про резервування земельних ділянок, щодо яких позивачі звертались із клопотанням про затвердження проектів землеустрою щодо відведення та передання у власність, порушують їх право правомірного очікування щодо набуття таких земельних ділянок у власність.

Так, позивачами відповідно до положення ст. 118 ЗК України були здійснені усі необхідні дії та надані усі необхідні документи для прийняття відповідачем рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та надання їх у власність.

Відповідачем, однак, всупереч положенням ч. 9 ст. 118 ЗК України рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та надання їх у власність позивачам прийняті не були. Щодо таких земельних ділянок відповідачем натомість прийняті рішення про резервування земельних ділянок для потреб Львівської міської територіальної громади.

Таким чином, позивачі стверджують, що оскаржувані рішення про резервування земельних ділянок прийняті відповідачем без врахування тієї обставини, що у позивачів наявне право правомірного очікування на такі земельні ділянки, яке виникло на підставі дотримання позивачами передбаченого законом порядку безоплатної приватизації земельних ділянок, а також на підставі рішення Львівського окружного адміністративного суду у справі № 380/9664/20 від 29 червня 2021 року, що набрало законної сили, а відтак суперечать положенням п. 3 ч. 2 ст. 2 КАС України.

Також позивачі зазначають, що оскаржувані рішення про резервування земельних ділянок прийняті не на підставі, не в межах та не у спосіб, що визначені положеннями закону з огляду на наступне.

Так, порядок резервування земельних ділянок визначено положеннями ст. 55 Закону України «Про природньо-заповідний фонд України» та ст. 122, п. 6 ч. 5 ст. 186 Земельного кодексу України виключно з метою недопущення знищення або руйнування цінних для заповідання територій та об`єктів природньо-заповідного фонду та здійснюється, зокрема, за рішенням органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки комунальної власності у власність та користування, на підставі розробленої технічної документації із землеустрою щодо резервування цінних для заповідання територій та об`єктів.

Водночас, інформація щодо рішень Львівської міської ради про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо резервування вище зазначених земельних ділянок, як цінних, відсутня.

Як вбачається зі змісту прийнятих відповідачем оскаржуваних рішень такі прийняті «з метою ефективного використання земель, залучення додаткових коштів до бюджету Львівської міської територіальної громади для реалізації програм соціально-економічного та культурного розвитку Львівської міської територіальної громади».

На думку позивачів, ні положеннями Земельного кодексу України, ні будь-якого іншого закону не визначено порядку резервування земельних ділянок «для потреб територіальних громад» та «з метою ефективного використання земель, залучення додаткових коштів до бюджету територіальної громади для реалізації програм соціально-економічного та культурного розвитку територіальної громади», окрім резервування як цінних для заповідання територій та об`єктів природно-заповідного фонду та на підставі розробленої технічної документації із землеустрою щодо резервування цінних для заповідання територій та об`єктів.

Тобто, оскаржувані рішення Львівська міська рада прийняла не з метою недопущення їх знищення або руйнування як цінних для заповідання територій та об`єктів та на підставі розробленої технічної документації із землеустрою, а виключно з метою збереження за собою таких земельних ділянок та подальшого користування та розпорядження ними.

Відтак, повноваження, надане відповідачу положенням ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» та ст. 122 Земельного кодексу України щодо прийняття оскаржуваних рішення про резервування земельних ділянок реалізоване не на підставі, не у межах та не у спосіб, передбачені законом. А тому рішення про резервування земельних ділянок підлягають скасуванню як такі, що прийняті з порушенням принципу законності, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 2 КАС України.

Крім цього позивачі зазначають, що спірні рішення про резервування земельних ділянок в с. Малі Підліски для потреб Львівської міської територіальної громади є рішенням суб`єкта владних повноважень, нормативно-правовим актом, який встановлює права для неозначеного кола осіб і розрахований на неодноразове застосування.

Позивачі стверджують, що оскаржувані рішення безпосередньо стосуються позивачів, оскільки унеможливлюють набуття позивачами права власності на земельні ділянки, щодо яких у них виникли права «правомірного очікування», оскільки такі незаконно «зарезервовані» відповідачем для потреб Львівської міської територіальної громади.

Із урахуванням наведеного просять визнати нечинними та скасувати спірні Ухвали від 23.08.2023 та 28.09.2023 Львівської міської ради про резервування земельних ділянок у с. Малі Підліски для потреб Львівської міської територіальної громади.

У відповіді на відзив позивачі підтримали мотиви, наведені у позовній заяві і адміністративний позов просять задовольнити у повному обсязі. Також додатково зазначають, що наведені відповідачем у відзиві на позовну заяву аргументи щодо можливості реалізації Львівською міською радою дискреційних повноважень «при вирішенні більшості із віднесених до компетенції ради питань, які будуть проявлятись у можливості відповідної ради приймати чи утриматись від прийняття рішення з того чи іншого питання, віднесеного до її компетенції» не застосовні щодо повноважень Львівської міської ради у питаннях розпорядження землями Львівської міської територіальної громади, оскільки ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один варіант поведінки - затвердити проект землеустрою або відмовити у його затвердженні, якщо для цього є законні підстави.

Крім цього, позивачі вказують, що правовідносини, що склались між позивачами та відповідачем стосуються етапу безоплатної приватизації земельних ділянок - затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, водночас у правовідносини, що склались між сторонами у наведених відповідачем постановах Верховного Суду стосуються надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, а тому такі правовідносини є неподібними за змістовим критерієм. Відтак, висновки Верховного Суду, наведені відповідачем у відзиві на позовну заяву є нерелевантними у цій справі.

Звертають увагу суду, що правовідносини щодо безоплатної приватизації позивачами земельних ділянок виникли до моменту набуття чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану» та внесення змін до Розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України.

Представник позивачів в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задоволити повністю.

Також до матеріалів позовної заяви представник позивачів додав попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат у справі від 08 січня 2024 року. 26.07.2024 року представником позивачів подано заяву про розподіл судових витрат, в якій росить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Львівської міської ради на користь позивачів судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 43000,00 грн.

Відповідач у поданому на позовну заяву відзиві проти позову заперечив з підстав, що статтею 12 Земельного кодексу України передбачено, що розпорядження землями територіальних громад відноситься до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст.

У відповідності до положень вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, через які також згідно зі ст. 83, 84 Земельного кодексу України набувається та реалізується право комунальної власності на землю та право державної власності на землю.

Таким чином, законодавством передбачено, що способом волевиявлення ради, яка реалізує право власності від імені відповідної територіальної громади, щодо регулювання земельних відносин, є прийняття рішення на сесії міської ради.

Виходячи зі змісту норм, що містяться у ст. ст. 26 та 43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вбачається, що сільські, селищні, міські, а також районні та обласні ради наділені досить широким колом повноважень. При цьому, аналізуючи ці повноваження, можна прийти до висновку, що при вирішенні більшості із віднесених до виключної компетенції ради питань, можливе застосування цими органами дискреційних повноважень. У даному випадку вони будуть проявлятися, насамперед, у можливості відповідної ради приймати чи утриматися від прийняття рішення з того чи іншого питання, віднесеного до її компетенції.

Відповідач зазначає, що виконавчі органи міської ради, як і будь-які інші структури, не наділені жодними механізмами впливу на волевиявлення місцевих депутатів, оскільки невтручання у роботу місцевої ради є функційною гарантією функціонування місцевого самоврядування.

