Справа № 380/18912/23
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2025-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/18912/23 пров. № А/857/28188/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Онишкевича Т.В., Сеника Р.П.,

за участі секретаря судового засідання Демчик Л.Р.,

представника позивача: Трофімов Р.В.,

представника відповідача: Лаврів В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2024 року у справі № 380/18912/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання дій протиправними,

суддя в 1-й інстанції Карп`як О.О.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення - м. Львів,

дата складання повного тексту рішення 07 жовтня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі також відповідач), у якій позивач просив суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови у нарахуванні і виплаті ОСОБА_1 страхової виплати відповідно до ч.6 ст.42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у вигляді одноразової допомоги сім`ї потерпілого в сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату, у зв`язку з смертю матері, ОСОБА_2 , яка сталась ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок нещасного випадку на виробництві;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області провести нарахування та виплату ОСОБА_1 страхової виплати відповідно до ч.6 ст.42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у вигляді одноразової допомоги сім`ї потерпілого у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату, у зв`язку з смертю матері, ОСОБА_2 , яка сталась ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок нещасного випадку на виробництві.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2024 року у справі №380/18912/23 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії відмовлено повністю.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив позивач, покликаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що у ч. 6 ст. 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакції Закону, що діяв на момент настання нещасного випадку) встановлено, що у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві виплачується одноразова допомога його сім`ї у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату, та одноразова допомога кожній особі, яка перебувала на його утриманні, а також на його дитину, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого, у сумі, що дорівнює 20 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату. Отже, зазначена норма передбачає різні види допомог та суб`єктів отримання. Апелянт зазначив про те, що норма ч. 6 ст. 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», встановлює та розмежовує виплату одноразової допомоги в разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві, зокрема: (-) виплату одноразової допомоги сім`ї потерпілого, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату; (-) виплату одноразової допомоги кожній особі, яка перебувала на утриманні потерпілого, а також на його дитину, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого, у сумі, що дорівнює 20 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату.

Апелянт вказує, що з змісту наведених положень вбачається, що для набуття права на одержання виплати, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб достатньо бути членом сім`ї потерпілої особи від нещасного випадку. Так, Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», який є спеціальним нормативно-правовим актом у спірних правовідносинах, не містить визначення та/або роз`яснення словосполучення «член сім`ї». За такого правового регулювання Сімейний Кодекс України є спеціальним законом який має враховуватись при визначенні поняття сім`ї та її членів при вирішенні питання щодо наявності права на отримання допомоги передбаченої Законом №1105- XIV. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Рішенням Конституційного Суду України від 03.06.1999 року №5-рп/99 визначено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають

Таким чином, щоб набути право на одержання одноразової грошової винагороди у разі загибелі особи, внаслідок нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом, особа, яка вважає себе членом сім`ї, повинна довести: (а). факт спільного проживання із загиблим; (б). ведення спільного побуту із загиблим; (в). наявність взаємних прав та обов`язків із загиблим.

Просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2024 року та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області подало відзив від 09.12.2024 року на подану апеляційну скаргу. Вважає, що доводи апелянта, на які він посилається, як на підстави для скасування рішення суду першої інстанції, що викладені ним в апеляційній скарзі є безпідставними та необґрунтованими, а посилання на обставини - хибними та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, та відповідно не ґрунтуються на нормах права. Рішення ж суду першої інстанції є обґрунтованим, об`єктивним та таким, що прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а отже підстав для його скасування не має. В обґрунтування доводів заперечення покликаються на норми, що містяться у Постанові правління Фонду соціального страхування України від 19.07.2018 № 11 в якій було затверджено Порядок призначення, перерахування та проведення страхових виплат (далі - Порядок).

