Справа № 480/4049/24
Суддя: В.О. Павлічек
Дата ухвалення: 2025-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 січня 2025 року Справа № 480/4049/24
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Павлічек В.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/4049/24 за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Роменська виправна колонія (№ 56)" про визнання протиправним та скасування рішення,-
В С Т А Н О В И В:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Державної установи «Роменська виправна колонія (№ 56)», в якому просить:
- рішення дисциплінарної комісії відповідача Державна установа «Роменська виправна колонія (№ 56)» про притягнення до дисциплінарної відповідальності у виді проведення профілактичної бесіди від 17 листопада 2023 року, - визнати протиправним та скасувати;
- стягнути з відповідача Державна установа «Роменська виправна колонія (№ 56)» за рахунок бюджетних асигнувань моральну шкоду в розмірі 100 000 (ста тисяч) гривень.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач відбуває покарання в Державній установі «Роменська виправна колонія (№ 56)».
Рішенням дисциплінарної комісії Державної установи «Роменська виправна колонія (№ 56)» від 17 листопада 2023 було притягнуто позивача до дисциплінарної відповідальності у виді проведення профілактичної бесіди за невиконання покладених обов`язків, порушення режиму та розпорядку дня установи виконання покарань.

Підставою притягнення до дисциплінарної відповідальності стала відмова позивача виконувати фізичні вправи під час фізичної зарядки 11 листопада 2023 року з 06:05 по 06: 20 годину ранку.

Із зазначеним рішенням дисциплінарної комісії Державної установи «Роменська виправна колонія (№ 56)» від 17 листопада 2023 року позивач не згоден та вважає дане рішення протиправним та незаконним.

Позивач стверджує, що 11 листопада 2023 року з 06:05 по 06:20 годину ранку він відмовився виконувати фізичні вправи під час фізичної зарядки внаслідок поганого самопочуття та сильного головного болю, що було проігноровано працівником відповідача.

Також позивач зазначає, що працівник відповідача вимагав від нього виконувати фізичні вправи під час фізичної зарядки у холодну пору року при низькій температурі (+3 С) та в непередбачуваному та необлаштованому для цього місці..

Позивач також стверджує, що у відділенні його тримання СПС № 9 відсутня будь яка інформація або копія наказу щодо системи сигналів та команд для забезпечення виконання розпорядку дня, а сам розпорядок дня організовано без урахування пори року та не затверджено керівництвом міжрегіонального управління ДКВП України.

Крім того, позивач зазначає, що відповідно до наданих йому роз`яснень Міністерством юстиції України в листі від 15.11 2023 року № 1600/0/ПІ-В-5799/7.4.1, нормами кримінально виконавчого законодавства не передбачено обов`язковості виконання засудженими фізичних вправ під час фізичної зарядки.

Також позивач вважає, що адміністрація установи 17 листопада 2023 року провела відносно нього засідання дисциплінарної комісії установи з істотним порушенням процедури дисциплінарного провадження та його права на захист, зокрема: не було надано можливості звернутися до Конотопського Центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги за отриманням правової допомоги в підготовці до засідання дисциплінарної комісії; не було надано можливості бути представленим адвокатом під час засідання дисциплінарної комісії; під час підготовки до дисциплінарної комісії не надано копій матеріалів дисциплінарного провадження.

Позивач також стверджує, що оскаржуваним рішенням відповідач завдав йому істотної моральної шкоди, оскільки протиправно та упереджено поводився із ним, завідомо безпідставно звинуватив його у порушенні режиму відбування покарання та притяг до дисциплінарної відповідальності у виді проведення профілактичної бесіди, чим грубо принизив людську честь і гідність, спричинив гострі душевні хвилювання та моральні страждання, які він оцінює як завдану моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, у якому заперечує проти позовних вимог у повному обсязі та зазначає, що наказом по установі № 254/АГ-22 від 14.09.2022 року затверджено розпорядок дня для засуджених в дільниці ресоціалізації (відділенні соціально-психологічної служби №9), де відбуває покарання засуджений ОСОБА_1 . Даним наказом передбачено: з 6.05 до 6.20 (15 хв.) - фізична зарядка. У вихідні та святкові дні фізична зарядка не проводиться.

