Справа № 160/19598/24
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2024 року Справа № 160/19598/24
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.
при секретарі судового засідання за участю представників сторін: від позивача: від відповідача:Деркач О.В. Замула Р.О. Маланія М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» до Східного міжрегіонального управління Державної податкової служби по роботі з великими платниками податків про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №000/654/32-00-07-04-19 від 02.07.2024р., -

УСТАНОВИВ:

18.07.2024р. через систему «Електронний суд» Приватне акціонерне товариство «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» звернулося з адміністративним позовом до Східного міжрегіонального управління Державної податкової служби по роботі з великими платниками податків та просить:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Східного міжрегіонального управління Державної податкової служби по роботі з великими платниками податків від 02.07.2024р. №000/654/32-00-07-04-19 на загальну суму 1 756 178,75 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що оспорюване податкове повідомлення-рішення було прийнято відповідачем за результатами проведеної документальної позапланової невиїзної перевірки позивача з питання правомірності декларування в податковій звітності з ПДВ по фінансово-господарських відносинах з контрагентами-постачальниками товарів, робіт та послуг, а саме: ТОВ «ПВК ПРОТЕХМАШ», ТОВ «ПРОМСЕРВІС-ТОРГ», ТОВ «БОРЕН ГРУП», ТОВ «НВП ЯНТРА», ТОВ «АГРО-СОЛІТА», ТОВ «ЮНІВЕРСТРАНС» за період з вересня 2017р. по грудень 2020р. за наслідками якої був складений акт перевірки від 18.06.2024р. за висновками якого було встановлено порушення позивачем вимог податкового законодавства, зокрема, безпідставне документальне оформлення нереальних операцій із згаданими вище контрагентами-постачальниками ТМЦ, робіт/послуг, що фактично не здійснювались через те, що податковим органом у ході перевірки не було не виявлено/не підтверджено ланцюг постачання товару, який в подальшому реалізовувався позивачеві. Позивач не згоден з вказаними вище висновками та оспорюваним податковим повідомленням-рішенням, оскільки воно не містить законного підгрунтя, яке б надавало йому статусу правомірного з наступним підстав, а саме: заперечення позивача на акт перевірки відповідачем були отримані 28.06.2024р., проте, листом №3172/32-00-07-04-04 від 27.06.2024р. відповідач (не отримавши ще заперечень станом на 27.06.2024р.) повідомив позивача про їх розгляд 02.07.2024р. об 11 год. 00 хв., даний лист позивачем був отриманий лише 04.07.2024р. (трекінг 266), тобто, таке повідомлення були направлено не за 4 робочих дні, а за 3 робочі дні до дня фактичного їх розгляду, що є порушенням відповідачем процедури розгляду заперечень, встановленої п.п.86.7.2 п.86.7 ст.86 ПК України та безумовною підставою для визнання протиправним і скасування оспорюваного рішення без аналізу судом інших обставин, що були підставами для його прийняття згідно правової позиції Верховного Суду від 26.09.2022р. у справі №1340/3590/18 та від 13.04.2023р. у справі №540/3549/20; висновки відповідача побудовані на тому, що податковий орган не зміг підтвердити походження товару, який за певним ланцюгом в кінцевому результаті був придбаний позивачем, на підставі податкової інформації, наявної у контролюючого органу, однак, за відсутності інформації від ГУ ДПС розташованих за основним місцем обліку контрагентів позивача про проведення їх перевірок, тому такі висновки позивач вважає лише припущеннями контролюючого органу; фактично податковий орган встановив порушення позивачем норм податкового законодавства виходячи виключно з факту порушення норм податкового законодавства саме контрагентами-постачальниками позивача, а не безпосередньо позивачем, проте, такі висновки зроблені відповідачем всупереч ст.61 Конституції України за якою юридична відповідальність носить індивідуальний характер, а суб`єкт господарювання не може нести відповідальність за господарську діяльність своїх контрагентів; податкове законодавство не зобов`язує платника податків перевіряти безпосередніх контрагентів або третіх осіб у відносинах з контрагентами на предмет виконання ними податкового законодавства, такий контроль віднесено саме до повноважень відповідача; у акті перевірки відповідач не заперечував факту отримання позивачем товару, що створило певний рух активів для позивача, а відповідно, те, що контролюючий орган не зміг встановити ланцюг постачання товарів, позивач як кінцевий їх споживач, не може бути позбавлений права на податковий кредит; зазначені обставини підтверджують формальний та поверхневий підхід контролюючого органу до проведення спірної перевірки, а відтак, на переконання позивача, спірне податкове повідомлення-рішення прийняте з порушенням ст.19 Конституції України. Також позов обгрунтований і численною судового практикою Верховного Суду, яка наведена у позові. У відповіді на відзив від 23.09.2024р. позивач посилається на ті ж самі обставини та підстави, що наведені і у позові (а.с.1-7 том 1, а.с.117-119 том 4).