Пунктом 1.3 Порядку визначено, що Управління (відділення) Фонду розглядають справу про страхові виплати на підставі заяви потерпілого або осіб, які мають право на страхові виплати, за наявності усіх необхідних документів, визначених Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон) та цим Порядком і приймають відповідні рішення у десятиденний строк, не враховуючи дня надходження останнього документа. Розділом V Порядку регламентовано порядок призначення одноразової допомоги та щомісячної страхової виплати особам, які мають на неї право в разі смерті потерпілого. Пунктом 5.1 Розділу V Порядку передбачено перелік документів, які необхідно подати до управління (відділення) виконавчої дирекції Фонду для призначення одноразової допомоги в разі смерті потерпілого членами сім`ї та особами, які мають право на виплати. Абзацом 1 пункту 5.1 Розділу V Порядку зокрема передбачено, що для призначення одноразової допомоги в разі смерті потерпілого членами сім`ї та особами, які мають право на виплати подається заява для призначення страхових виплат за встановленою виконавчою дирекцію Фонду формою. При цьому абзац 7 пункту 5.1. Розділу V Порядку чітко зазначає про те, що для отримання одноразової допомоги на сім`ю дружиною (чоловіком) або дитиною, реєстрація їх місця проживання повинна співпадати з реєстрацією місця проживання померлого потерпілого. Згідно приписів підпункту 5.2.2 пункту 5.2. Розділу V Порядку право на отримання страхових виплат у осіб, які мають право на страхові виплати, настає з дня смерті потерпілого, але не раніше дня виникнення права на їх виплату. Згідно з абзацами 1, 3 частини 2 статті 3 Сімейного кодексу України (надалі СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Щодо доводів апелянта, що позивач з загиблою матір`ю були членами сім`ї, а отже вона має право на отримання одноразової допомоги вразі смерті потерпілого на виробництві, як член сім`ї померлого, вважають, що такі доводи не підтверджуються фактичними обставинами справи.

Представник Пенсійного фонду України звернув також у судовому засіданні суду апеляційної інстанції увагу на те, що оскільки місце проживання ОСОБА_2 на дату смерті було зареєстровано за іншою адресою, аніж місце проживання позивача, факт належності ОСОБА_1 до членів сім`ї має бути встановлений у судовому порядку.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи про те, що відповідно до акта спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 18.04.2022 у військовій частині НОМЕР_1 , затвердженого 31.05.2022, встановлено, що внаслідок ворожого ракетно бомбового удару збройних сил рф економіст обліково операційного відділу продовольчого складу ОСОБА_2 , перебуваючи на території військової частини НОМЕР_1 отримала смертельні травми, комісія прийняла рішення визнати даний нещасний випадок таким, що пов`язаний з виробництвом. В акті вказано, що місцем фактичного проживання ОСОБА_2 є АДРЕСА_1 , адреса реєстрації місця проживання ОСОБА_2 АДРЕСА_2 .

В матеріалах справи міститься свідоцтво про народження ОСОБА_3 НОМЕР_2 , свідоцтво про шлюб НОМЕР_3 , що підтверджує, що позивач є донькою ОСОБА_2 , та не заперечується відповідачем.

22.03.2023 позивач звернулась до відповідача з заявою про призначення страхової виплати у зв`язку з смертю годувальника, у заяві вказала, що її зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , а фактичного місця проживання АДРЕСА_3 . До заяви нею долучено: акт Н-1, довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру, заява, паспорт, свідоцтво про народження, свідоцтво про смерть, свідоцтво про шлюб, трудова книжка, інші документи.

За наслідками розгляду заяви позивача від 22.03.2023 відповідач надав відповідь 11.07.2023. У відповіді вказано, що згідно п. 6 статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакції до 01.01.2023) разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві виплачується одноразова допомога його сім`ї у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату. Згідно з абз. 1 ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Отже, критерієм визначення сім`ї є одночасна наявність трьох обставин: спільне проживання, пов`язаність спільним побутом, наявність взаємних прав та обов`язків. Частиною 1 ст.21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки і чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до наданого свідоцтва про шлюб від 26.01.2017 ви перебуваєте з 26.01.2017 в шлюбі з ОСОБА_4 . Повідомлено про те, що нею не надано документів, які б підтверджували сімейні відносини з померлою ОСОБА_2 відповідно до вимог СК України. Додатково повідомлено, що факти які мають юридичне значення встановлюються в судовому порядку відповідно до вимог ЦПК України.