Представник відповідача зазначає, що 11 листопада 2023 року засуджений ОСОБА_1 свідомо не виконав покладені на нього обов`язки та порушив встановлені для засуджених заборони, а саме не вийшов на ранкову фізичну зарядку.

Даний факт підтверджується рапортом молодшого інспектора відділу нагляду та безпеки рядовим внутрішньої служби ОСОБА_2 та рапортом старшого інспектора з професійної підготовки відділу по роботі з персоналом А.Горбатко.

Даний проступок був розглянутий 17.11.2023 року на засіданні дисциплінарної комісії ДУ «Роменська виправна колонія (№56)».

Врахувавши особу засудженого ОСОБА_1 та його ставлення до скоєного - проступку, ступінь його вини, причини, обставини та мотиви вчинення дисциплінарного правопорушення, кількість і характер раніше накладених стягнень, зважаючи на щиросердне каяття засудженого, дисциплінарна комісія встановила, що дії засудженого підпадають під дисциплінарний проступок та проголосувала застосувати до нього замість стягнення, передбаченого статтею 132 КВК України, обмежитися профілактичною бесідою.

Оскаржуючи правомірність законних вимог адміністрації колонії щодо виконання фізичних вправ під час фізичної зарядки, засуджений ОСОБА_1 керувався листом Міністерства юстиції України від 15.11.2023 року № 150070/ПІ-Б-5799/7.4.1, яким роз`яснено, що кримінально-виконавчим законодавством не передбачено обов`язковість виконання засудженими фізичних вправ під час фізичної зарядки. Відповідач вважає, що вказаний лист має інформаційний характер і не встановлює правових норм та не може бути належним доказом по даній справі, так як предметом спору є порушення розпорядку дня засудженим ОСОБА_1 , яке полягає у відмові виходу на фізичну зарядку, а не у виконанні чи не виконанні фізичних вправ під час фізичної зарядки.

Також, Державна установа «Роменська виправна колонія (№56)» вважає, що відсутні підстави для стягнення на користь позивача моральної шкоди, оскільки засуджений ОСОБА_1 не надав належних доказів про спричинення йому діями відповідача моральної шкоди, а обмежився лише цитатами з нормативних актів.

Позивач, надав суду відповідь на відзив, в якій з доводами відповідача не погоджується та наполягає на позовних вимогах.

Судом було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою суду задоволено клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Матеріалами справи підтверджується, ОСОБА_1 засуджений 14 квітня 2003 року вироком Апеляційного суду Сумської області до покарання у виді довічного позбавлення волі. ОСОБА_1 відбуває покарання в Державній установі "Роменська виправна колонія (№ 56)".

17 листопада 2023 року, за результатом розгляду дисциплінарною комісією матеріалів, складених відносно засудженого ОСОБА_1 , начальником Державної установи «Роменська виправна колонія (№56)» було прийнято постанову про накладення стягнення, в якій зазначено, що на ОСОБА_1 за порушення режиму відбуття покарання накладено: «обмежитись виховна бесіда» (а.с.43).

Згідно вказаної постанови про накладення стягнення, ОСОБА_1 допустив порушення режиму відбування покарання, яке полягає в тому, що 11.11.2023 о 6 год.10 хв. під час контролю за проведенням масового заходу «фізична зарядка» було помічено, що даний засуджений відсутній в строю. Засудженого ОСОБА_1 було виявлено на його спальному місці, на зроблене зауваження в категоричній формі відмовився виходити на фізичну зарядку, чим порушив абз.2, пункт 3, розділ 2 Наказу МЮУ №2823/5 «Про ПВР» та абз.1, частини 3 ст.107 КВК України.

Позивач вважає постанову Державної установи "Роменська виправна колонія (№ 56)" від 17.11.2023 протиправною, у зв`язку із чим звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Стосовно вимог позивача щодо визнання протиправним та скасування рішення про накладення стягнення від 17.11.2023 відносно позивача, суд зазначає наступне.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Засуджений користується всіма правами людини і громадянина, за винятком обмежень, які визначені законом і встановлені вироком суду (частина 3 статті 63 Конституції України).

Відповідно до частини 1 статті 1 Кримінально-виконавчого кодексу України кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Кримінально-виконавче законодавство України складається з цього Кодексу, інших актів законодавства, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Кримінально-виконавчого кодексу України).

Держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку. Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду (частини 1, 2 статті 7 Кримінально-виконавчого кодексу України).

Статтею 107 КВК України визначені права і обов`язки засуджених до позбавлення волі, так засуджені, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, мають право в порядку, встановленому цим Кодексом і нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України: одержувати інформацію і роз`яснення про умови відбування і порядок виконання покарання у виді позбавлення волі; користуватися послугами, які надаються в місцях позбавлення волі, в тому числі додатковими, оплачуваними; брати участь у трудовій діяльності; отримувати медичну допомогу і лікування, у тому числі платні медичні послуги за рахунок особистих грошових коштів чи коштів рідних та близьких в закладах охорони здоров`я, які мають ліцензію Міністерства охорони здоров`я України та не віднесені до відання центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань; розпоряджатися грошовими коштами, придбавати, володіти і розпоряджатися предметами, речами, виробами; здійснювати листування з особами, які знаходяться за межами колоній, вести з ними телефонні розмови, у тому числі у мережах рухомого (мобільного) зв`язку, користуватися глобальною мережею Інтернет; одержувати і відправляти посилки, бандеролі, грошові перекази, одержувати передачі; зустрічатися з родичами та іншими особами; подавати пропозиції, заяви і скарги в усній чи письмовій формі від свого імені; брати участь у роботі самодіяльних організацій та гуртків соціально корисної спрямованості, займатися фізичною культурою і спортом; придбавати, користуватися і зберігати предмети першої потреби, періодичні видання, літературу, продукти харчування; розпоряджатися вільним часом, який відведений розпорядком дня, не порушуючи при цьому правил поведінки; одержувати освіту відповідно до законодавства про освіту; одержувати правову допомогу від адвокатів або інших фахівців у галузі права, які за законом мають право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи; звертатися до адміністрації з проханням внести подання щодо умовно-дострокового звільнення від відбування покарання чи щодо заміни невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням; триматися в належних умовах; звертатися до Комісії з розгляду скарг на неналежні умови тримання в установах для попереднього ув`язнення та установах виконання покарань щодо встановлення факту та/або строку тримання в неналежних умовах з метою поновлення порушених прав та у разі незгоди з рішенням Комісії оскаржувати його в судовому порядку.

Засудженим можуть надаватися й інші права, реалізація яких не суперечить меті покарання, порядку і умовам виконання та відбування покарання.

Також засуджені зобов`язані: дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня колонії, правомірних взаємовідносин з іншими засудженими, персоналом колонії та іншими особами; утримувати в чистоті і порядку приміщення, дбайливо ставитися до майна колонії і предметів, якими вони користуються при виконанні дорученої роботи, здійснювати за ними належний догляд і використовувати їх тільки за призначенням; виконувати встановлені законодавством вимоги персоналу колонії; виконувати необхідні роботи по самообслуговуванню, благоустрою колонії; дотримуватися санітарно-гігієнічних норм; дотримуватися вимог пожежної безпеки і безпеки праці.

Згідно ст.132 КВК України, за невиконання покладених обов`язків та порушення встановлених заборон до осіб, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, можуть застосовуватися такі заходи стягнення: попередження; догана; сувора догана; грошовий штраф до двох мінімальних розмірів заробітної плати; скасування поліпшених умов тримання; поміщення засуджених чоловіків, які тримаються у виправних колоніях, у дисциплінарний ізолятор з виведенням або без виведення на роботу чи навчання на строк до чотирнадцяти діб, а засуджених жінок - до десяти діб; поміщення засуджених, які тримаються в приміщеннях камерного типу виправних колоній максимального рівня безпеки, у карцер без виведення на роботу на строк до чотирнадцяти діб; переведення засуджених, які тримаються у виправних колоніях, крім засуджених, які тримаються у виправних колоніях мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання, до приміщення камерного типу (одиночної камери) на строк до трьох місяців.