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, у відзиві на позов просив відмовити позивачеві у задоволенні даного адміністративного позову у повному обсязі посилаючись на те, що висновки зроблені за результатами перевірки щодо встановлених позивачем порушень є об`єктивними, обгрунтованими, задокументованими та такими, що відповідають нормам чинного законодавства, оскільки перевіркою було встановлено, що позивачем сформовано податковий кредит за рахунок оформлення ризикових операцій з придбання товарів/послуг та доказами на підтвердження нереальності таких господарських операцій є те, що перевіркою було встановлено, що контрагенти-постачальники позивача, наведені у акті перевірки, не є виробниками реалізованого товару, оскільки у них відсутні фізичні та технічні можливості для власного виробництва, відсутні виробничі потужності, обладнання, також і постачальники контрагентів не мали можливостей виробництва товару, ні позивач, ні його контрагенти не є безпосередніми імпортерами реалізованого товару, оскільки відсутні показники у декларації з ПДВ у графі «ввезені на митну територію України товари, необоротні активи», а відповідно, у задекларованому ланцюгу придбання та постачання товару неможливо дослідити походження, придбання та подальшу реалізацію товару внаслідок відсутності в ланцюгах задекларованого легального виробництва. На переконання відповідача, вказані факти свідчать про те, що підприємства-постачальники позивача фактично не здійснювали діяльність щодо постачання товарів, а зазначене у сукупності свідчить про відсутність реального здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами-постачальниками, які наведені у акті перевірки; мало місце маніпулювання податковою звітністю з метою незаконного формування податкового кредиту без фактичного здійснення господарської операції, що призвело до завищення суми податкового кредиту податкових декларацій з ПДВ, тому позивачем сформовано податковий кредит згідно податкових декларацій з ПДВ від контрагентів позивача, джерело походження товару якого не встановлено; тобто, фактично позивачем здійснено безпідставне документальне оформлення нереальних господарських операцій з підприємствами-постачальниками ТМЦ та робіт/послуг, що фактично не здійснювались. Що стосується дотримання процедури проведення перевірки, зокрема, п.86.7 ст.86 ПК України, відповідач вказав, що, з урахуванням того, що акт перевірки позивачем було отримано 18.06.2024р., граничною датою подання заперечень на акт перевірки є 02.07.2024р. (10 робочих днів з дня, наступного за днем отримання акта), листом від 27.06.2024р. №3172/6/32-00-07-04-04 було повідомлено позивача про місце і час розгляду заперечень 02.07.2024р., відповідач не може нести відповідальності за несвоєчасне отримання листа, вважає, що ним дотримані строки, встановлені ПКУ, що виключає в даних обставинах наявність вини Східного МУДПС та зазначив, що відсутність платника податків або його представника, повідомленого в передбаченому цією статтею порядку, про час і місце розгляду матеріалів перевірки, не є перешкодою для їх розгляду згідно п.п.86.7.3 п.86.7 ст.86 ПК України. Додатково, відповідач послався і на те, що обов`язкова присутність платника податків під час розгляду заперечень на акт перевірки законодавцем не передбачена та, зважаючи на обгрунтованість та законність висновків акту перевірки, така обставина, як присутність посадових осіб позивача під час розгляду заперечень на акт перевірки, не могла змінити висновки контролюючого органу щодо встановлених актом перевірки порушень норм податкового законодавства. У додаткових поясненнях від 01.11.2024р. відповідач зазначив, що враховуючи часовий проміжок у чотири робочі дні, встановлений законодавцем, лист Східного МУ ДПС про запрошення на розгляд заперечень не міг бути надісланий пізніше ніж 27.06.2024р., а доказами, які підтверджують нереальність господарських операцій позивача, є витяги з ЄРПН про взаємовідносинах з контрагентами позивача, додатки 5 до декларацій з ПДВ, відомості про об`єкти оподаткування, відповідь на запит від 19.06.2024р. та звіти форми 1-ДФ, у яких відображено відсутність необхідного адміністративно-майнового стану контрагентів позивача для здійснення господарських операцій в задекларованих обсягах (а.с.149-169 том 3, а.с.88-92 том 6).

Ухвалою суду від 04.09.2024р. було відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 04.10.2024р. (а.с.141 том 3).

У підготовчому засіданні 04.10.2024р. було оголошено перерву до 04.11.2024р. з метою надання витребуваних судом документів, що підтверджується змістом протоколу підготовчого засідання (а.с.78-83 том 6).

Надалі, ухвалою суду від 04.11.2024р. було закінчено підготовче провадження та судовий розгляд даної справи призначено на 04.12.2014р., що підтверджується змістом копії відповідної ухвали суду (а.с.245 том 10).

У ході судового розгляду даної справи судом встановлені наступні обставини у цій справі.

Приватне акціонерне товариство «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» (далі - ПАТ «ДТРЗ») 04.05.2001р. зареєстроване як юридична особа за адресою: Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Академіка Белелюбського, будинок 7, основний вид діяльності підприємства - ремонт і технічне обслуговування інших транспортних засобів - 33.17, є платником ПДВ, перебуває на обліку як платник податків до бюджету у Східному МУ ДПС по роботі з великими платниками податків, що підтверджується копією витягу з ЄДРПОУ станом на 18.09.2024р. та даними акту перевірки від 18.06.2024р. (а.с. 10-11 том 1, а.с.149 том 3).

У період з 29.05.2024р. по 18.06.2024р. контролюючим органом на підставі наказу від 17.05.2024р. №123-п, п.п.20.1.4 п.20.1 ст.20, п.п.78.1.1 п.78.1 ст.78, п.79.2 п.79 ПК України була проведена документальна позапланова невиїзна перевірка позивача з питання правомірності декларування в податковій звітності з ПДВ по фінансово-господарським взаємовідносинам з контрагентами-постачальниками товарів, робіт та послуг, а саме: ТОВ«ПВК ПРОТЕХМАШ», ТОВ «ПРОМСЕРВІС-ТОРГ», ТОВ «БОРЕН ГРУП», ТОВ «НВП ЯНТРА», ТОВ «АГРО-СОЛІТА», ТОВ «ЮНІВЕРСТРАНС» за період з вересня 2017р. по грудень 2020р. за результатами якої складено акт №618/32-00-07-06-14/00659101 від 18.06.2024р. за висновками якого було встановлено порушення позивачем п.198.1, п.198.2, 198.3, п. 198.6 ст.198 з урахуванням норм п.44.1 ст.44 ПК України (безпідставне документальне оформлення нереальних господарських операцій з підприємствами-постачальниками ТМЦ та робіт/послуг, що фактично не здійснювались - не виявлено/не підтверджено ланцюг постачання товару, який у подальшому реалізовувався на адресу ПАТ «ДТРЗ»), що призвело до завищення сум податкового кредиту по деклараціях з ПДВ та відповідно, заниження податкових зобов`язань всього на суму 1 404 943 грн. за період - вересень, листопад 2017р., липень, вересень, жовтень 2018р., листопад 2019р. та листопад 2020р.(а.с.10-24 том 1).

На підставі вищевказаного акту перевірки, контролюючим органом 02.07.2024р. було прийняте податкове повідомлення-рішення №000/654/32-00-07-04-19 форми «Р» за яким позивачеві було збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість у загальному розмірі 1 756 178,75 грн., у тому числі за податковим зобов`язанням - 1 404 943 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 351 235,75 грн., що підтверджується копією відповідного рішення та розрахунком до нього (а.с.51-52 том 1);

Вказане податкове повідомлення-рішення є предметом спору у даній адміністративній справі.

Заслухавши учасників справи, які брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі, виходячи з наступного.

Що стосується недотримання відповідачем процедури проведення перевірки, а саме: не надсилання відповідачем на адресу платника податку протягом двох робочих днів з дня отримання від позивача заперечень на акт перевірки, але не пізніше ніж за чотири робочі дні до дня їх розгляду відповідного повідомлення про дату, час та місце розгляду матеріалів перевірки (лист від 27.06.2024р. про розгляд заперечень на 02.07.2024р направлений раніше ніж отримані відповідачем заперечення на акт перевірки - 28.06.2024р.), що призвело до отримання такого повідомлення позивачем лише 04.07.2024р., тобто, після дня розгляду згаданих заперечень 02.07.2024р., що, на переконання позивача, є процедурними порушеннями вимог п.п.86.7.2 п.86.7 ст.86 ПК України та самостійними підставами для визнання протиправним та скасування такого податкового повідомлення-рішення, суд зазначає про таке.

Судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 21 лютого 2020 року у справі № 826/17123/18 сформулювала правовий висновок, відповідно до якого незалежно від прийнятого платником податків рішення про допуск (недопуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.

У розвиток зазначеного підходу Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 вересня 2021 року у справі № 816/228/17 вказала, що підставами для скасування рішень, прийнятих за наслідками перевірки, є не будь-які порушення, допущені під час призначення і проведення такої перевірки, а лише ті, що вплинули або об`єктивно могли вплинути на правильність висновків контролюючого органу за результатами такої перевірки та відповідно на обґрунтованість і законність прийнятого за результатами перевірки рішення.

Також, Верховний Суд у своїй постанові від 13.04.2023р. у справі №540/3549/20 зазначив, що першочерговим критерієм, за яким оцінюється акт контролюючого органу, є порушення адміністративних процедур, покликаних забезпечувати платникам податків реалізацію і захист їх прав.

Процедура, порядок та строки оформлення результатів перевірок визначена, зокрема, у статті 86 ПК України.

Згідно до вимог п.86.4 ст.86 ПК України встановлено, що акт документальної невиїзної перевірки не пізніше наступного робочого дня після його реєстрації вручається особисто платнику податків чи його представникам або надсилається у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Пунктом 86.7 статті 86 ПК України передбачено, що у разі незгоди платника податків або його представників з висновками перевірки чи фактами і даними, викладеними в акті (довідці) перевірки (крім документальної позапланової перевірки, проведеної у порядку, встановленому підпунктом 78.1.5 пункту 78.1 статті 78 цього Кодексу), вони мають право подати свої заперечення та додаткові документи і пояснення, зокрема, але не виключно, документи, що підтверджують відсутність вини, наявність пом`якшуючих обставин або обставин, що звільняють від фінансової відповідальності відповідно до цього Кодексу, до контролюючого органу, який проводив перевірку платника податків, протягом 10 робочих днів з дня, наступного за днем отримання акта (довідки).

Такі заперечення, додаткові документи і пояснення є невід`ємною частиною матеріалів перевірки.

Відповідно до підпункту 86.7.1 пункту 86.7 статті 86 ПК України встановлено, якщо акт перевірки, заперечення до акта перевірки та/або додаткові документи і пояснення, у разі їх подання платником податку у визначеному цим пунктом порядку (далі - матеріали перевірки), розглядаються комісією такого контролюючого органу з питань розгляду заперечень та пояснень до актів перевірок (далі - комісія з питань розгляду заперечень), яка є постійно діючим колегіальним органом контролюючого органу. Склад комісії та порядок її роботи затверджуються наказом керівника контролюючого органу. Розгляд матеріалів перевірки здійснюється комісією з питань розгляду заперечень контролюючого органу протягом 10 робочих днів, що настають за днем отримання заперечень до акта перевірки та/або додаткових документів і пояснень відповідно до цього пункту (днем завершення перевірки, проведеної у зв`язку з необхідністю з`ясування обставин, що не були досліджені під час перевірки та зазначені у запереченнях, додаткових документах та поясненнях), та платнику податків надсилається відповідь у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

За правилами підпункту 86.7.2 пункту 86.7 статті 86 ПК України визначено, що у разі отримання від платника податків у визначеному цим пунктом порядку заперечень до акта перевірки та/або додаткових документів і пояснень, контролюючий орган зобов`язаний повідомити платника податків про місце і час проведення розгляду матеріалів перевірки. Таке повідомлення надсилається платнику податків протягом двох робочих днів з дня отримання від нього заперечень та/або додаткових документів і пояснень, але не пізніше ніж за чотири робочі дні до дня їх розгляду.

Платник податків має право брати участь у процесі розгляду матеріалів перевірки особисто або через свого представника. Безпосередньо під час розгляду матеріалів перевірки платник податку має право надавати письмові та/або усні пояснення з приводу предмета розгляду. Відсутність платника податку або його представника, повідомленого в передбаченому цією статтею порядку про час і місце розгляду матеріалів перевірки, не є перешкодою для розгляду матеріалів перевірки (підпункт 86.7.3 пункту 86.7 статті 86 ПК України).

У підпункті 86.7.4 пункту 86.7 статті 86 ПК України деталізовано питання, які підлягають вирішенню під час розгляду матеріалів перевірки комісією з питань розгляду заперечень, та передбачено, що за результатами розгляду матеріалів перевірки комісія з розгляду заперечень приймає висновок, що є невід`ємною частиною матеріалів перевірки.

Відповідно до підпункту 86.7.5 пункту 86.7 статті 86 ПК України передбачено, що податкове повідомлення-рішення приймається керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу на підставі висновку комісії контролюючого органу з питань розгляду заперечень протягом п`яти робочих днів, наступних за днем прийняття такого висновку комісією і надання (надсилання) письмової відповіді платнику податків, у порядку, визначеному підпунктом 86.7.1 цього пункту.

Про можливість надання податковому органу додаткових документів після закінчення перевірки вказують і положення пунктів 44.6, 44.7 статті 44 ПК України.

Так, пункт 44.6 статті 44 ПК України також передбачає, що у разі, якщо платник податків після закінчення перевірки та до прийняття рішення контролюючим органом за результатами такої перевірки надає в порядку пункту 86.7 статті 86 цього Кодексу документи, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, не надані під час перевірки, такі документи повинні бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення.

Верховний Суд вже неодноразово аналізував зазначені норми податкового законодавства (зокрема, але не виключно, у постановах від 28 березня 2023 року у справі №810/3270/16, від 27 червня 2019 року у справі № 806/343/17) та дійшов висновку, що закріпленому у пункті 86.7 статті 86 ПК України праву платника податків подати до контролюючого органу заперечення на акт перевірки кореспондує визначений цією ж нормою обов`язок контролюючого органу розглянути такі заперечення, надавши платнику податків відповідь, та врахувати результати розгляду заперечень при прийнятті рішення про визначення грошових зобов`язань

У постанові від 20 листопада 2018 року у справі № 826/285/15 Верховний Суд вказав, що зміст пункту 86.7 статті 86 ПК України дає підстави для висновку про те, що при прийнятті податкового повідомлення-рішення податковим органом повинні враховуватися не лише висновки акта перевірки, а й результати розгляду заперечень платника податків на такий акт як його невід`ємної частини.