Позивач, не погодившись з діями відповідача, звернулась з даним адміністративним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку в контексті спірних правовідносин, суд першої інстанції не взяв до уваги доводи позивача щодо належності її до членів сім`ї ОСОБА_2 , оскільки Постанова № 11та ст.41 Закону № 1105-XIV чітко визначає коло осіб, які мають право на отримання страхових виплат. Доказів належності позивача до осіб, які мають право на страхові виплати відповідно до вимог п.5.2.1. Порядку №11 та ст.41 Закону № 1105-XIV не подано.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з вимог пункту 5.1 Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування України від 19 липня 2018 року № 11 (далі - Порядок № 11), який визначає, що для отримання одноразової допомоги на сім`ю дружиною (чоловіком) або дитиною, реєстрація їх місця проживання повинна збігатися з реєстрацією місця проживання померлого потерпілого. При цьому суд першої інстанції акцентував увагу на тому, що поняття «реєстрація місця проживання», «місце реєстрації» та «місце проживання» не є тотожними.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належно з`ясував всі обставини справи, але правова оцінка цих обставин здійснена судом першої інстанції невірно.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючим громадянам щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, у разі нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання урегульовані Законом України від 23.09.1999 №1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (надалі - Закон №1105-XIV).

Оскільки нещасний випадок з ОСОБА_2 трапився 18.04.2022, тобто до набрання чинності новою редакцією Законну №1105, тому відповідач у спірних правовідносинах керувався редакцією Закону №1105, що діяла до 01.01.2023. Згідно ч.1 ст.44 Закону №1105 Фонд розглядає справу про страхові виплати на підставі заяви потерпілого або заінтересованої особи за наявності всіх необхідних документів і приймає відповідні рішення у десятиденний строк, не враховуючи дня надходження зазначених документів.

Так, відповідно до преамбули Закону України від 23.09.1999 № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 1105-XIV) цей Закон відповідно до Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначає правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я.

Згідно ч.1 ст.4 Закону № 1105-XIV уповноваженим органом управління в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку (далі - уповноважений орган управління) є Пенсійний фонд України.

Частиною шостою статті 42 Закону №1105-XIV передбачено, що у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві виплачується одноразова допомога його сім`ї у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату, та одноразова допомога кожній особі, яка перебувала на його утриманні, а також на його дитину, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого, у сумі, що дорівнює 20 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату.

Отже зазначена норма передбачає різні види допомоги та суб`єктів отримання.

Ключовим питанням у цій справі є визначення кола осіб (членів сім`ї), які мають право на отримання страхових виплат (одноразової допомоги у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату) у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві.

Відповідно до частини сьомої статті 36 Закону № 1105-ХІV, страхові виплати складаються із, зокрема, страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого).

Відповідно до частини першої статті 43 Закону № 1105-XIV для розгляду справ про страхові виплати до Фонду подаються: 1) акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання за встановленими формами та/або висновок МСЕК про ступінь втрати професійної працездатності застрахованого чи копія свідоцтва про його смерть; 2) документи про необхідність подання додаткових видів допомоги.

Згідно зі статтею 44 Закону № 1105-XIV Фонд розглядає справу про страхові виплати на підставі заяви потерпілого або заінтересованої особи за наявності усіх необхідних документів і приймає відповідні рішення у десятиденний строк, не враховуючи дня надходження зазначених документів. Рішення оформляється постановою, в якій зазначаються дані про осіб, які мають право на страхові виплати, розміри виплат на кожного члена сім`ї та їх строки або обґрунтування відмови у виплатах; до постанови додаються копії необхідних документів.