Частинами 1-4, 6 ст.134 КВК України визначено, що при призначенні заходів стягнення враховуються причини, обставини і мотиви вчинення порушення, поведінка засудженого до вчинення проступку, кількість і характер раніше накладених стягнень, а також пояснення засудженого щодо суті проступку. Стягнення, що накладаються, мають відповідати тяжкості і характеру проступку засудженого. За кілька проступків, вчинених одночасно, накладається одне стягнення. Стягнення може бути накладене лише на особу, яка вчинила проступок, і не пізніше десяти діб з дня виявлення проступку, а якщо у зв`язку з проступком проводилась перевірка, то з дня її закінчення, але не пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Накладене стягнення звертається до виконання негайно, а у виняткових випадках - у строк не пізніше одного місяця з дня його накладення. Якщо протягом місяця з дня накладення стягнення воно не було звернено до виконання, то це стягнення не виконується. Стягнення накладається лише письмово.

Відповідно до ч.15-16 ст.134 КВК України, при накладенні стягнення на засудженого адміністрація колонії надає йому можливість у встановленому порядку повідомити про це близьких родичів, адвоката або інших фахівців у галузі права, які за законом мають право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи.

Адміністрація колонії при встановленні факту порушення особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, вимог режиму зобов`язана невідкладно розпочати перевірку причин, обставин і мотивів вчинення порушення, поведінки цієї особи до вчинення проступку, визначити кількість і характер раніше накладених стягнень, а також отримати її пояснення про суть проступку. За наслідками такої перевірки приймається рішення про доцільність або недоцільність застосування до особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, заходів стягнення та обґрунтовується їх вид. Якщо адміністрація колонії прийняла рішення обмежитися іншими профілактичними заходами, це відображається у щоденнику індивідуальної роботи із засудженим та доводиться до відома особи під підпис.

Процедура дисциплінарного провадження визначена ст.135 КВК України. Так відповідно до ч. 1, 4-7 ст.135 КВК України, питання про доцільність застосування стягнення до осіб, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, вирішується на засіданні дисциплінарної комісії установи виконання покарань. Дисциплінарна комісія установи виконання покарань діє на постійній основі. Засідання дисциплінарної комісії є повноважним, якщо на ньому присутні більше половини членів дисциплінарної комісії.

Особа, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, має бути повідомлена про місце і час засідання дисциплінарної комісії не пізніше ніж за одну добу до його проведення. За заявою засудженого цей термін може бути продовжено, але не більш як на дві доби.

Особа, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, має право користуватися послугами адвоката або фахівця в галузі права за власним вибором під час підготовки до засідання дисциплінарної комісії, який представлятиме її інтереси під час засідання комісії. Якщо особа, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, не має доступу до адвоката або фахівця в галузі права, адміністрація установи виконання покарання зобов`язана надати йому можливість звернутися за отриманням правової допомоги до суб`єктів надання такої допомоги.

Засуджений та/або його представник мають право: отримати інформацію про притягнення до дисциплінарної відповідальності, у тому числі документи, що стосуються справи, не пізніш як за одну добу до початку засідання дисциплінарної комісії; бути присутнім на засіданні дисциплінарної комісії під час розгляду питання про його притягнення до дисциплінарної відповідальності; ознайомлюватися з матеріалами дисциплінарного провадження та особової справи, робити виписки, знімати копії з них; надавати пояснення, заперечення та заявляти клопотання в усному та письмовому вигляді, надавати докази; подавати клопотання не пізніш як за двадцять чотири години до визначеного часу засідання про залучення до засідання дисциплінарної комісії осіб, присутність яких є доцільною для встановлення обставин вчинення правопорушення та визначення міри відповідальності.

Матеріали про порушення доповідаються на засіданні дисциплінарної комісії начальником відділення соціально-психологічної служби у присутності особи, яка вчинила порушення, та інших запрошених осіб.

Під час засідання дисциплінарної комісії заслуховуються пояснення засудженого та його представника, свідків, інших осіб, залучених відповідно до частини третьої та абзацу сьомого частини п`ятої цієї статті, адміністрації установи виконання покарань, особи, яка ініціювала притягнення до дисциплінарної відповідальності, та осіб, які мають право дорадчого голосу.

Рішення про притягнення до відповідальності приймається більшістю голосів членів дисциплінарної комісії.

Рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності особи, яка відбуває покарання, має бути детально вмотивоване та може бути оскаржене особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, або її представником до органу виконання покарань вищого рівня, прокурора чи суду.

Засудженому протягом трьох робочих днів видається копія рішення про застосування до нього стягнення із зазначенням можливості та порядку його оскарження.

Наказом Міністерства юстиції України від 28.08.2018 № 2823/5 затверджено Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань (далі по тексту - Правила №2823/5).