Відповідно, із аналізу вищенаведених приписів податкового законодавства та судової практики слідує, що у випадку, якщо платник податків не згоден з висновками перевірки чи фактами і даними, викладеними в акті (довідці) перевірки йому надано право протягом 10 робочих днів з дня, наступного за днем отримання акта (довідки) подати свої заперечення, які є невід`ємною частиною акта (довідки) перевірки та результатами розгляду яких мають бути враховані під час прийняття податкового повідомлення - рішення.

Також указаними вище нормами Податкового кодексу України чітко встановлено строки та порядок прийняття податкових повідомлень-рішень за результатами проведення контролюючим органом. При цьому, нормами Податкового кодексу України не передбачено права контролюючих органів, відступлення від вказаного порядку чи строків. Винятком неприйняття контролюючим органом податкового повідомлення-рішення протягом десяти робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків акта перевірки, є лише подання таким платником податків заперечення до акта перевірки та/або додаткових документів.

Розгляд матеріалів перевірки здійснюється комісією з питань розгляду заперечень контролюючого органу протягом 10 робочих днів, що настають за днем отримання заперечень до акта перевірки (п.п.86.7.1 п.86.7 ст.86 ПК України).

Податкове повідомлення-рішення приймається на підставі висновку комісії контролюючого органу з питань розгляду заперечень протягом п`яти робочих днів, наступних за днем прийняття такого висновку комісією і надання (надсилання) письмової відповіді платнику податків (п.п.86.7.5 п.86.7 ст.86 ПК України).

Окрім того, наведеній процедурі розгляду заперечень позивача на акт перевірки, передує обов`язок контролюючого органу надіслати на адресу платника податку повідомлення про розгляд таких заперечень протягом двох робочих днів з дня їх отримання, але не пізніше ніж за чотири робочі дні до дня їх розгляду (п.п.86.7.2 п.86.7 ст.86 ПК України).

При цьому, умовою для розгляду матеріалів перевірки у рамках поданих платником податків заперечень на акт перевірки за відсутності такого платника податку або його представника, є обставини, що підтверджують повідомлення такого платника податків про час і місце розгляду матеріалів перевірки не пізніше ніж за чотири робочі дня до дня їх розгляду (п.п.86.7.3 п.86.7 ст.86 ПК України).

Разом з тим, як встановлено судом, акт перевірки від 18.06.2024р. позивачем був отриманий 18.06.2024р. про що зазначено у позові (а.с. 1 том 1) та не оспорюється учасниками справи.

Заперечення на акт перевірки позивачем були направлені на адресу контролюючого органу 26.06.2024р. та отримані ним 28.06.2024р. про що також зазначено у позові та не оспорюється учасниками справи.

Проте, до дати отримання відповідачем заперечень на акт перевірки від позивача (до 28.06.2024р.) контролюючим органом було складено та надіслано позивачеві повідомлення про розгляд заперечень на акт перевірки на 02.07.2024р. об 11.00 год., яке датовано 27.06.2024р. за №3172/6/32-00-07-04-04 (а.с.56 том 1).

Вказаний лист-повідомлення від 27.06.2024р. був отриманий позивачем лише 04.07.2024р., що підтверджується трекінгом 266 про що позивач зазначив у позові та вхідним №2917 від 04.07.2024р. (а.с. 2, 56 том 1).

Таким чином, із аналізу наведених приписів та встановлених судом обставин у їх сукупності, слідує, що контролюючим органом було допущено порушення процедури прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення, встановленої п.п.86.7.2, п.п.86.7.3, п.п.86.7.5 ст.86 ПК України, а саме:

1) повідомлення про розгляд заперечень на акт перевірки було направлено позивачеві 27.06.2024р., тобто, до дати надходження їх (заперечень на акт перевірки) до контролюючого органу 28.06.2024р., тоді як вказаною нормою передбачено направлення такого повідомлення протягом двох робочих днів після отримання відповідачем таких заперечень, тобто, таке повідомлення мало б бути надіслано відповідачем після 28.06.2024р. упродовж двох робочих днів - 30.06.2024р. та 01.07.2024р. включно, а отже, не дотримання цих вимог свідчить про порушення відповідачем процедури, передбаченої п.п.86.7.2 п.86.7 ст.86 ПК;

2) відсутність доказів, що підтверджують повідомлення позивача про час і місце розгляду матеріалів перевірки за запереченнями позивача на акт перевірки на 02.07.2024р. об 11.00 годині, тобто, не пізніше ніж за чотири робочі дні до дня їх розгляду всупереч вимог п.п.86.7.2 п.86.7 ст.86 ПК (таких доказів відповідачем не надано) позбавляли відповідача можливості здійснювати розгляд таких заперечень 02.07.2024р. за відсутності належного повідомлення позивача, а відповідно, недотримання вказаних вимог свідчить про порушення відповідачем приписів п.п.86.7.3 п.86.7 ст.86 ПК;

3) оспорюване податкове повідомлення-рішення було прийнято у день розгляду заперечень на акт перевірки 02.07.2024р., тоді як таке рішення мало бути прийнято протягом п`яти робочих днів, наступних за днем прийняття такого висновку комісією і надання (надсилання) письмової відповіді платнику податків, тобто, після 02.07.2024р., у період з 03.07.2024р. по 08.07.2024р включно, що свідчить про недотримання відповідачем процедури, встановленої п.п.86.7.5 п.86.7 ст.86 ПК України.

Отже, контролюючим органом були порушені строки та порядок направлення на адресу позивача повідомлення про розгляд матеріалів перевірки за поданими ним запереченнями на акт перевірки, строки та порядок розгляду вказаних заперечень, а відповідно, були порушені і строки та порядок прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення, які є суттєвими процедурними порушеннями, оскільки могли вплинути на прийняття такого рішення та призвели до позбавлення відповідачем позивача права брати участь особисто або через свого представника у розгляді його заперечень та наданні позивачем усних пояснень щодо предмету розгляду.

Наведені встановлені судом обставини у ході судового розгляду справи на вимогу суду жодними іншими доказами відповідачем не були спростовані.

При цьому, аргументи представника відповідача про те, що така обставина, як присутність посадових осіб позивача під час розгляду заперечень на акт перевірки, не могла змінити висновки контролюючого органу щодо встановлених актом перевірки порушень норм податкового законодавства, є безпідставними та необгрунтованими і не можуть бути покладені в основну правомірності прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення, оскільки наведені обставини не звільняють посадових осіб контролюючого органу від обов`язку дотримуватися процедури розгляду заперечень та прийняття за ними рішення, встановленої вищенаведеними приписами податкового законодавства.