Відповідно до статті 45 Закону № 1105-ХІV фонд відмовляє у страхових виплатах і наданні соціальних послуг застрахованому, якщо мали місце:

1) навмисні дії, а також бездіяльність (приховування захворювань, невиконання приписів та обмежень лікаря) потерпілого, спрямовані на створення умов для настання страхового випадку;

2) подання роботодавцем, іншими органами, що беруть участь у встановленні страхового випадку, або потерпілим Фонду свідомо неправдивих відомостей про страховий випадок;

3) вчинення застрахованим умисного кримінального правопорушення, що призвів до настання страхового випадку.

Фонд відмовляє у виплатах і наданні соціальних послуг застрахованому, якщо нещасний випадок згідно із законодавством не визнаний пов`язаним з виробництвом.

Частиною шостою статті 42 Закону № 1105-XIV (в редакції станом на дату настання нещасного випадку) встановлено, що у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві виплачується:

- одноразова допомога його сім`ї у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату;

- одноразова допомога кожній особі, яка перебувала на його утриманні, а також на його дитину, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого, у сумі, що дорівнює 20 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату.

Таким чином, положеннями Закону № 1105-XIV встановлено два різні види одноразової грошової виплати: одноразова допомога сім`ї померлого та одноразова допомога дитині чи особам, що перебували на його утриманні.

Подібний підхід сформульований Верховним Судом, зокрема у постанові від 22 квітня 2021 року у справі № 360/1239/19, де Суд вказав, що законодавець чітко розмежував страхові виплати, які виплачуються сукупно на сім`ю потерпілого (100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату) та окремо кожній особі, яка перебувала на його утриманні, а також на дитину, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого (20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату).

З метою вдосконалення порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат і здійснення управліннями (відділеннями) виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України страхових виплат потерпілим (членам їх сімей) у разі настання нещасного випадку на виробництві та/або професійного захворювання, керуючись статтями 7, 36, 37, 39, 41-48 Закону № 1105-ХІV, правління Фонду соціального страхування України постановило затвердити Порядок призначення, перерахування та проведення страхових виплат. Наведений Порядок призначення, перерахування та проведення страхових виплат затверджений Постановою правління Фонду соціального страхування України від 19 липня 2018 року № 11.

Розділом V Порядку № 11 врегульовано питання призначення, зокрема, одноразової допомоги особам, які мають на неї право в разі смерті потерпілого, де також, шляхом встановлення різних умов призначення, визначено наявність двох окремих видів одноразової допомоги - на сім`ю померлого та на кожну особу окремо.

Відповідно до пункту 5.1. Розділу V Порядку № 11 для призначення одноразової допомоги та щомісячної страхової виплати в разі смерті потерпілого членами сім`ї та особами, які мають право на виплати, до управління (відділення) виконавчої дирекції Фонду подаються:

заяви (колективна чи індивідуальні) для призначення страхових виплат за встановленою виконавчою дирекцію Фонду формою;

копії паспорта;

копії реєстраційного номера облікової картки платника податків (ідентифікаційного номера) або сторінки паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків (ідентифікаційного номера) та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті);

копії свідоцтва органу реєстрації актів цивільного стану про смерть потерпілого;

копії документів, що підтверджують родинні зв`язки померлого й потерпілого (свідоцтво про шлюб потерпілого, свідоцтво про народження його дітей, у разі призначення виплати батькам потерпілого подається свідоцтво про народження потерпілого);

довідка про реєстрацію місця проживання (у разі відсутності відмітки про реєстрацію місця проживання в документах, що засвідчують особу).

Для отримання одноразової допомоги на сім`ю дружиною (чоловіком) або дитиною, реєстрація їх місця проживання повинна збігатися з реєстрацією місця проживання померлого потерпілого.