Враховуючи зазначене вище, з метою раціонального використання вказаних земельних ділянок для потреб Львівської міської територіальної громади, міською радою в межах наданої компетенції були прийняті ухвали № 3800 від 23.08.2023 року, № 3801 від 23.08.2023 року, № 3802 від 23.08.2023 року, № 3803 від 23.08.2023 року, № 3804 від 23.08.2023, № 3805 від 23.08.2023 року, № 3806 від 23.08.2023 року, № 3807 від 23.08.2023 року, № 3936 від 28.09.2023 року, № 3937 від 28.09.2023 року, № 3938 від 28.09.2023 року, № 3939 від 28.09.2023 року про резервування земельних ділянок з кадастровими номерами :10:000:0373, :10:000:0372, :10:000:0374, :10:000:0376, :10:000:0375, :10:000:038, :10:000:0379, :10:000:0384, :10:000:0383, :10:000:0382, :10:000:045, :10:000:0477 в с. Малі Підліски.

В подальшому, Львівською міською радою було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право комунальної власності на вказані земельні ділянки.

Враховуючи зазначене, відповідач уважає, що позовні вимоги є необґрунтованими і не підлягають до задоволення, оскільки до виключної компетенції міських рад належить прийняття про розпорядження земельними ділянками комунальної власності.

Щодо надання позивачам дозволів на виготовлення проектів землеустрою на вищезазначені земельні ділянки, то відповідач зазначає таке.

Відповідно до правової позиції Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові по справі № 463/3375/15-а від 27.03.2018 року визначив, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою з приводу відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність або користування (оренду).

Ухвала про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за своєю правовою природою є ненормативним індивідуальним актом застосування норм права (правозастосовчим актом індивідуальної дії), який за юридичними наслідками відноситься до правоконстатуючих актів (констатує факт надання згоди), є виконаним в силу самого факту його прийняття.

Позивачі звернулися у Львівську міську раду із клопотаннями вх. № 3-К-151736/АП-24 від 23.12.2021; вх. № 3-К-151725/АП-24 від 23.12.2021; вх. № 3-К-151732/АП-24 від 23.12.2021; вх. № 3-Я-151842/АП-24 від 23.12.2021; вх. № 3-К-151714/АП-24 від 23.12.2021; вх. № 3-М-151699/АП-24 від 23.12.2021; вх. № 3-І-151868/АП-24 від 25.12.2021; вх. № 3-3-151742/АП-24 від 23.12.2021; вх. № 3-Х-51751/АП-24 від 23.12.2021; вх. № 3-П-151687/АП-24 від 23.12.2021; вх. № 3-3-151703/АП-24 від 23.12.2021; вх. № 3-В-151818/АП-24 від 23.12.2021 про затвердження проектів землеустрою щодо відведення вищезазначених земельних ділянок та передання їх у власність.

На вищезазначені звернення Львівська міська рада листами № 2403-вих-120106 від 29.09.2023 року; № 2403-вих-120105 від 29.09.2023 року; № 2403-вих-120107 від 29.09.2023 року; № 2403-вих-105194 від 25.08.2023 року; № 2403-вих-105192 від 25.08.2023 року; № 2403-вих-105189 від 25.08.2023 року; № 2403-вих-105190 від 25.08.2023 року; № 2403-вих-105193 від 25.08.2023 року; № 2403-вих-105195 від 25.08.2023 року; № 2403-вих-105196 від 25.08.2023 року; № 2403-вих-105197 від 25.08.2023 року; № 2403-вих-105198 від 25.08.2023 повідомила позивачів, що проекти ухвал про затвердження позивачам проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у власність земельної ділянки у с. Малі Підліски розглядались Львівською міською радою на пленарному засіданні сесії 23.08.2023 р., 28.09.2023 р. та не набрали необхідної кількості голосів депутатського корпусу на підтримку.

Відповідач звертає увагу суду, що 07.04.2022 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану» № 2145-ІХ від 24.03.2022 року (далі - Закон № 2145-ІХ). Законом № 2145-ІХ від 24.03.2022 року Розділ X «Перехідні положення» Земельного кодексу України було доповнено п. 27 відповідно до якого під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням особливостей.

Зокрема, пп. 5 п. 27 Розділу X «Перехідні положення» встановлено, що безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється.

Тобто, Закон № 2145-ІХ від 24.03.2022 року встановлює абсолютну заборону під час дії воєнного стану на вчинення дій уповноваженими органами виконавчої влади чи місцевого самоврядування стосовно безоплатної передачі земель державної та комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою безоплатної передачі та формування земельної ділянки.

Враховуючи зазначене, дія правового режиму воєнного стану на території України унеможливлює затвердження Львівською міською радою проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок з кадастровими номерами, які зазначені вище, для ведення особистого селянського господарства та надання їх у власність позивачам.

На підставі вище викладеного є наявні законні підстави для відмови у затвердженні позивачам проектів землеустрою щодо відведення вищезазначених земельних ділянок та надання їх у власність.

Представник відповідача в судовому засідання позовні вимоги заперечила, подала додаткові письмові пояснення від 15.07.2024, просила в задоволенні позову відмовити повністю.

12.08.2024 року відповідачем подано заперечення на клопотання (заяву) про розподіл судових витрат, в якому просить відмовити у задоволенні заяви про розподіл судових витрат.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 246 КАС України, суд зазначає, що ухвалою судді від 12 січня 2024 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 22 січня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 13 лютого 2024 року, постановленою у письмовому провадженні, задоволено заяву представника позивача Васьківа Романа Ігоровича про повернення судового збору.

Ухвалою суду від 16 лютого 2024 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивачів від 15 лютого 2024 року про забезпечення позову.

Ухвалою суду від 02 квітня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача від 12 березня 2024 року про закриття провадження у справі.

Ухвалою суду, яка занесена в протокол судового засідання від 02 квітня 2024, судом продовжено строк підготовчого судового засідання.

Ухвалою суду, яка занесена в протокол судового засідання від 14 травня 2024 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду, яка занесена в протокол судового засідання від 16 липня 2024 року, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження відповідно до ч.3 ст.194 КАС України.

Суд заслухав пояснення представника позивачів та відповідача, дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази, оцінив їх в сукупності і встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

За заявами позивачів в межах Львівської області, Жовківського району (тепер - Львівський район), Дублянської міської ради (правонаступник-Львівська міська рада) були зареєстровані наступні земельні ділянки:

- за заявою ОСОБА_1 зареєстровано земельну ділянку площею 2,0000 га, місце розташування: Львівська область, Жовківський район, Дублянська міська рада (за межами населеного пункту), цільове призначення: 16.00 Землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянами чи юридичними особами), вид використання: для ведення особистого селянського господарства (код КВЦПЗ - 01.03) за кадастровим номером :10:000:0373, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-019 від 01.10.2019 року;

- за заявою ОСОБА_2 зареєстровано земельну ділянку площею 2,0000 га, місце розташування: Львівська область, Жовківський район, Дублянська міська рада (за межами населеного пункту), цільове призначення: 16.00 Землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянами чи юридичними особами), вид використання: для ведення особистого селянського господарства (код КВЦПЗ - 01.03) за кадастровим номером :10:000:0372, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-019 від 01.10.2019 року;

- за заявою ОСОБА_3 зареєстровано земельну ділянку площею 2,0000 га, місце розташування: Львівська область, Жовківський район, Дублянська міська рада (за межами населеного пункту), цільове призначення: 16.00 Землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянами чи юридичними особами), вид використання: для ведення особистого селянського господарства (код КВЦПЗ - 01.03) за кадастровим номером :10:000:0374, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-019 від 01.10.2019 року;