За п.9 ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах, щодо оскарження рішень суб`єкта владних повноважень, адміністративні суди перевіряють чи прийняті вони, зокрема, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Відтак, враховуючи встановлені вище наведені процедурні порушення, які загалом призвели до порушення контролюючим органом права позивача брати участь у розгляді матеріалів перевірки за його запереченнями на акт перевірки особисто або через свого представника, безпосередньо під час розгляду матеріалів перевірки надавати усні пояснення з приводу предмета розгляду, що прямо передбачено приписами п.п.86.7.2, п.п.86.7.3 п.86.7 ст.86 ПК України, суд приходить до висновку, що оспорюване податкове повідомлення-рішення відповідачем було прийняте з порушенням закону, а тому таке рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Роблячи наведені вище висновки, судом також враховується і рішення Європейського суду з прав людини «Рисовський проти України», у пунктах 70,71 якого зазначено, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Щодо висновків контролюючого органу про нереальність господарських операцій з контрагентами позивача - ТОВ «ПВК ПРОТЕХМАШ», ТОВ «ПРОМСЕРВІС-ТОРГ», ТОВ «БОРЕН ГРУП», ТОВ «НВП ЯНТРА», ТОВ «АГРО-СОЛІТА», ТОВ «ЮНІВЕРСТРАНС», які наведені у акті перевірки від 18.06.2024р. та слугували підставами для прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення, суд зазначає про таке.

Як вбачається зі змісту акту перевірки від 18.06.2024р. висновки щодо нереальності господарських операцій позивача з його вище наведеними контрагентами грунтуються на наступних обставинах, а саме:

- у ході перевірки було встановлено відсутність фізичних та технічних можливостей для власного виробництва та відсутність належних видів діяльності у наведених вище контрагентів-постачальників позивача, що унеможливлює підтвердити факт виробництва цими контрагентами продукції, реалізованої на ПАТ «ДТРЗ» за ланцюгами постачання;

- з урахуванням вищевикладеного, неможливо відстежити походження товару та фактичного його виробника;

- надані до перевірки позивачем паперові носії не дозволяють встановити фактичного виробника чи імпортера придбаного товару, по наданих до перевірки первинних документах та не доводять причетність контрагентів-постачальників позивача до фактичного виробництва товарів;

- відповідно до наданих до перевірки документів не можливо встановити походження, виробника/постачальника сировини/товару, відсутній власний імпорт реалізованого товару або за ланцюгом постачання виробник/імпортер;

- у задекларованому ланцюгу придбання та постачання товару не можливо дослідити придбання та подальшу реалізацію товару внаслідок відсутності в ланцюгу задекларованого легального виробництва;

- вказані факти свідчать про те, що контрагенти-постачальники позивача фактично не здійснюють діяльність щодо постачання товарів;

- зазначене вище у сукупності свідчить про відсутність реального здійснення господарських операцій між ТОВ «ПВК ПРОТЕХМАШ», ТОВ «ПРОМСЕРВІС-ТОРГ», ТОВ «БОРЕН ГРУП», ТОВ «НВП ЯНТРА», ТОВ «АГРО-СОЛІТА», ТОВ «ЮНІВЕРСТРАНС» та позивачем - ПАТ «ДТРЗ», оскільки законне джерело походження придбаного позивачем товару, реалізованого вказаними контрагентами позивача, не встановлено;

- мало місце маніпулювання податковою звітністю з метою незаконного формування податкового кредиту без фактичного здійснення господарських операцій, що призвело до завищення сум податкового кредиту за період, що перевірявся;

- враховуючи наведене, позивачем було сформовано податковий кредит згідно податкових накладних від згаданих вище контрагентів-постачальників, джерело походження товару якого не встановлено.

Отже, перевіркою було встановлено, що позивачем здійснено безпідставне оформлення нереальних операцій з підприємствами -постачальниками ТМЦ, робіт/послуг, що фактично не здійснювались, тобто, встановлено обрив ланцюга постачання реалізованого на адресу ПАТ «ДТРЗ» (позивача) товару (а.с.12-23 том 1).

Разом з тим, із наданих документів та обставин у справі щодо нереальності господарських операцій здійснених позивачем та його вищевказаними контрагентами у спірний період у сукупності із нормами чинного законодавства, судом було встановлено, що наведені вище висновки не відповідають дійсності та спростовуються наданими позивачем копіями первинних бухгалтерських документів, які підтверджують їх реальність, у тому числі, і щодо руху активів позивача по сплаті за придбаний товар (датчики, запобіжники, клапани, котушки, кнопки, регулятори, резистори, вимикачі, манометри, реле, вимикачі та інше), виходячи з наступного.

Пунктом 44.1 ст.44 ПК України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

У відповідності до п.2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Правила податкового обліку визначаються відповідними нормативними документами, що регламентують порядок оподаткування в Україні.

Згідно ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкуванням оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто, для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Слід зазначити, що договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку. Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Отже, договір свідчить лише про намір виконати дії (операції) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання.

Відповідно до вищенаведеного визначення господарська операція пов`язана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.

Податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом У цього Кодексу - п.п.14.1.181 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України.

Право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій , зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг - п.198.1 ст. 198 ПК України.

Пунктом 198.2 ст. 198 вказаного вище Кодексу, визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

За приписами пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до пункту 201.4, 201.6 статті 201 ПКУ податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов`язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг. Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов`язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Також і за приписами п.201.10 ст.201 наведеного вище Кодексу, встановлено, що податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Таким чином, з аналізу наведених норм видно, що датою виникнення у платника податку права на формування податкового кредиту з податку на додану вартість є, зокрема, дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною, при цьому, передбачено, що право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Також, за вищезгаданими нормами передбачено, що підставами для формування податкового кредиту та податкових зобов`язань, витрат і доходів є наявність у платника податків належним чином оформлених первинних бухгалтерських документів, що підтверджують реальність здійснення господарський операцій, зокрема і реєстрація податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних продавцем товарів та послуг, що дає право покупцю на віднесення вказаних сум до податкового кредиту.

Разом з тим, ні актом перевірки, ні із наданих учасниками справи документів, судом не встановлено відсутності у позивача податкових накладних по взаємовідносинах позивача з його контрагентами (ТОВ «ПВК ПРОТЕХМАШ», ТОВ «ПРОМСЕРВІС-ТОРГ», ТОВ «БОРЕН ГРУП», ТОВ «НВП ЯНТРА», ТОВ «АГРО-СОЛІТА», ТОВ «ЮНІВЕРСТРАНС»)у спірний період за наведеними у акті перевірки господарськими операціями.