З огляду на вказане, колегія суддів доходить висновку, що Фонд соціального страхування, який наділений відповідними повноваженнями згідно з пунктом 8 частини першої статті 7 Закону № 1105-XIV, Порядком № 11, чітко визначив механізм призначення, перерахування та проведення страхових виплат, визначивши, що реєстрація місця проживання за однією адресою потерпілого, його дружини, а також його дітей є обов`язковою умовою для отримання такого виду страхової виплати як одноразова допомога на сім`ю потерпілого у разі його смерті від нещасного випадку на виробництві. Водночас для отримання одноразової допомоги або щомісячних страхових виплат індивідуально кожним членом сім`ї та/або особами, які мають право на відповідні виплати, достатньо підтвердити наявність родинних зв`язків з померлим потерпілим.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка звернулась до відповідача з заявою про призначення страхової виплати у зв`язку з смертю годувальника, у заяві вказала, що її зареєстроване за місцем проживання АДРЕСА_1 , а фактичного місця проживання АДРЕСА_3 . До заяви нею долучено: акт Н-1, довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру, заява, паспорт, свідоцтво про народження, свідоцтво про смерть, свідоцтво про шлюб, трудова книжка, інші документи.

За наслідками розгляду заяви позивача від 22.03.2023 відповідач надав відповідь 11.07.2023. У відповіді вказано, що згідно п. 6 статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакції до 01.01.2023) разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві виплачується одноразова допомога його сім`ї у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату. Згідно з абз. 1 ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Отже, критерієм визначення сім`ї є одночасна наявність трьох обставин: спільне проживання, пов`язаність спільним побутом, наявність взаємних прав та обов`язків. Повідомлено про те, що позивачем не надано документів, які б підтверджували сімейні відносини з померлою ОСОБА_2 відповідно до вимог СК України. Додатково повідомлено, що факти які мають юридичне значення встановлюються в судовому порядку відповідно до вимог ЦПК України.

Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування і вибору місця проживання як невід`ємне право кожної людини закріплено також Загальною декларацією прав людини 1948 року (пункт 1 статті 13), Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року (стаття 12), Протоколом № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (стаття 2). Стаття 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року закріплює правило, за яким здійснення права на свободу пересування і вибору місця проживання, вільно залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, не може зазнавати жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до частин першої, шостої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Згідно з частиною шостою статті 29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання.

Водночас, відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, врегульовуються Законом України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон № 1382-IV).

Відповідно до статті 2 вказаного Закону громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом.

Положеннями статті 3 Закону № 1382-IV також встановлено, що:

вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати;

місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги.

Таким чином, аналізуючи вказані положення, колегія суддів зазначає, що Конституцією України кожній фізичній особі гарантуються свобода пересування та вільний вибір місць постійного або тимчасового проживання, кількість яких не обмежується.

Згідно з частиною десятою статті 6 Закону № 1382-IV реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Правові висновки Верховного Суду стосовно застосування положень цього Закону сформовані, зокрема, у постановах від 30 січня 2018 року у справі № 233/4008/17, від 06 лютого 2018 року у справі № 234/9663/17, від 06 лютого 2018 року у справі № 243/7507/17, від 13 лютого 2018 року у справі № 263/11240/17 та від 20 лютого 2018 року у справі № 219/9030/17.

Конституційний Суд України в рішенні від 20 грудня 2019 року № 12-р/2019, на підставі системного аналізу положень Закону № 1382-IV, який за його преамбулою відповідно до Конституції України регулює відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, дійшов висновку, що Закон № 1382-IV не передбачає можливості обмеження права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання людини залежно від реєстрації її місця проживання або постійного проживання у певному населеному пункті.

Постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» від 07 лютого 2022 року № 265 затверджено Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування). Пунктом 4 цього Порядку визначено, що особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою.

Мета та порядок реєстрації місця проживання визначаються положеннями Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» від 05 листопада 2021 року № 1871-IX.