- за заявою ОСОБА_4 зареєстровано земельну ділянку площею 2,0000 га, місце розташування: Львівська область, Жовківський район, Дублянська міська рада (за межами населеного пункту), цільове призначення: 16.00 Землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянами чи юридичними особами), вид використання: для ведення особистого селянського господарства (код КВЦПЗ - 01.03) за кадастровим номером :10:000:0376, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-019 від 01.10.2019 року;

- за заявою ОСОБА_5 зареєстровано земельну ділянку площею 2,0000 га, місце розташування: Львівська область, Жовківський район, Дублянська міська рада (за межами населеного пункту), цільове призначення: 16.00 Землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянами чи юридичними особами), вид використання: для ведення особистого селянського господарства (код КВЦПЗ - 01.03) за кадастровим номером :10:000:0375, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-019 від 01.10.2019 року;

- за заявою ОСОБА_6 зареєстровано земельну ділянку площею 2,0000 га, місце розташування: Львівська область, Жовківський район, Дублянська міська рада (за межами населеного пункту), цільове призначення: 16.00 Землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянами чи юридичними особами), вид використання: для ведення особистого селянського господарства (код КВЦПЗ - 01.03) за кадастровим номером :10:000:0381, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-019 від 01.10.2019 року;

- за заявою ОСОБА_7 зареєстровано земельну ділянку площею 2,0000 га, місце розташування: Львівська область, Жовківський район, Дублянська міська рада (за межами населеного пункту), цільове призначення: 16.00 Землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянами чи юридичними особами), вид використання: для ведення особистого селянського господарства (код КВЦПЗ - 01.03) за кадастровим номером :10:000:0384, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-019 від 01.10.2019 року;

- за заявою ОСОБА_8 зареєстровано земельну ділянку площею 2,0000 га, місце розташування: Львівська область, Жовківський район, Дублянська міська рада (за межами населеного пункту), цільове призначення: 16.00 Землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянами чи юридичними особами), вид використання: для ведення особистого селянського господарства (код КВЦПЗ - 01.03) за кадастровим номером :10:000:0379, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-019 від 01.10.2019 року;

- за заявою ОСОБА_9 зареєстровано земельну ділянку площею 2,0000 га, місце розташування: Львівська область, Жовківський район, Дублянська міська рада (за межами населеного пункту), цільове призначення: 16.00 Землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянами чи юридичними особами), вид використання: для ведення особистого селянського господарства (код КВЦЛЗ - 01.03) за кадастровим номером :10:000:0383, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-019 від 01.10.2019 року;

- за заявою ОСОБА_10 зареєстровано земельну ділянку площею 2,0000 га, місце розташування: Львівська область, Жовківський район, Дублянська міська рада (за межами населеного пункту), цільове призначення: 16.00 Землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянами чи юридичними особами), вид використання: для ведення особистого селянського господарства (код КВЦПЗ - 01.03) за кадастровим номером :10:000:0382, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-019 від 01.10.2019 року;

- за заявою ОСОБА_11 зареєстровано земельну ділянку площею 1,8501 га, місце розташування: Львівська область, Жовківський район, Дублянська міська рада (за межами населеного пункту), цільове призначення: 16.00 Землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянами чи юридичними особами), вид використання: для ведення особистого селянського господарства (код КВЦПЗ - 01.03) за кадастровим номером :10:000:0453, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-020 від 03.01.2020 року;

- за заявою ОСОБА_12 зареєстровано земельну ділянку площею 1,8978 га, місце розташування: Львівська область, Жовківський район, Дублянська міська рада (за межами населеного пункту), цільове призначення: 16.00 Землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянами чи юридичними особами), вид використання: для ведення особистого селянського господарства (код КВЦПЗ - 01.03) за кадастровим номером :10:000:0477, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-020 від 03.01.2020 року.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року у справі № 380/9664/20, яке залишено без змін Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2021 року, визнано протиправною бездіяльність Львівської міської ради, як правонаступника Дублянської міської ради Жовківського району Львівської області, щодо незатвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та надання їх у власність та зобов`язано Львівську міську раду вирішити питання щодо затвердження проектів землеустрою щодо затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передання їх у власність позивачам.

Позивачі 23.12.2021 повторно звернулись із клопотаннями про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передання їх у власність вх. № 3-К-151736/АП-24 від 23.12.2021; вх. № 3-К-151725/АП-24 від 23.12.2021; вх. № 3-К-151732/АП-24 від 23.12.2021; вх. № 3-Я-151842/АП-24 від 23.12.2021; вх. № 3-К-151714/АП-24 від 23.12.2021; вх. № 3-М-151699/АП-24 від 23.12.2021; вх. № 3-І-151868/АП-24 від 25.12.2021; вх. № 3-3-151742/АП-24 від 23.12.2021; вх. № 3-Х- 151751/АП-24 від 23.12.2021; вх. № 3-П-151687/АП-24 від 23.12.2021; вх. № 3-З-151703/АП-24 від 23.12.2021; вх. № 3-В-151818/АП-24 від 23.12.2021.

Львівська міська рада листами вих. № 2403-вих-120106 від 29.09.2023; вих. № 2403-вих-120105 від 29.09.2023; вих. № 2403-вих-120107 від 29.09.2023; вих. № 2403-вих-105194 від 25.08.2023; вих. № 2403-вих-105192 від 25.08.2023; вих. № 2403-вих-105189 від 25.08.2023; вих. № 2403-вих-105190 від 25.08.2023; вих. № 2403-вих-105193 від 25.08.2023; вих. № 2403-вих-105195 від 25.08.2023; вих. № 2403-вих-105196 від 25.08.2023; вих. № 2403-вих-105197 від 25.08.2023; вих. № 2403-вих-105198 від 25.08.2023 повідомила позивачів, що проекти наступних ухвал:

- «Про затвердження гр. ОСОБА_1 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у власність земельної ділянки у с. Малі Підліски»;

- «Про затвердження гр. ОСОБА_13 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у власність земельної ділянки у с. Малі Підліски»;

- «Про затвердження гр. ОСОБА_7 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у власність земельної ділянки у с. Малі Підліски»;

- «Про затвердження гр. ОСОБА_9 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у власність земельної ділянки у с. Малі Підліски»;

- «Про затвердження гр. ОСОБА_12 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у власність земельної ділянки у с. Малі Підліски»;

- «Про затвердження гр. ОСОБА_8 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у власність земельної ділянки у с. Малі Підліски»;

- «Про затвердження гр. ОСОБА_6 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у власність земельної ділянки у с. Малі Підліски»;

- «Про затвердження гр. ОСОБА_2 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у власність земельної ділянки у с. Малі Підліски»;

- «Про затвердження гр. ОСОБА_10 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у власність земельної ділянки у с. Малі Підліски»;

- «Про затвердження гр. ОСОБА_4 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у власність земельної ділянки у с. Малі Підліски»;

- «Про затвердження гр. ОСОБА_5 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у власність земельної ділянки у с. Малі Підліски»;

- «Про затвердження гр. ОСОБА_3 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у власність земельної ділянки у с. Малі Підліски» розглядались Львівською міською радою на пленарному засіданні сесії 23.08.2023 р. та 28.09.2023 р. та не набрали необхідної кількості голосів депутатського корпусу на підтримку.