Навпаки, факт складання податкових накладних та реєстрації їх у ЄРПН продавцями товарів (наведеними вище контрагентами -постачальниками), реалізованих ПАТ «ДТРЗ» та надання їх позивачеві як покупцеві товару підтверджується і змістом наданих самим відповідачем Витягами з ЄРПН по взаємовідносинах позивача із наведеними контрагентами-постачальниками позивача, які відповідають даним Додатків 5 до податкових декларацій з податку на додану вартість позивача за спірний період (а.с.185-248 том 1).

Таким чином, отримання позивачем від своїх контрагентів - ТОВ «ПВК ПРОТЕХМАШ», ТОВ «ПРОМСЕРВІС-ТОРГ», ТОВ «БОРЕН ГРУП», ТОВ «НВП ЯНТРА», ТОВ «АГРО-СОЛІТА», ТОВ «ЮНІВЕРСТРАНС» податкових накладних, які були зареєстровані контролюючим органом у Єдиному реєстрі податкових накладних, є обов`язковими підставами для включення їх до податкового кредиту з податку на додану вартість позивачем протягом звітного періоду згідно до вимог ст.ст.198,201 ПК України.

Також позивачем як до перевірки, так і до суду були надані копії укладених між позивачем та його контрагентами наступних договорів.

1. По взаємовідносинах позивача, як Замовника з ТОВ «ПРОМСЕРВІС-ТОРГ» як Постачальника, були укладені три договори поставки товару, а саме: договір №18071т, №18072т та №18073т від 21.06.2018р. за умовами яких постачальник брав на себе зобов`язання поставити і передати у власність замовника, товар, вказаний у Специфікаціях (Додаток №1, №2), що є невід`ємними частинами цих договорів, а замовник зобов`язувався прийняти та оплатити товар на умовах договорів; найменування товару: комплектуючі електрообладнання до тепловозів ЧМЕЗ; умови поставки: на умовам СРТ «Інкомермс-2010» на склад замовника транспортом та за рахунок постачальника - п.1.1 - п.1.3 договорів поставки про що свідчить зміст наведених договорів, копії яких наявні у справі.

Фактично реальність здійснення господарських операцій за наведеними договорами поставки підтверджено також і копіями Специфікацій, приходними актами на матеріали, які надійшли, видаткових накладних та товарно-транспортних накладних, а також копіями платіжних інструкцій, проведених банком, зі змісту яких вбачається, що позивачем було здійснено оплату за придбані товари на користь ТОВ «ПРОМСЕРВІС-ТОРГ», де у складі вартості товару позивачем як покупцем були сплачені і 20% ПДВ за вищезазначеними договорами, копії яких містяться у матеріалах даної справи.

2. По взаємовідносинах позивача, як Замовника з ТОВ «ПВК ПРОТЕХМАШ» як Постачальника, були укладені вісім договорів поставки товару, а саме: №17048т від 10.05.2017р., №17050 від 07.02.2017р., №17054т від 29.05.2017р., №17064т від 11.07.2017р.., №17080т від 27.07.2017р., №17082т від 09.08.2017р., №17090т від 18.09.2017р. та №17249 від 25.09.2017р. за умовами яких постачальник брав на себе зобов`язання поставити і передати у власність замовника, товар, вказаний у Специфікаціях, що є невід`ємними частинами цих договорів, а замовник зобов`язувався прийняти та оплатити товар на умовах договорів; найменування товару: поршні до тепловозу 2ТЕ116; умови поставки: на умовах СРТ на склад замовника транспортом за рахунок постачальника - п.1.1 - п.1.3 договорів поставки (а.с.72-84, 88-109 том 1).

Фактично реальність здійснення господарських операцій за наведеними договорами поставки підтверджено також і копіями Специфікацій, приходними актами на матеріали, які надійшли, видаткових накладних та товарно-транспортних накладних, а також копіями платіжних інструкцій, проведених банком, зі змісту яких вбачається, що позивачем було здійснено оплату за придбані товари на користь ТОВ «ПВК ПРОТЕХМАШ», де у складі вартості товару позивачем як покупцем були сплачені і 20% ПДВ за вищезазначеними договорами, копії яких наявні у справі.

3.По взаємовідносинах позивача, як Замовника з ТОВ «НВП «ЯНТРА» як Постачальника, були укладені два договори про закупівлю згідно відкритих торгів та поставки товару, а саме: №19067т (про закупівлю) від 30.10.2019р., №19012т (поставки) від 20.03.2019р. за умовами яких постачальник брав на себе зобов`язання поставити і передати у власність замовника, товар, вказаний у Специфікаціях (Додаток №1); найменування товару: бронза ливарна ОЦС 5-6-5, кольорові метали для ливарного виробництва, припої; умови поставки: на умовах DDP за рахунок та транспортом за рахунок постачальника - п.1.1, п.5.5 (договору про закупівлю), на умовах СРТ за рахунок та транспортом постачальника - п.5.3 договору поставки (а.с.110-112, 153-157 том 1).

Фактично реальність здійснення господарських операцій за наведеними договорами поставки підтверджено також і копіями Специфікацій, приходними актами на матеріали, які надійшли, видаткових накладних та товарно-транспортних накладних, а також копіями платіжних інструкцій, проведених банком, зі змісту яких вбачається, що позивачем було здійснено оплату за придбані товари на користь ТОВ «НВП «ЯНТРА», де у складі вартості товару позивачем як покупцем були сплачені і 20% ПДВ за вищезазначеними договорами про що свідчать копії наведених документів, наявних у справі.

4.По взаємовідносинах позивача, як Замовника, з ТОВ «АГРО-СОЛІТА» як Постачальника, були укладені два договори про закупівлю згідно відкритих торгів, а саме: №20174 від 02.11.2020р., №20186 від 10.11.2020р. за умовами яких постачальник брав на себе зобов`язання поставити і передати у власність замовника, товар, вказаний у Специфікаціях (Додаток №1); найменування товару: металопрокат листовий та профільний, металопрокат круглий; умови поставки: на умовах EXW Інкотермс-2010 за рахунок замовника, транспортом замовника - п.1.1, п.5.5 договору (а.с.161-167,192-198 том 1).