Відповідно до статті 3 цього Закону реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється з метою створення умов для реалізації прав особи, зокрема виборчих прав, права на участь у місцевому самоврядуванні, на отримання соціальних, публічних послуг, у випадках, передбачених законом; ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою; використання знеособлених даних реєстрів територіальних громад для обґрунтованого розроблення органами державної влади та органами місцевого самоврядування програм економічного і соціального розвитку адміністративно-територіальних одиниць, визначення правомочності зборів жителів територіальної громади, для статистичних, наукових та інших потреб у визначених законом та актами Кабінету Міністрів України випадках.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що встановлений державою обов`язок особи зареєструвати єдине місце проживання зумовлено характером такого інструменту державного управління, з огляду на застосування останнього з метою реалізації, зокрема виборчих прав, надання низки адміністративних послуг, в тому числі і для ведення офіційного листування з державними органами.

Повертаючись до спірних правовідносин, що виникли у цій справі, колегія зазначає, що дійсно, положеннями Порядку № 11 для отримання одноразової допомоги на сім`ю в разі смерті потерпілого встановлено обов`язкову вимогу щодо наявності однакового зареєстрованого місця проживання родини (дружини, дітей).

При цьому ані Законом № 1105-XIV, ані Порядком № 11 поняття родини/сім`ї не визначається.

Відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України), сім`я є первинним та основним осередком суспільства.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Конституційний Суд України у Рішенні від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 визначив, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.

З огляду на вищезазначене, враховуючи передбачену Основним Законом можливість вільного вибору особою свого місця проживання, а також те, що положення ЦК України та Закону № 1382-IV передбачають можливість проживання у двох і більше місцях і при цьому не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, в контексті правовідносин, що виникли у цій справі, колегія суддів наголошує, що зареєстроване місце проживання не є безумовним, єдиним та безпосереднім доказом проживання заявника з потерпілим однією сім`єю на момент його смерті.

Конституційний суд України в абзаці третьому підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016 також вказав, що обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права.

Колегія суддів вважає, що встановлена Порядком № 11 обов`язковість збігу зареєстрованого місця проживання усієї родини для отримання одноразової допомоги на сім`ю у разі смерті потерпілого є додатковою обмежуючою умовою, що значно звужує обсяг встановлених законом прав сімей застрахованих осіб, що загинули на виробництві.

При цьому колегія суддів також звертає увагу, що Закон № 1105-XIV не містить вимоги співпадіння зареєстрованого місця проживання усієї родини для отримання одноразової допомоги на сім`ю у разі смерті потерпілого та не вбачається серед переліку підстав для відмови в призначенні страхових виплат і наданні соціальних послуг застрахованому.

Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що положеннями Закону України «Про правотворчу діяльність» від 24 серпня 2023 року № 3354-IX (далі - закон № 3354-IX) (набрав чинності 20 вересня 2023 року та буде введений в дію в дію через один рік з дня припинення або скасування воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022), зокрема статтею 9 встановлено, що законодавство України - це взаємопов`язана та упорядкована система нормативно-правових актів України і чинних міжнародних договорів, що структурується від актів вищої юридичної сили до актів нижчої юридичної сили з урахуванням, зокрема, засад конституційного ладу в Україні та компетенції і територіальної юрисдикції суб`єкта правотворчої діяльності, визначеної Конституцією України та (або) законом.

В розумінні статей 9 та 17 Закону № 3354-IX Порядок № 11 є підзаконним нормативно-правовим актом, що прийнятий Фондом соціального страхування на виконання вимог пункту 8 частин першої статті 7 Закону № 1105-XIV.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону № 3354-IX усі підзаконні нормативно-правові акти мають відповідати Конституції України, законам, чинним міжнародним договорам України, підзаконним нормативно-правовим актам вищої юридичної сили та узгоджуватися між собою.

Крім того, відповідно до пункту 3 частини першої та пункту 2 частини четвертої статті 34 Закону № 3354-IX норми права, що містяться у нормативно-правовому акті, не мають містити норм, що не відповідають Конституції України та мають відповідати нормативно-правовим актам вищої юридичної сили.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_2 була матір`ю ОСОБА_5 . В матеріалах справи міститься свідоцтво про народження ОСОБА_3 НОМЕР_2 , свідоцтво про шлюб НОМЕР_3 , що підтверджує, що позивач є донькою ОСОБА_2 , та не заперечується відповідачем.