На пленарних засіданнях 23.08.2023 та 28.09.2023 Львівською міською радою було прийняті щодо цих земельних ділянок рішення про резервування таких для потреб Львівської міської територіальної громади, а саме:

Ухвала Львівської міської ради № 3800 від 23.08.2023 «Про резервування земельної ділянки у с. Малі Підліски (кадастровий номер :10:000:0382) для потреб Львівської міської територіальної громади»;

Ухвала Львівської міської ради № 3801 від 23.08.2023 «Про резервування земельної ділянки у с. Малі Підліски (кадастровий номер :10:000:0372) для потреб Львівської міської територіальної громади»;

Ухвала Львівської міської ради № 3802 від 23.08.2023 «Про резервування земельної ділянки у с. Малі Підліски (кадастровий номер :10:000:0381) для потреб Львівської міської територіальної громади»;

Ухвала Львівської міської ради № 3803 від 23.08.2023 «Про резервування земельної ділянки (кадастровий номер :10:000:0373) у с. Малі Підліски для потреб Львівської міської територіальної громади»;

Ухвала Львівської міської ради № 3804 від 23.08.2023 «Про резервування земельної ділянки у с. Малі Підліски (кадастровий номер :10:000:0453) для потреб Львівської міської територіальної громади»;

Ухвала Львівської міської ради № 3805 від 23.08.2023 «Про резервування земельної ділянки (кадастровий номер :10:000:0477) у с. Малі Підліски для потреб Львівської міської територіальної громади»;

Ухвала Львівської міської ради № 3806 від 23.08.2023 «Про резервування земельної ділянки у с. Малі Підліски (кадастровий номер :10:000:0383) для потреб Львівської міської територіальної громади»;

Ухвала Львівської міської ради № 3807 від 23.08.2023 «Про резервування земельної ділянки у с. Малі Підліски (кадастровий номер :10:000:0384) для потреб Львівської міської територіальної громади»;

Ухвала Львівської міської ради № 3936 від 28.09.2023 «Про резервування земельної ділянки у с. Малі Підліски (кадастровий номер :10:000:0374) для потреб Львівської міської територіальної громади»;

Ухвала Львівської міської ради № 3937 від 28.09.2023 «Про резервування земельної ділянки у с. Малі Підліски (кадастровий номер :10:000:0375) для потреб Львівської міської територіальної громади»;

Ухвала Львівської міської ради № 3938 від 28.09.2023 «Про резервування земельної ділянки у с. Малі Підліски (кадастровий номер :10:000:0376) для потреб Львівської міської територіальної громади»;

Ухвала Львівської міської ради № 3939 від 28.09.2023 «Про резервування земельної ділянки у с. Малі Підліски (кадастровий номер :10:000:0379) для потреб Львівської міської територіальної громади».

Зміст спірних правовідносин полягає в тому, що позивачі вважають незаконними дані рішення відповідача, саме тому звернулися до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З вищезазначеної норми Конституції України слідує, що кожен орган державної влади зобов`язаний діяти виключно в межах передбачених чинним законодавством. Відповідно, суд при вирішенні питання щодо правомірності дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень може вирішувати питання щодо відповідності таких дій нормам чинного законодавства, однак не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які віднесені по компетенції цього органу державної влади.

Насамперед, суд досліджує питання правової природи оспорюваних рішень як індивідуально-правових актів чи нормативно-правових актів та враховує наступне.

Відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 4 КАС України нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (п. 19 ч. 1 ст. 4 КАС України).

У постанові від 16.10.2018 у справі №9901/415/18 Велика Палата Верховного Суду сформулювала таку правову позицію:

«За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

У вітчизняній теорії права загальновизнано, що нормативно-правовий акт - це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов`язкове правило поведінки загального характеру. Такий акт приймається як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб`єктом за встановленою процедурою, розрахований на невизначене коло осіб і на багаторазове застосування.

Натомість, індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише у письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

З огляду на вказане, нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються у нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує дію фактами його застосування, тоді як дія акта застосування норм права закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин».

Аналогічна позиція була висловлена, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2018 у справі № 9901/657/18 (П/9901/657/18), від 19.03.2019 у справі №826/16994/15, від 09.04.2019 у справі №9901/611/18, від 21.08.2019 у справі №9901/283/19, від 18.09.2019 у справі №9901/284/19, від 19.02.2020 у справі №9901/307/19, від 13.05.2020 у справі № 9901/491/19, від 17.02.2021 у справі №9901/152/20, від 15.04.2021 у справі № 9901/104/20, від 06.10.2021 у справі № 9901/26/21, від 19.01.2023 у справі № 990/92/22 та інших і суд вважає її застосовною у справі, що розглядається.

Отже, оцінюючи правову природу спірних рішень Львівської міської ради від 23.08.2023 та 28.09.2023 про резервування земельних ділянок у с. Малі Підліски для потреб Львівської міської територіальної громади, суд бере до уваги, що ці Ухвали:

- містять індивідуально-конкретні приписи, а саме резервування конкретних земельних ділянок для потреб Львівської міської територіальної громади;

- не встановлюють правових норм та не містять загально-обов`язкових правил поведінки. Резервування конкретних земельних ділянок є підставою для виникнення охоронних правовідносин щодо таких об`єктів, однак вони виникають не з самих рішень, а з їх реалізації;

- стосуються конкретної життєвої ситуації виявлення земельних ділянок, розроблення містобудівної документації та визначення цільового призначення таких земельних ділянок. Ухвали не регулюють невизначену кількість тотожних випадків, а тому не мають ознак нормативності;

- розраховані на одноразове застосування. Спірні ухвали вичерпують свою дію шляхом їх реального виконання, що у свою чергу, наділяє такі земельні ділянки спеціальним юридичним статусом;

- адресовані конкретним органам, а саме Департаменту містобудування та Постійній комісії землекористування та агломерації. З огляду на специфіку діяльності органів місцевого самоврядування у сфері земельних правовідносин, спірні ухвали не можуть бути виконані будь-якими іншими особами, крім указаних у них;

- прийняті Львівською міською радою як правозастосовним, а не нормотворчим органом, адже відповідач виконує функції, визначені у Земельному кодексі України.

З огляду на наведене спірні Ухвали Львівської міської ради від 23.08.2023 та 28.09.2023 про резервування земельних ділянок у с. Малі Підліски для потреб Львівської міської територіальної громади є правозастосовними індивідуальними актами.

Відтак, суд відхиляє доводи позивачів щодо належності спірних рішень до нормативно-правових актів, як помилкові.

Щодо порушення прав, свобод або інтересів позивачів у публічно-правових відносинах з відповідачем, суд зазначає.

Відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Цим положенням Основного Закону України кореспондує частина перша статті 5 КАС України, якою передбачено право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Аналіз наведених положень дає змогу дійти висновку, що особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб`єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. Обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Матеріалами справи підтверджено, що Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року у справі № 380/9664/20, яке залишено без змін Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2021 року, визнано протиправною бездіяльність Львівської міської ради, як правонаступника Дублянської міської ради Жовківського району Львівської області, щодо незатвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та надання їх у власність та зобов`язано Львівську міську раду вирішити питання щодо затвердження проектів землеустрою щодо затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передання їх у власність позивачам.

Позивачі 23.12.2021 повторно звернулись із клопотаннями про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передання їх у власність.

Львівська міська рада листами повідомила позивачів, що проекти ухвал про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу їх у власність у с. Малі Підліски розглядались Львівською міською радою на пленарному засіданні сесії 23.08.2023 р. та 28.09.2023 р. та не набрали необхідної кількості голосів депутатського корпусу на підтримку.

В подальшому, на пленарних засіданнях 23.08.2023 та 28.09.2023 Львівською міською радою було прийняті щодо цих земельних ділянок спірні ухвали про резервування таких для потреб Львівської міської територіальної громади, які є предметом розгляду у даній справі.