Пунктами 1, 2 розділу ХХІ Правил №2823/5, визначено, що правом застосовувати в повному обсязі заходи заохочення і стягнення (за винятком переведення до ПКТ (ОК)) до засуджених користується начальник установи виконання покарань або особа, яка виконує його обов`язки.

Застосування начальниками установ виконання покарань заходів стягнення оформлюється постановами про накладення стягнення та про поміщення засудженого в дисциплінарний ізолятор, карцер, переведення засудженого до ПКТ (ОК) (після винесення відповідного рішення судом) установи виконання покарань (додатки 23, 24).

В ході розгляду справи судом визначено, що спірні правовідносини між сторонами виникли внаслідок відмови позивача виходити на фізичну зарядку 11.11.2023, що було розцінене відповідачем як скоєння дисциплінарного проступку, що в свою чергу стало підставою для прийняття оскаржуваної постанови від 17.11.2023.

Поняття дисциплінарного проступку засудженого міститься в ст. 131-1 Кримінально-виконавчого кодексу України. Відповідно до зазначеної правової норми дисциплінарним проступком засудженого є протиправне, винне діяння (дія або бездіяльність), що посягає на встановлений порядок у сфері виконання покарань, вчинене цією особою.

Персонал установи виконання покарань зобов`язаний довести наявність у діях чи бездіяльності особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, усіх ознак дисциплінарного проступку. Відсутність таких ознак виключає застосування до особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, заходів стягнення (ч. 2 ст. 131-1 КВК).

Отже саме на персонал установи виконання покарань покладається обов`язок доведення наявності у діях засудженого усіх ознак дисциплінарного проступку.

З матеріалів справи суд вбачає, що згідно оскаржуваної постанови про накладення стягнення, ОСОБА_1 допустив порушення режиму відбування покарання, яке полягає в тому, що 11.11.2023 о 6 год.10 хв. відмовився виходити на фізичну зарядку, чим порушив абз.2, пункт 3, розділ 2 Наказу МЮУ №2823/5 «Про ПВР» та абз.1, частини 3 ст.107 КВК України.

Під час дисциплінарного провадження позивачем було надані пояснення, в яких він зазначив:«11.11.2023 о 6.00 ранку під час проведення фізичної зарядки знаходився у себе в кімнаті в зв`язку з поганим самопочуттям, сильним головним болем» (а.с. 44).

Разом з тим, із витягу з протоколу засідання дисциплінарної комісії №72 від 17.11.2023, суд вбачає, що вказані позивачем у поясненні обставини щодо його поганого самопочуття, не були належним чином досліджені та оцінені дисциплінарною комісією (а.с. 50).

В матеріалах дисциплінарного провадження відсутні будь які медичні документи, що підтверджують або спростовують твердження позивача щодо його стану здоров`я у вказаний період часу. Дане питання дисциплінарною комісією взагалі не досліджувалося та у протоколі засідання дисциплінарної комісії №72 не відображене, натомість дисциплінарною комісією зроблено висновок, що мотивом вчиненого дисциплінарного проступку є внутрішні переконання засудженого.

Разом з тим, матеріали справи не містять переконливих доказів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації, того, що відмова позивача виходити на фізичну зарядку відбулася не внаслідок незадовільного стану здоров`я засудженого ОСОБА_1 .

Слід зазначити, що доведення ознак дисциплінарного проступку є обов`язком відповідача.

Відсутність таких ознак виключає застосування до засудженого заходів стягнення (ч. 1 та ч. 2 ст. 131-1 КВК).

За сукупністю наведених обставин, суд вважає, що в даному випадку відповідачем не надано належних і допустимих доказів наявності в діях позивача складу дисциплінарного проступку.

Також в позові позивач стверджує, що його було позбавлено права отримати правову допомогу в підготовці до засідання дисциплінарної комісії.

Суд зазначає, що відповідач у відзиві на позов не надав жодних пояснень чи заперечень із зазначеного питання як і не надав будь яких доказів того, що відповідачем вживалися всі необхідні заходи для забезпечення позивачу права на отримання правової допомоги.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Крім того, суд звертає увагу, що в оскаржуваній постанові про накладення стягнення, зазначено: «на ОСОБА_1 за порушення режиму відбуття покарання накладено: обмежитись виховна бесіда».