Відповідно до акта спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 18.04.2022 у військовій частині НОМЕР_1 , затвердженого 31.05.2022, встановлено, що внаслідок ворожого ракетно бомбового удару збройних сил рф економіст обліково операційного відділу продовольчого складу ОСОБА_2 , перебуваючи на території військової частини НОМЕР_1 отримала смертельні травми, комісія прийняла рішення визнати даний нещасний випадок таким, що пов`язаний з виробництвом. В акті вказано, що місцем фактичного проживання ОСОБА_2 є АДРЕСА_1 , адреса реєстрації місця проживання ОСОБА_2 АДРЕСА_2 .

Позивач разом із матір`ю ОСОБА_2 , до дня її смерті (загибелі) спільно проживали за адресою: АДРЕСА_1 . Даний факт підтверджують їх сусіди, зокрема: 1. ОСОБА_6 - 1983 року народження, який проживає по АДРЕСА_4 ; 2. ОСОБА_7 - 1984 року народження, яка проживає по АДРЕСА_5 . Зазначене підтверджується: - актом від 06.03.2023 року, складеним ЛКП «Рясне-402». Також факт спільного проживання Позивача із матір`ю прослідковується із матеріалів спеціального розслідування нещасного випадку, зокрема, у розділі 1 (відомості про потерпілого) зазначено, що ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (адреса місцезнаходження військової частини НОМЕР_1 , де потерпіла працювала). Водночас фактично ОСОБА_2 проживала за адресою: АДРЕСА_1 . У розділі 6 (свідки нещасного випадку) також зазначено, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначене підтверджується: - актом за формою Н-1/П про нещасний випадок, пов`язаний із виробництвом від 31.05.2022 року.

Згідно з ч. 6 ст. 42 Закону №1105-XIV (у редакції на дату настання страхового випадку) у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві виплачується одноразова допомога його сім`ї у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату, та одноразова допомога кожній особі, яка перебувала на його утриманні, а також на його дитину, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого, у сумі, що дорівнює 20 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату.

Відповідач, обґрунтовуючи висновки щодо наявності підстав для відмови позивачці у виплаті одноразової допомоги сім`ї загиблого, зазначав, що визначальним для підтвердження права на отримання страхової виплати є встановлення факту сімейних відносин, а також вказував на необхідність встановлення у судовому порядку факту належності позивачки до сім`ї ОСОБА_2 ..

Частинами першою, другою статті 38 Закону №1105-XIV (у редакції Закону №2620-IX, чинній з 01.01.2023) визначено, що територіальні органи уповноваженого органу управління розглядають справу про страхові виплати на підставі заяви потерпілого або заінтересованої особи і приймають відповідні рішення протягом 10 календарних днів, не враховуючи дня надходження зазначених документів. Рішення оформлюється постановою, в якій зазначаються дані про осіб, які мають право на страхові виплати, розміри виплат на кожного члена сім`ї та строки їх здійснення або обґрунтування відмови у виплатах; до постанови додаються копії необхідних документів.

Статтею 39 Закону №1105-XIV (у редакції Закону №2620-IX, чинній з 01.01.2023) передбачено, що уповноважений орган управління відмовляє у здійсненні страхових виплат і наданні соціальних послуг застрахованому, якщо: 1) потерпілий вчиняв дії, а також бездіяльність (приховування захворювань, невиконання рекомендацій лікаря), що сприяли настанню страхового випадку; 2) роботодавець, інші органи, що беруть участь у встановленні страхового випадку, або потерпілий надали уповноваженому органу управління завідомо неправдиві відомості про страховий випадок; 3) застрахована особа вчинила умисне кримінальне правопорушення, що призвело до настання страхового випадку. Уповноважений орган управління відмовляє у здійсненні страхових виплат і наданні соціальних послуг застрахованій особі, якщо нещасний випадок згідно із законодавством не визнаний пов`язаним з виробництвом.