Як констатував суд вище, спірні ухвали є правозастосовними актами індивідуальної дії, водночас зауважує, що за своєю природою вони можуть впливати на права та інтереси не тільки Львівської міської ради, а й на інтереси інших осіб.

Як слідує зі змісту позовної заяви, звернення до суду позивачі обґрунтували наявністю права правомірного очікування щодо набуття таких земельних ділянок, яке виникло на підставі дотримання позивачами передбаченого законом порядку безоплатної приватизації земельних ділянок, а також на підставі рішення Львівського окружного адміністративного суду у справі № 380/9664/20 від 29 червня 2021 року, що набрало законної сили.

Стосовно таких тверджень позивачів, суд враховує правову позицію Верховного Суду у справі № 580/1300/22 від 18.01.2023, в якій суд касаційної інстанції зазначив, що поняття «легітимні очікування», головним чином походять від англійського терміну «legitimate expectations» як розумні, небезпідставні або обґрунтовані очікування. У юридичній практиці зазначений термін також має такі альтернативні назви як правомірні, законні, розумні або виправдані сподівання.

Принцип легітимних очікувань широко застосовується у судовій практиці та ґрунтується на низці конституційних положень, які гарантують захист права власності (стаття 41 Конституції України) та передбачуваність (прогнозованість) законодавства, яким визначаються обмежувальні заходи (статті 22, 57, 58, 94 та 152 Конституції України). Реалізація принципу легітимних очікувань полягає у досягненні бажаного результату шляхом вчинення правомірних дій з огляду на заздалегідь передбачені ймовірні наслідки; втілення легітимних очікувань унеможливлюється, зокрема, у випадку, коли особа не може досягнути прогнозованого результату внаслідок зміни правової основи у такі строки, що не є розумними та обґрунтованими.

Принцип легітимних очікувань властивий, головним чином, для публічно-правових спорів, що вирішуються адміністративними судами, оскільки у сукупності з принципами правової визначеності та належного урядування створює надійну основу для гарантування реалізації в Україні основної ідеї/мети системи адміністративних судів, а саме, захисти «малої людини» від «великої держави», в особі її багаточисленних суб`єктів владних повноважень, які наділені множинністю повноважень та низкою механізмів владного примусу.

Легітимні очікування не можна ототожнювати із сподіваннями, що виникають на підставі особистого сприйняття або помилкової оцінки певних обставин чи правових норм; не можуть виникати легітимні очікування, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства; обов`язковою умовою, за наявності якої певне сподівання (вимога) особи набуває ознак легітимного очікування є те, що таке очікування (вимога) має належне правове підґрунтя, тобто наявне достатнє джерело для відповідного очікування (вимоги).

Правовим підґрунтям для виникнення в особи легітимного очікування можуть бути: норми права (законодавство), судова практика, акт індивідуальної дії, конкретне судове рішення, що набуло законної сили, або умови договору; відсутність у законі приписів щодо певного права, яке однак, слідує із загальних конституційних принципів або природного права, або відсутність закону, який визначає механізм реалізації такого права, не може свідчити про відсутність правового підґрунтя для виникнення в особи легітимного очікування щодо реалізації такого права.

Згідно із статтею 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Частинами 1 - 3 статті 116 Земельного кодексу України (далі ЗК України) визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, шляхом одержання громадянами земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Положення статті 118 ЗК України визначають порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Згадана стаття 118 ЗК України визначає послідовність етапів, необхідних для безоплатного набуття земельної ділянки у власність.

Останній із передбачених ст. 118 ЗК України етапів визначений положеннями ч. 9 зазначеної статті, згідно з якою відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень визначених ст. 122 цього кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Так, рішенням Львівського окружного адміністративного суду у справі № 380/9664/20 від 29 червня 2021 року встановлено, що позивачами відповідно до положення ст. 118 ЗК України були здійснені усі необхідні дії та надані усі необхідні документи для прийняття відповідачем рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та надання їх у власність.

Позивачі повторно на підставі рішення Львівського окружного адміністративного суду у справі № 380/9664/20 від 29 червня 2021 року звернулись до Львівської міської ради із клопотаннями про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та надання їх у власність.

Проте, відповідачем жодних рішень про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та надання їх у власність позивачам прийняті не були. Щодо таких земельних ділянок відповідачем натомість прийняті рішення про резервування земельних ділянок для потреб Львівської міської територіальної громади, що порушує законодавчо визначене право позивачів на отримання у власність земельних ділянок.

Таким чином, у даній справі, предметом спору є перевірка законності рішень суб`єкта владних повноважень, прийнятих на виконання його владних управлінських функцій. При цьому, як убачається зі змісту позову, судовий розгляд цього спору позивачі ініціювали з метою захисту своїх прав у сфері публічно-правових відносин, оскільки спірні рішення унеможливлюють набуття позивачами законодавчо визначеного права власності на земельні ділянки.

Отже, оскільки спірні ухвали, як правозастосовні акти індивідуальної дії, впливають безпосередньо на права позивачів, а тому позивачі не можуть бути обмежені у визначеному статтею 5 КАС України праві звернення до суду з вимогою про визнання протиправними та скасування таких ухвал Львівської міської ради.

Надаючи оцінку спірним ухвалам, суд наголошує, що відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ст. ст. 142, 144 Конституції України, до матеріальної основи органів місцевого самоврядування, крім інших об`єктів, належить земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування в межах наданих їм повноважень шляхом прийняття рішень.

Отже, Основний Закон України встановлює право органу місцевого самоврядування приймати обов`язкові до виконання рішення на їхній території, водночас обмеженість компетенції такого органу межами, визначеними законом.

Аналогічні положення передбачені у ч.1 ст. 10 та ч. 3 ст. 24 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні»

За приписами статті 3 ЗК України земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до пункту «а» частини першої статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад.

Своєю чергою, пунктом «б» частини першої статті 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Відповідно до частин першої-третьої статті 116 ЗК України громадяни набувають права власності земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (пункт «в» частини третьої статті 116 ЗК України).

Реалізація цього права, у тому числі, закріплена у пункті 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» за приписами якої, виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

Згідно з ч. 1 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

У статті 121 ЗК України передбачено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам.

Стаття 122 ЗК України визначає повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування.

З огляду на це, позивачі, які є громадянами України, мають право на набуття права власності на земельну ділянку. Підставою для набуття прав на земельну ділянку має бути відповідне рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Водночас набуття у власність земельної ділянки відбувається за встановленою процедурою шляхом її відведення.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами України визначено у статті 118 ЗК України.

Як зазначав суд вище, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Отже, стаття 118 ЗК України передбачає визначену земельно-правову процедуру, яка включає такі послідовні стадії:

1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність;

2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні);

3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема, з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів статті 186-1 ЗК України;

4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі;

5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення.

Таким чином обов`язковим є прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування за наслідками розгляду поданого клопотання про затвердження проекту землеустрою рішення про затвердження проекту землеустрою або вмотивовану відмову у її затвердженні із наведенням усіх підстав такої відмови.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами прави, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29.06.2021 у справі № 380/9664/20, яке набрало законної сили, визнано протиправною бездіяльність Львівської міської ради щодо незатвердження позивачам проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, розташованих на території Дублянської міської ради Жовківського району, з кадастровими номерами :10:000:0382, :10:000:0372, :10:000:0381, :10:000:0373, :10:000:0453, :10:000:0477, :10:000:0383, :10:000:0384, :10:000:0374, :10:000:0375, :10:000:0376, :10:000:0379 із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства та наданні цієї земельної ділянки у власність.