Фактично реальність здійснення господарських операцій за наведеними договорами поставки підтверджено також і копіями Специфікацій, приходними актами на матеріали, які надійшли, видаткових накладних та товарно-транспортних накладних, а також копіями платіжних інструкцій, проведених банком, зі змісту яких вбачається, що позивачем було здійснено оплату за придбані товари на користь ТОВ «АГРО-СОЛІТА», де у складі вартості товару позивачем як покупцем були сплачені і 20% ПДВ за вищезазначеними договорами, про що свідчать копії документів, наявних у справі.

5.По взаємовідносинах позивача, як Замовника з ТОВ «ЮНІВЕРСТРАНС» як Постачальника, був укладений один договір поставки, а саме: №20230 від 23.12.2020р. за умовами яких постачальник брав на себе зобов`язання поставити і передати у власність замовника, товар, вказаний у Специфікації (Додаток №1), що є невід`ємною частиною цього договору; найменування товару: запчастини до ходової частини тепловозів 2ТЕ10,2ТЕ116; умови поставки: на умовах СРТ на склад замовника транспортом за рахунок постачальника - п.1.1 - п.1.2, п.5.5 договору поставки (а.с.181-186 том 1).

Фактично реальність здійснення господарської операції за наведеним договором поставки підтверджено також і копіями Специфікації, приходними актами на матеріали, які надійшли, видаткових накладних та товарно-транспортних накладних, а також копіями платіжних інструкцій, проведених банком, зі змісту яких вбачається, що позивачем було здійснено оплату за придбані товари на користь ТОВ «ЮНІВЕРСТРАНС», де у складі вартості товару позивачем як покупцем були сплачені і 20% ПДВ за вищезазначеним договором про що свідчать вищенаведені копії документів, які наявні у справі.

6. По взаємовідносинах позивача, як Замовника з ТОВ «БОРЕН ГРУП» як Постачальника, був укладений один договір поставки, а саме: №18065т від 08.06.2018р. за умовами яких постачальник брав на себе зобов`язання поставити і передати у власність замовника, товар, вказаний у Специфікації (Додаток №1), що є невід`ємною частиною цього договору; найменування товару: акумуляторні батареї до тепловозів ЧМЕ-3; умови поставки: на умовах СРТ на склад замовника транспортом за рахунок постачальника - п.1.1 - п.1.3 договору поставки (а.с.96-98 том 1).

Фактично реальність здійснення господарської операції за наведеним договором поставки підтверджено також і копіями Специфікації, видаткової накладної та товарно-транспортної накладної, а також копією платіжної інструкції, проведеної банком, зі змісту яких вбачається, що позивачем було здійснено оплату за придбані товари на користь ТОВ «БОРЕН ГРУП», де у складі вартості товару позивачем як покупцем були сплачені і 20% ПДВ за вищезазначеним договором, про що свідчать вищенаведені копії документів, які наявні у справі.

Також і зі змісту частини копій платіжних інструкцій по взаємовідносинах з ТОВ «ПВК «ПРОТЕХМАШ» та ТОВ «БОРЕН ГРУП» встановлено, що частина сум заборгованості за наведеними договорами поставки була стягнута з позивача у рамках примусового виконання судових рішень господарського суду Дніпропетровської області у справах №904/1013/19, №904/1014//19 та №904/760/19, що підтверджується матеріалами справи та не оспорюється сторонами.

А відтак, аналіз зазначених вище досліджених судом документів спростовують висновки посадових осіб контролюючого органу, викладені у акті перевірки від 18.06.2024р., щодо неможливості підтвердити реальність господарської операції із вищевказаними контрагентами, у тому числі, і щодо руху активів позивача (сплати позивачем суми ПДВ в складі оплати вартості придбаних товарів), що було обов`язковою умовою (не правом платника податку, а обов`язком) для віднесення позивачем сум такого податку до податкового кредиту згідно до вимог вищенаведеного податкового законодавства.

За таких обставин, висновки посадових осіб контролюючого органу про безпідставність віднесення позивачем до податкового кредиту сум ПДВ по взаємовідносинах позивача із вищенаведеними контрагентами за перевіряємий спірний період, є необґрунтованими, такими, що суперечать нормам наведеного вище податкового законодавства, оскільки зроблені на припущеннях, що не передбачено нормами податкового законодавства, спростовуються вище дослідженими первинними бухгалтерськими документами, у тому числі, фактом наявності у позивача як покупця товару податкових накладних виписаних продавцями таких товарів (ТОВ «ПВК ПРОТЕХМАШ», ТОВ «ПРОМСЕРВІС-ТОРГ», ТОВ «БОРЕН ГРУП», ТОВ «НВП ЯНТРА», ТОВ «АГРО-СОЛІТА», ТОВ «ЮНІВЕРСТРАНС»), що підтверджено копіями Витягів з ЄРПН, що були додані самим відповідачем до відзиву на позов, які були податковим органом зареєстровані у ЄРПН, що свідчить про дотримання вимог податкового законодавства, як згаданими вище контрагентами-постачальниками, так і позивачем, а також і виходячи з того, що саме контролюючий орган був наділений повноваженнями зупинити реєстрацію таких податкових накладних та перевірити реальність вчинення господарської операції за такими податковими накладними у порядку, визначеному п.201.16 ст.201 ПК України.

При цьому, слід зазначити, що факт реєстрації податкових накладних у ЄРПН, відсутність квитанцій про їх неприйняття є свідченням наявності у платника податків підстав для формування податкового кредиту за такими податковими накладними.

Наведений правовий висновок узгоджений з і правовою позицією, викладеною Верховним Судом у його постанові від 18.02.2021р. у справі №816/1006/17.

Таким чином, аналіз вищенаведених документів та алгоритм дій позивача свідчить про те, що позивач діяв у повній відповідності до вимог чинного податкового законодавства, а саме: після отримання товару отримав від контрагентів позивача - продавців товару - ТОВ «ПВК ПРОТЕХМАШ», ТОВ «ПРОМСЕРВІС-ТОРГ», ТОВ «БОРЕН ГРУП», ТОВ «НВП ЯНТРА», ТОВ «АГРО-СОЛІТА», ТОВ «ЮНІВЕРСТРАНС» - податкові накладні, які були зареєстровані у ЄРПН у встановленому законодавством порядку, їх реєстрація у ЄРПН відповідачем у відповідності до його повноважень зупинена не була, що давало позивачеві як покупцю товарів, право (обов`язок) на віднесення вказаних сум податку на додану вартість до податкового кредиту у своїй податковій звітності, з урахуванням того, що порушення вимог законодавства при їх складанні під час проведення перевірки посадовою особою контролюючого органу не встановлено, про що в акті не зазначено, а тому за викладених обставин та досліджених судом первинних бухгалтерських документів, які фіксують реальність здійснення господарських операцій, суд приходить до висновку про відсутність порушення саме позивачем як покупцем товару вимог п.44.1 ст.44, п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198, п.201.10. ст.201 ПК України, виходячи із того, що відбувся у відповідний спірний період рух активів позивача по сплаті за придбані позивачем товари на користь вищенаведених контрагентів позивача, де у складі вартості придбаних товарів позивачем були і сплачені відповідні суми ПДВ, що підтверджено копіями платіжних інструкцій з відмітками банку та не спростовано відповідачем жодними належними та допустимими доказами у відповідності до вимог ст.72-77 Кодексу адміністративного судочинства України.