Як визначено частиною першою статті 10 Закону №1105-XIV (у редакції Закону №2620-IX, чинній з 01.01.2023), спори, що виникають із правовідносин, передбачених цим Законом, вирішуються в судовому порядку.

Отож за встановлених обставин справи суд визнає доведеною наявність у позивача права на призначення й одержання одноразової допомоги сім`ї загиблого, передбаченої частиною шостою статті 42 Закону №1105-XIV, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату.

У силу статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ця мета узгоджується зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).

Згідно з частинами першою, другою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Отже право вибору способу захисту порушеного або оспорюваного права належить позивачу, тоді як перевірка відповідності цього способу наявному порушенню і меті судового розгляду є обов`язком суду, який має приймати рішення в межах позовних вимог та з урахуванням фактичних обставин конкретної справи, беручи до уваги можливість у той чи інший спосіб захистити порушене право (за наявності підстав для цього).

Отож за встановлених обставин справи суд визнає доведеною наявність у позивача права на призначення й одержання одноразової допомоги сім`ї загиблого, передбаченої частиною шостою статті 42 Закону №1105-XIV, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату.

У силу статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ця мета узгоджується зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).

Згідно з частинами першою, другою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Отже право вибору способу захисту порушеного або оспорюваного права належить позивачу, тоді як перевірка відповідності цього способу наявному порушенню і меті судового розгляду є обов`язком суду, який має приймати рішення в межах позовних вимог та з урахуванням фактичних обставин конкретної справи, беручи до уваги можливість у той чи інший спосіб захистити порушене право (за наявності підстав для цього).

Суд враховує, що за результатами розгляду заяви позивача ( а.с. 30-31), відповідачем не було прийнято рішення, а було надіслано лист від 11.07.2023 року, що не відповідає Порядку, що визначений частиною першою, другою статті 38 Закону №1105-XIV (у редакції Закону №2620-IX, чинній з 01.01.2023)

Обрання конкретного способу захисту покладає на суд обов`язок скористатися власною дискрецією з дотриманням основних засад судочинства. Суд може зобов`язати орган (посадову особу) повторно розглянути заяву (звернення) лише у випадку якщо є підстави вважати, що розгляду порушеного питання з яким звернулася особа не відбулось у силу того, що:

- заява (звернення) були розглянуті не уповноваженим суб`єктом владних повноважень (без повноважень або з перевищенням повноважень);

- розгляд відбувся не у порядку визначеному законом, тобто коли є підстави вважати, що розгляд як такий не відбувся, або відбувся з суттєвими порушеннями, що вплинули на ухвалене органом владних повноважень рішення.

А тому належним способом захисту порушеного права позивача у спірних відносинах є визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області в частині ненадання позивачу рішення у формі постанови про призначення страхової виплати чи відмови у її призначенні.

Колегія суддів також вважає, що слід зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути питання щодо призначення та виплати на користь ОСОБА_1 страхових виплат у зв`язку зі смертю матері, ОСОБА_2 , а саме: одноразової допомоги сім`ї потерпілого у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату відповідно до частини шостої статті 42 Закону України від 23.09.1999 №1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в редакції, що діяла станом на день смерті ОСОБА_2 , з прийняттям за наслідками такого розгляду відповідного рішення у формі постанови з урахуванням висновків суду, наведених в судовому рішенні.

Згідно з приписами пункту другого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів дійшла висновку про скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2024 року у справі № 380/18912/23 скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області в частині ненадання позивачу рішення у формі постанови про призначення страхової виплати чи відмови у її призначенні.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути питання щодо призначення та виплати на користь ОСОБА_1 страхових виплат у зв`язку зі смертю матері, ОСОБА_2 , а саме: одноразової допомоги сім`ї потерпілого у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату відповідно до частини шостої статті 42 Закону України від 23.09.1999 №1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в редакції, що діяла станом на день смерті ОСОБА_2 , з прийняттям за наслідками такого розгляду відповідного рішення у формі постанови з урахуванням висновків суду, наведених в судовому рішенні.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Т. В. Онишкевич
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 17.01.25