Зобов`язано Львівську міську раду вирішити питання щодо затвердження проекту землеустрою з відведення вказаних земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства розташованих на території Дублянської міської ради Жовківського району (за межами населеного пункту), та надання їх у власність позивачам з урахуванням правової оцінки наданої судом у рішенні.

Відповідачем, однак, усупереч положенням ч. 9 ст. 118 ЗК України жодних рішень на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29.06.2021 у справі № 380/9664/20 прийнято не було.

Адже листи, якими Львівська міська рада повідомила позивачів, що проекти ухвал про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу їх у власність у с. Малі Підліски розглядались Львівською міською радою на пленарному засіданні сесії 23.08.2023 р. та 28.09.2023 р. та не набрали необхідної кількості голосів депутатського корпусу на підтримку, не є рішеннями суб`єкта владних повноважень у розумінні ч. 9 ст. 118 ЗК України та ч. 1 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Натомість оскаржуваними ухвалами Львівської міської ради зарезервовано земельні ділянки з кадастровими номерами :10:000:0382, :10:000:0372, :10:000:0381, :10:000:0373, :10:000:0453, :10:000:0477, :10:000:0383, :10:000:0384, :10:000:0374, :10:000:0375, :10:000:0376, :10:000:0379.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

На важливість належного виконання судового рішення неодноразового наголошував у своїх рішеннях Конституційний Суд України. У рішенні від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 (справа щодо офіційного тлумачення положень п. 2 ч. 2 ст. 17, п. 8 ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження») Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац 5 п.п. 2.1. п. 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013); набрання судовим рішення законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (підпункт 2.4 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10- рп/2018); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 р. № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Крім того, у рішенні від 15 травня 2019 року № 2-р(ІІ)/2019 Конституційний Суд України з посилання на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалось на шкоду одній зі сторін; саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (п. 43 рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00; пункт 84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України», заява № 6318/03; пункт 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia», зава № 30779/04; пункти 46, 51,54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», заява № 40450/04).

Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та є однією з основних засад судочинства, визначених ст. ст. 129, 129-1 Конституції України та ст. ст. 2, 14, 370 КАС України.

Відтак, прийняття відповідачем рішень про резервування земельних ділянок, які зареєстровані на підставі розроблених проектів землеустрою та щодо яких позивачі звернулись із клопотанням про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання їх у власність, є невиконанням відповідачем остаточного рішення у справі, яке набрало законної сили та яким надано оцінку діям відповідача як таким, що суперечать положенням Земельного кодексу України.

Таким чином, оскаржувані рішення про резервування земельних ділянок прийняті відповідачем без врахування тієї обставини, що такі є тими земельними ділянками на які претендують позивачі, та відносно яких існує й досі невиконане остаточне судове рішення у іншій справі №380/9664/20, а відтак суперечать положенням п. 3 ч. 2 ст. 2 КАС України.

Крім цього суд зазначає, що у спірних правовідносинах поведінка відповідача щодо розгляду клопотань позивачів про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є недобросовісною, оскільки необґрунтовано надано пріоритет в розгляді питання резервування спірних ділянок (протоколи комісії від 17.01.2022 та від 08.02.2022 № 19, №20), які подані пізніше ніж клопотання позивачів (23.12.2021).

Твердження відповідача, що до повноважень, які віднесені до виключної компетенції Львівської міської ради можливе застосування дискреційних повноважень, які будуть проявлятися, насамперед, у можливості відповідної ради приймати чи утриматися від прийняття рішення з того чи іншого питання, віднесеного до її компетенції, суд відхиляє з огляду на таке.

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». При цьому дискреційні повноваження, в тому числі органів місцевого самоврядування, завжди мають межі, встановлені законом.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23.01.2018 у справі № 208/8402/14-а та від 29.03.2018 у справі № 816/303/16.

У справі, що розглядається, повноваження щодо затвердження або відмову у затвердженні проекту землеустрою, регламентовано статтею 118 Земельного кодексу України.

Умови, за яких орган відмовляє у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один варіант правомірної поведінки відповідного органу - затвердити проект землеустрою або відмовити у його затвердженні, якщо для цього є законні підстави. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями, тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Отже, у межах цієї справи, відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними, оскільки зобов`язаний за конкретних фактичних обставин діяти за законом, а не на власний розсуд.

Вказані висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду від 16.05.2019 у справі №821/925/18, від 10.06.2020 у справі №390/1759/17, від 05.03.2019 у справі №818/1817/17, від 18.10.2018 у справі №818/1976/17, від 28.02.2019 у справі №818/1903/17, від 15.02.2021 у справі №240/9214/19.

Щодо доводів відповідача про заборону під час дії воєнного стану на вчинення дій уповноваженими органами виконавчої влади чи місцевого самоврядування стосовно безоплатної передачі земель державної та комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою безоплатної передачі та формування земельної ділянки, суд зазначає.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану» від 24.03.2022 № 2145-ІХ Розділ X «Перехідні положення» Земельного кодексу України було доповнено п. 27 відповідно до якого під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням особливостей.

Зокрема, пп. 5 п. 27 Розділу X «Перехідні положення» встановлено, що безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється.

Тобто, Закон № 2145-ІХ від 24.03.2022 року встановлює абсолютну заборону під час дії воєнного стану на вчинення дій уповноваженими органами виконавчої влади чи місцевого самоврядування стосовно безоплатної передачі земель державної та комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою безоплатної передачі та формування земельної ділянки.

Як слідує зі змісту відзиву на позовну заяву, відповідач вказує, що із урахуванням наведених норм є наявні законні підстави для відмови у затвердженні позивачам проектів землеустрою щодо відведення вищезазначених земельних ділянок та надання їх у власність.

Водночас, суд повторно наголошує, що усупереч положенням ч. 9 ст. 118 ЗК України жодних рішень на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29.06.2021 у справі № 380/9664/20 стосовно розгляду клопотань позивачів про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та надання їх у власність Львівською міською радою прийнято не було, отже і наведені законодавчі норми у межах спірних правовідносин не застосовувалися, а тому такі доводи відповідача суд відхиляє, як необґрунтовані.

Щодо правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 27.03.2018 у справі № 463/3375/15-а, яку просить врахувати відповідач, суд зазначає, що правовідносини, які склались між позивачами та відповідачем у даній справі стосуються етапу безоплатної приватизації земельних ділянок - затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, водночас у правовідносинах, що склались між сторонами у наведеній відповідачем постанові Верховного Суду стосуються надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а тому такі не є релевантними до спірних правовідносин.

Щодо прийняття Львівською міською радою рішень про резервування земельних ділянок з порушенням положень п. 1 ч. 2 ст. 2 КАС України, суд враховує наступне.

Так, принцип законності передбачає, що рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень має здійснюватися на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

«На підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень: повинен бути утвореним у порядку, визначеному Конституцією та законами України; зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

«У межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення та вчиняти дії відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх.

«У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Судом детально проаналізовано спірні ухвали Львівської міської ради, і як слідує з їх змісту, такі прийняті «з метою ефективного використання земель, залучення додаткових коштів до бюджету Львівської міської територіальної громади для реалізації програм соціально-економічного та культурного розвитку Львівської міської територіальної громади». При цьому, відповідач керувався ст. 144 Конституції України, ст. 12, 122 Земельного кодексу України.

Як вже зазначав суд, ст. 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Статтею 12 ЗК України визначено повноваження сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів у галузі земельних відносин.

Статтею 122 ЗК України визначено повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування.