Вичерпний перелік заходів дисциплінарного стягнення, що можуть бути накладені на засуджених визначений ст.132 КВК України.

Відповідно до п.2 розділу ХХІ Правил №2823/5, саме застосування заходів стягнення оформлюється постановами про накладення стягнення.

При цьому, якщо адміністрація колонії прийняла рішення обмежитися іншими профілактичними заходами, це відображається у щоденнику індивідуальної роботи із засудженим (ч.16 ст.134 КВК), а не шляхом оформлення постанови про накладення стягнення.

Суд зазначає, що у переліку заходів дисциплінарного стягнення, що можуть бути накладені на засуджених визначеного ст.132 КВК України відсутній такий вид стягнення як «виховна чи профілактична бесіда».

Отже «виховна чи профілактична бесіда» із засудженим не є заходом дисциплінарного стягнення, а є профілактичним заходом, якій оформлюється записом у щоденнику індивідуальної роботи із засудженим, а не шляхом прийняття постанови.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що відповідачем 17.11.2023 було безпідставно прийнято оскаржувану постанову, оскільки нею до позивача не було застосовано заходи дисциплінарного стягнення, а вжиття профілактичних заходів не потребує оформлення їх постановою.

Відтак, виходячи із викладеного, позовні вимоги щодо визнання протиправним та скасування рішення дисциплінарної комісії відповідача, а саме постанови про накладення стягнення від 17 листопада 2023 року, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

При цьому, щодо твердження позивача в позові про протиправність дій відповідача щодо примушування його виконувати фізичні вправи під час фізичної зарядки, суд зазначає, що вказані питання є предметом дослідження та оцінки судом у справі № 480/3842/24, що знаходиться в провадженні Сумського окружного адміністративного за позовом ОСОБА_1 до державної установи «Роменська виправна колонія (№56)» про визнання дій щодо примушування виконувати фізичні вправи під час фізичної зарядки протиправними, зобов`язання вчинити дії щодо припинення примушування до виконання фізичних вправ під час зарядки та відшкодування за рахунок бюджетних асигнувань моральної шкоди у розмірі 50000 грн.

Щодо посилання представника відповідача у відзиві на позовну заяву про пропущення позивачем строку звернення до суду з даною позовною заявою, суд зазначає, що позивач звернувся у межах строку, передбаченого ст. ч. 2 ст. 122 КАС України, оскільки спірна постанова винесена 17.11.2023, а позивач подав позовну заяву через засоби поштового зв`язку 15.05.2024 (отримано судом 17.05.2024), тобто у шестимісячний строк звернення до суду.

Стосовно позовних вимог про стягнення з Державної установи "Роменська виправна колонія (№ 56)" за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн, суд зазначає наступне.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Положеннями ч. 1 ст. 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Нормами статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року в справі № 804/2252/14, яка в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України враховується судом під час розгляду даної справи.

За змістом статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п.55). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п.56). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, с у д, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України) (п.57).

У розвиток цих положень, у постанові від 27.11.2019 у справі №750/6330/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п. 51). З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем (п. 54).

Вказані висновки підтримані у постанові Верховного Суду від 02.04.2024 у справі №520/7071/21.

Таким чином, моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Письмовими доказами на ствердження наявності моральної шкоди можуть бути, зокрема, медичні довідки про виникнення захворювання чи інше погіршення стану здоров`я у зв`язку з хвилюваннями, спричиненими посяганням на права потерпілого; висновки лікарів чи медичних комісій про ступінь втрати працездатності, про необхідність проведення хірургічної операції; довідки про відрахування з вузу тощо. У документі медичного характеру має бути зазначено, коли виникло захворювання, в результаті чого, чи могло воно стати наслідком психічних переживань через порушення конкретного права, мало місце погіршення загального стану чи сталося загострення хронічної хвороби у визначений період часу тощо.

У свою чергу, визначаючи розмір відшкодування, на що звернула Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 306/701/20.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 17 січня 2024 року у справі №580/1015/21 дійшов висновку, що судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Тобто сам факт визнання протиправними дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.