Відповідно до положення п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад належить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Проте, ні положеннями Земельного кодексу України, ні будь-якого іншого закону не визначено порядку резервування земельних ділянок для потреб територіальних громад «з метою ефективного використання земель, залучення додаткових коштів до бюджету територіальної громади для реалізації програм соціально-економічного та культурного розвитку територіальної громади».

Жодних доводів та спростувань стосовно порядку та мети резервування земельних ділянок в межах розгляду даної справи відповідач не зазначив та не навів.

Суд також уважає за доцільне зауважити, що проекти спірних ухвал завізовані директором юридичного департаменту із застереженням «відсутні правові підстави».

Відтак, повноваження, надані відповідачу нормами ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст. ст. 12, 122 Земельного кодексу України щодо прийняття оскаржуваних рішень про резервування земельних ділянок з кадастровими номерами :10:000:0382, :10:000:0372, :10:000:0381, :10:000:0373, :10:000:0453, :10:000:0477, :10:000:0383, :10:000:0384, :10:000:0374, :10:000:0375, :10:000:0376, :10:000:0379 реалізовані не на підставі, не у межах та не у спосіб, що визначені законами України. А тому спірні рішення про резервування земельних ділянок підлягають скасуванню як такі, що прийняті з порушенням принципів, передбачених п. 1, п. 2 ч. 2 ст. 2 КАС України.

Підсумовуючи викладене, з огляду на характер та юридичне значення установлених конкретних фактичних обставин справи, суд висновує, що відповідачем не дотримано приписи п.1, п. 2, п. 3 ч. 2 ст. 2 КАС України, а тому оскаржувані Ухвали Львівської міської ради № 3800 від 23.08.2023 «Про резервування земельної ділянки у с. Малі Підліски (кадастровий номер :10:000:0382) для потреб Львівської міської територіальної громади», № 3801 від 23.08.2023 «Про резервування земельної ділянки у с. Малі Підліски (кадастровий номер :10:000:0372) для потреб Львівської міської територіальної громади», № 3802 від 23.08.2023 «Про резервування земельної ділянки у с. Малі Підліски (кадастровий номер :10:000:0381) для потреб Львівської міської територіальної громади», № 3803 від 23.08.2023 «Про резервування земельної ділянки (кадастровий номер :10:000:0373) у с. Малі Підліски для потреб Львівської міської територіальної громади», № 3804 від 23.08.2023 «Про резервування земельної ділянки у с. Малі Підліски (кадастровий номер :10:000:0453) для потреб Львівської міської територіальної громади», № 3805 від 23.08.2023 «Про резервування земельної ділянки (кадастровий номер :10:000:0477) у с. Малі Підліски для потреб Львівської міської територіальної громади», № 3806 від 23.08.2023 «Про резервування земельної ділянки у с. Малі Підліски (кадастровий номер :10:000:0383) для потреб Львівської міської територіальної громади», № 3807 від 23.08.2023 «Про резервування земельної ділянки у с. Малі Підліски (кадастровий номер :10:000:0384) для потреб Львівської міської територіальної громади», № 3936 від 28.09.2023 «Про резервування земельної ділянки у с. Малі Підліски (кадастровий номер :10:000:0374) для потреб Львівської міської територіальної громади», № 3937 від 28.09.2023 «Про резервування земельної ділянки у с. Малі Підліски (кадастровий номер :10:000:0375) для потреб Львівської міської територіальної громади», № 3938 від 28.09.2023 «Про резервування земельної ділянки у с. Малі Підліски (кадастровий номер :10:000:0376) для потреб Львівської міської територіальної громади», № 3939 від 28.09.2023 «Про резервування земельної ділянки у с. Малі Підліски (кадастровий номер :10:000:0379) для потреб Львівської міської територіальної громади» є протиправними та підлягають скасуванню.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Так, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору. А решта доводів та заперечень сторін у справі висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до вимог ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Оскільки спірні Ухвали Львівської міської ради від 23.08.2023 та 28.09.2023 про резервування земельних ділянок у с. Малі Підліски для потреб Львівської міської територіальної громади не є нормативно правовими актами, відтак підстави для визнання їх протиправними та нечинними, як передбачено п.1 ч. 2 ст. 245 КАС України, у суду відсутні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову.

Щодо розподілу судових витрат суд враховує наступне.

Відповідно до пункту п`ятого частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно з частиною 1 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до правил статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Суд встановив, що за подання цього позову до суду кожен з позивачів сплатив судовий збір у розмірі 968,96 грн.

Оскільки позов містить позовні вимоги немайнового характеру, які хоча і частково, але підлягають задоволенню, тому розмір компенсації судових витрат суд визначає з урахуванням кількості, а не розміру задоволених/незадоволених позовних вимог.

Отже, поверненню кожному з позивачів за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Львівської міської ради підлягає сума у розмірі 968,96 грн.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 43000,00 грн суд враховує таке.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт перший частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до частини другої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

За правилами частини третьої цієї статті, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За правилами частини четвертої цієї статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На виконання вимог вказаної норми позивачі подали суду: Ордери на надання правничої (правової) допомоги, Договори № 33, № 34, № 35, № 36, № 37, № 39, № 38, № 40, № 41, № 42 про надання правничої допомоги від 22 жовтня 2019 року, Договір № 69 про надання правничої допомоги від 09 січня 2020 року, Договір № 77 про надання правничої допомоги від 21 січня 2020 року, Акт про надання правової допомоги № 1 від 25 липня 2024 року до договорів про надання правової допомоги № 33, № 34, № 35, № 36, № 37, № 39, № 38, № 40, № 41, № 42 від 22.10.2019, № 69 від 09.01.2020, № 77 від 21.01.2020 із детальним описом наданої правової допомоги, рахунок на оплату № 1 від 25 липня 2024 року на суму 43000,00 грн.

Суд зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази сплати позивачами вартості послуг за надану правничу допомогу у розмірі 43000,00 грн.

Стосовно цієї обставини суд ураховує, що норма статті 134 КАС України передбачає можливість здійснювати розподіл судових витрат на правничу допомогу адвоката, які підлягають сплаті, тобто, ще не сплачені стороною.

Правова позиція з цього питання викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20, у якій Суд заначив про те, що «КАС України у редакції, чинній з 15.12.2017, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

На переконання колегії суддів, зазначені норми (ст.ст. 134, 139) були введені в КАС України з 15.12.2017, у тому числі, з метою унормування відносин між суб`єктами, які потребують юридичного супроводу, та адвокатами. Так, за існуючого правового регулювання у сторін з`явилась можливість відшкодувати понесені на правову допомогу витрати (у разі доведення власної правоти у спорі із суб`єктом владних повноважень). При цьому, норми зазначених статей спрямовані саме на захист прав та інтересів позивачів-суб`єктів господарювання, а не адвокатів. Встановлена на законодавчому рівні можливість позивачів отримати відшкодування понесених витрат на правничу допомогу сприяє нормальному розвитку галузі, дозволяє учасникам судових процесів залучати для захисту свої прав кваліфікованих адвокатів, даючи при цьому таким особам законне право сподіватись на повне або часткове відшкодування понесених витрат у разі доведення власної правової позиції».

Водночас, суд звертає увагу на те, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року у справі № 810/2816/18.

Щодо цього суд зауважує, що предмет спору в цій справі містить лише декілька взаємопов`язаних спірних правовідносин, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, а обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними, відтак, суд уважає, що витрати на професійну правничу не відповідають критерію реальності адвокатських витрат.

Суд також зазначає, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду за результатами розгляду справи № 200/14113/18-а ухвалив постанову від 26 червня 2019 року, в якій сформував правову позицію, згідно з якою, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору.