Обґрунтовуючи заявлену вимогу про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 100000 грн., позивач посилається на те, що відповідач своїм протиправним рішенням змінив у негативному сенсі життя позивача, відчуває позивач сором, розчарування, оточуючи люди вважають нещирою людиною. Із позивачем приятелі та працівники установи ментально відвернулися, не бажають спілкуватися із позивачем. Рішення відповідача викликає депресивні думки, позбавляють доброго настрою, апетиту і сну.

На вказані доводи, суд зауважує, що сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.

Так, у цій справі предметом оскарження є рішення відповідача, зміст якого зводиться до необхідності проведення із позивачем виховної бесіди, що, як зазначалося судом, не є заходом дисциплінарного стягнення. Також матеріалами справи не підтверджено обставин, які б могли свідчити про систематичність у прийнятті відносно позивача протиправних рішень .

Позивач додатково в обґрунтування позовних вимог про стягнення моральної шкоди вказує, що оскаржуване рішення впливає на його здоров`я. Однак, ці доводи, за умови оскарження прийнятого відповідачем рішення до суду, що реалізовується позивачем на власний розсуд, а також беручи до уваги не надання позивачем жодного доказу на підтвердження впливу оскаржуваним рішенням на його здоров`я та скорочення життя, не можуть бути підставою для визнання факту наявності спричинення моральної шкоди.

Доводи позивача про те, що прийняття оскаржуваного рішення у позивача переслідує принизливе почуття осуду суспільства, втрати поваги і довіри серед оточуючих, судом не може бути прийнято до уваги в обґрунтування спричинення позивачу моральної шкоди, оскільки спірне рішення прийнято відносно виключно позивача, а жодних доказів того, що про оскаржуване рішення доведено до відома невизначеному колу осіб матеріалами справи не підтверджується, позивачем не надано.

Позивачем до матеріалів позовної заяви не долучено жодних доказів, що підтверджує заподіяння позивачу моральної шкоди, не надано жодних доказів, що підтверджують та встановлюють зв`язок між погіршенням морального або фізичного стану позивача та прийняття відповідачем оскаржуваного рішення.

Суд вважає необхідним зазначити, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Крім зазначеного, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Зважаючи на ці обставини, спричинення позивачу моральної шкоди оскаржуваним рішенням під час розгляду справи не знайшло свого підтвердження, не підтверджено належними доказами досягнення негативних емоцій позивача рівня страждання, не знайшов підтвердження факт настання будь-яких негативних наслідків, пов`язаних з діями відповідача, в тому числі втрат немайнового характеру внаслідок моральних страждань. Крім того, позивачем не обґрунтовано розмір відшкодування моральної шкоди та з чого цей розмір при цьому виходить. Причини, які зазначає позивач в обґрунтування позову, не обґрунтовують саме розмір моральної шкоди 100000грн. та її співмірність із наслідками прийнятого оскаржуваного рішення, які б співвідносились із засадами розумності та справедливості

Слід зауважити, що для вирішення питання щодо відшкодування шкоди обов`язково необхідно встановити наявність одночасно трьох складових: підтвердження факту заподіяної шкоди правам заявника саме внаслідок протиправного діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд звертає увагу на те, що позивачем не зазначено конкретних фактів, які б у системному зв`язку з протиправними діями відповідача мали наслідком стягнення з відповідача моральної шкоди.

Положеннями ст. 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Так, згідно ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст.ст. 73, 74 КАС України надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

У справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

При цьому, сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинили моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.

Зазначений висновок суду узгоджується із правовою позицією Другого апеляційного адміністративного суду, викладено в постанові від 11.06.2024 по справі №552/880/21.

Також зазначені висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 04.07.2019 по справі № 823/628/17 та від 07.02.2023 по справі № 823/2108/18, та в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України враховується судом під час розгляду даної справи.

Враховуючи те, що позивачем належним чином не доведений факт заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням (бездіяльністю) заподіювача та вини останнього в її заподіянні, вимоги позивача про стягнення на його користь 100000 грн моральної шкоди є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Оскільки ухвалою суду позивача було звільнено від сплати судового збору за подання позовної заяви до суду, питання щодо відшкодування судових витрат у даній справі не вирішується.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної установи "Роменська виправна колонія (№ 56)" про визнання протиправним та скасування рішення задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову Державної установи "Роменська виправна колонія (№ 56)" про накладення стягнення на ОСОБА_1 від 17.11.2023 року.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.О. Павлічек