Указані висновки Верховного Суду відповідно до приписів частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд враховує під час вирішення такого питання.

Ураховуючи практику Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат, суд при розподілі судових витрат має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що сума судових витрат на правничу допомогу, яку представник позивачів просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, підлягає зменшенню у зв`язку з відсутністю ознак співмірності, визначених частиною п`ятою статті 134 КАС України.

Таким чином, заявлені позивачами до відшкодування 43000,00 грн витрат на правничу допомогу є необґрунтованими, не відповідають реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а їх стягнення з відповідача становить надмірний тягар для останнього, що суперечить принципу розподілу таких витрат. Заявлений розмір витрат не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), із реальним часом, витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт).

За таких обставин з урахуванням принципу співмірності та розумності судових витрат, пропорційності до розміру судового збору у даній справі, виходячи з конкретних обставин справи та змісту виконаних послуг, а також враховуючи заперечення відповідача на заяву про розподіл судових витрат, суд вважає за необхідне зменшити розмір судових витрат на професійну правничу допомогу та покласти на відповідача понесені позивачами судові витрати на оплату правничої допомоги адвоката в суді першої інстанції в загальній сумі 12000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (с. Залужжя, Львівський район, Львівська область, 81511), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_6 ( АДРЕСА_3 ), ОСОБА_7 ( АДРЕСА_4 ), ОСОБА_8 ( АДРЕСА_5 ), ОСОБА_9 ( АДРЕСА_6 ), ОСОБА_10 (вул. Дальня, 44/1, м. Львів, 79022), ОСОБА_11 ( АДРЕСА_7 ), ОСОБА_12 ( АДРЕСА_8 ) до Львівської міської ради (площа Ринок, 1, м. Львів, 79008) про визнання протиправними та нечинними ухвал - задоволити частково.

Визнати протиправною та скасувати Ухвалу Львівської міської ради № 3800 від 23.08.2023 «Про резервування земельної ділянки у с. Малі Підліски (кадастровий номер :10:000:0382) для потреб Львівської міської територіальної громади».

Визнати протиправною та скасувати Ухвалу Львівської міської ради № 3801 від 23.08.2023 «Про резервування земельної ділянки у с. Малі Підліски (кадастровий номер :10:000:0372) для потреб Львівської міської територіальної громади».

Визнати протиправною та скасувати Ухвалу Львівської міської ради № 3802 від 23.08.2023 «Про резервування земельної ділянки у с. Малі Підліски (кадастровий номер :10:000:0381) для потреб Львівської міської територіальної громади».

Визнати протиправною та скасувати Ухвалу Львівської міської ради № 3803 від 23.08.2023 «Про резервування земельної ділянки (кадастровий номер :10:000:0373) у с. Малі Підліски для потреб Львівської міської територіальної громади».

Визнати протиправною та скасувати Ухвалу Львівської міської ради № 3804 від 23.08.2023 «Про резервування земельної ділянки у с. Малі Підліски (кадастровий номер :10:000:0453) для потреб Львівської міської територіальної громади».

Визнати протиправною та скасувати Ухвалу Львівської міської ради № 3805 від 23.08.2023 «Про резервування земельної ділянки (кадастровий номер :10:000:0477) у с. Малі Підліски для потреб Львівської міської територіальної громади».

Визнати протиправною та скасувати Ухвалу Львівської міської ради № 3806 від 23.08.2023 «Про резервування земельної ділянки у с. Малі Підліски (кадастровий номер :10:000:0383) для потреб Львівської міської територіальної громади».

Визнати протиправною та скасувати Ухвалу Львівської міської ради № 3807 від 23.08.2023 «Про резервування земельної ділянки у с. Малі Підліски (кадастровий номер :10:000:0384) для потреб Львівської міської територіальної громади».

Визнати протиправною та скасувати Ухвалу Львівської міської ради № 3936 від 28.09.2023 «Про резервування земельної ділянки у с. Малі Підліски (кадастровий номер :10:000:0374) для потреб Львівської міської територіальної громади».

Визнати протиправною та скасувати Ухвалу Львівської міської ради № 3937 від 28.09.2023 «Про резервування земельної ділянки у с. Малі Підліски (кадастровий номер :10:000:0375) для потреб Львівської міської територіальної громади».

Визнати протиправною та скасувати Ухвалу Львівської міської ради № 3938 від 28.09.2023 «Про резервування земельної ділянки у с. Малі Підліски (кадастровий номер :10:000:0376) для потреб Львівської міської територіальної громади».

Визнати протиправною та скасувати Ухвалу Львівської міської ради № 3939 від 28.09.2023 «Про резервування земельної ділянки у с. Малі Підліски (кадастровий номер :10:000:0379) для потреб Львівської міської територіальної громади».

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Львівської міської ради (площа Ринок, 1, м. Львів, 79008, ) на користь ОСОБА_1 (с. Залужжя, Львівський район, Львівська область, 81511) 968,96 грн сплаченого судового збору та 1000,00 грн витрат на правничу допомогу.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Львівської міської ради (площа Ринок, 1, м. Львів, 79008, ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) 968,96 грн сплаченого судового збору та 1000,00 грн витрат на правничу допомогу.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Львівської міської ради (площа Ринок, 1, м. Львів, 79008, ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) 968,96 грн сплаченого судового збору та 1000,00 грн витрат на правничу допомогу.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Львівської міської ради (площа Ринок, 1, м. Львів, 79008, ) на користь ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ) 968,96 грн сплаченого судового збору та 1000,00 грн витрат на правничу допомогу.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Львівської міської ради (площа Ринок, 1, м. Львів, 79008, ) на користь ОСОБА_5 ( АДРЕСА_2 ) 968,96 грн сплаченого судового збору та 1000,00 грн витрат на правничу допомогу.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Львівської міської ради (площа Ринок, 1, м. Львів, 79008, ) на користь ОСОБА_6 ( АДРЕСА_3 ) 968,96 грн сплаченого судового збору та 1000,00 грн витрат на правничу допомогу.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Львівської міської ради (площа Ринок, 1, м. Львів, 79008, ) на користь ОСОБА_7 ( АДРЕСА_4 ) 968,96 грн сплаченого судового збору та 1000,00 грн витрат на правничу допомогу.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Львівської міської ради (площа Ринок, 1, м. Львів, 79008, ) на користь ОСОБА_8 ( АДРЕСА_5 ) 968,96 грн сплаченого судового збору та 1000,00 грн витрат на правничу допомогу.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Львівської міської ради (площа Ринок, 1, м. Львів, 79008, ) на користь ОСОБА_9 ( АДРЕСА_6 ) 968,96 грн сплаченого судового збору та 1000,00 грн витрат на правничу допомогу.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Львівської міської ради (площа Ринок, 1, м. Львів, 79008, ) на користь ОСОБА_10 ( АДРЕСА_9 ) 968,96 грн сплаченого судового збору та 1000,00 грн витрат на правничу допомогу.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Львівської міської ради (площа Ринок, 1, м. Львів, 79008, ) на користь ОСОБА_11 ( АДРЕСА_7 ) 968,96 грн сплаченого судового збору та 1000,00 грн витрат на правничу допомогу.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Львівської міської ради (площа Ринок, 1, м. Львів, 79008, ) на користь ОСОБА_12 ( АДРЕСА_8 ) 968,96 грн сплаченого судового збору та 1000,00 грн витрат на правничу допомогу.

У задоволенні стягнення решти витрат на правничу допомогу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Повне рішення складено 16 січня 2025 року.

СуддяКлименко Оксана Миколаївна