А виходячи з того, що рух активів платника податків (позивача) фактично відбувся, що не спростовано відповідачем жодними доказами, позивач придбав товари (датчики, запобіжники, клапани, котушки, манометри, резистори, клапани та інше) та прийняв його за прибутковими актами матеріалів, що підтверджено первинними бухгалтерськими документами, висновки посадових осіб контролюючого органу щодо безпідставного оформлення господарських операцій позивачем по нереальних господарських операціях із вищенаведеними контрагентами, викладені в акті перевірки від 18.06.2024р., є лише припущеннями таких посадових осіб та спростовуються оформленими у встановленому законодавством порядку первинними бухгалтерськими документами, які відповідають вимогам ст.ст.1,2,9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Тому, оспорюване податкове повідомлення-рішення, яке грунтується на припущеннях посадових осіб контролюючого органу, які викладені у акті перевірки від 18.06.2024р. та спростовані вище дослідженими судом первинними бухгалтерськими документами, підлягає визнанню судом протиправним та скасуванню.

У відповідності до вимог ч.1, ч.4 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Однак, представником відповідача у ході судового розгляду справи не доведено жодними належними, достатніми та достовірними доказами правомірність прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення, не спростовані докази, які надані позивачем з урахуванням обставин встановлених судом у відповідності до вимог ст.72-77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судом не можуть бути прийняті до уваги та покладені в основу даного судового рішення та відхиляються посилання відповідача на те, що ТОВ «ПВК ПРОТЕХМАШ», ТОВ «ПРОМСЕРВІС-ТОРГ», ТОВ «БОРЕН ГРУП», ТОВ «НВП ЯНТРА», ТОВ «АГРО-СОЛІТА», ТОВ «ЮНІВЕРСТРАНС» не є ні виробниками реалізованого позивачеві товару, ні імпортерами, а, відповідно, неможливо дослідити походження товару від виробника таких послуг через «обрив ланцюга», оскільки вказані наведені обставини не можуть бути підставами для позбавлення саме позивача, як покупця таких товарів, права на формування податкового кредиту за умови наявності у позивача всіх необхідних первинних бухгалтерських документів, які підтверджують реальність господарської операції у відповідності до норм ст.ст. 2, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та ст.44 ПК України з урахуванням зміни майнового стану позивача, зокрема, руху його активів, що не спростовано відповідачем, а, навпаки, підтверджено самим відповідачем доказами, які були додані до відзиву на позов, зокрема, витягами з ЄРПН та додатками 5 до податкових декларацій позивача, а також і виходячи із того, що юридична відповідальність носить індивідуальний характер за ст. 61 Конституції України, а, тому, позивач як кінцевий споживач придбаних товарів не може нести відповідальності за дії своїх контрагентів.

Є безпідставними і доводи відповідача про те, що висновки податкового інспектора ґрунтуються на підставі аналізу електронних баз даних контролюючих органів, оскільки податкова інформація, що наявна в інформаційно-аналітичних базах контролюючого органу відносно контрагентів позивача (суб`єктів господарювання) по ланцюгах постачання послуг, а також податкова інформація надана іншими контролюючими органами носить виключно інформаційний характер та може бути лише підставою для ініціювання перевірок або зустрічних звірок суб`єктів господарювання та не є безумовними доказами нереальності господарських операцій без дослідження первинних бухгалтерських документів суб`єкта господарювання, що також передбачено і нормами податкового законодавства.

Посилання відповідача на відсутність у третіх осіб - (ПП фірма «ОЛБІ», ТОВ «ТКМ МЕТИЗ» та інших підприємств, які не були сторонами вищенаведених договорів) придбання товару, необхідного для ведення господарської діяльності, які були реалізовані контрагентам-постачальникам позивача не може вважатися достатньою підставою для визнання господарських операцій між позивачем та його вищенаведеними контрагентами нереальними, оскільки при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні досліджуватися відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку, що передбачено нормами податкового законодавства України і жодними нормами не передбачено відповідальності платника податків, який не був учасником такої господарської операції за наведеними вище договорами.

Вищенаведеної правової позиції дотримується і Верховний Суд у своїх постановах від 16.01.2018р. у справі №820/4648/13-а, від 29.03.2019р. у справі №808/3412/16.

Відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Що ж стосується доводів відповідача стосовно того, що згідно аналізу бази даних ДПС України контрагенти позивача не є виробниками чи імпортерами реалізованих позивачеві товарів за згаданими вище договорами, оскільки не придбавали їх у вищенаведених третіх осіб через «обрив ланцюга постачання», є лише припущеннями контролюючого органу, жодними належними доказами (зокрема, первинними бухгалтерськими документами) такі твердження не підтверджені.

Також слід зазначити, що судом враховується і те, що позивач не може нести відповідальності за недотримання вимог податкового законодавства контрагентами позивача, оскільки юридична відповідальність носить індивідуальних характер згідно ст. 61 Конституції України.

Окрім того, і відповідно до норм Податкового кодексу України ведення податкового обліку покладено на кожного окремого платника податку. Такий платник несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що порушення, допущені одним платником податків у відображенні в податковому обліку певної господарської операції, за загальним правилом, не впливають на права та обов`язки іншого платника податків.

Якщо контрагент не виконав свого зобов`язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на формування податкового кредиту або відшкодування податку на додану вартість у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має всі документально підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Вказана правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом України у його постановах від 13.01.2009р., у постанові від 01.06.2010р., а також і у постановах від 26.12.2006р. №21-262, від 06.09.2008р., від 09.09.2008р. № 21-500во08, від 11.10.2006р. №21-593во06, від 31.01.2011р. №21-47а10.

Також неодноразово зазначалася вказана правова позиція і у Інформаційних листах Вищого адміністративного Суду України від 20.07.2010р. №1112/11/13-10, від 02.06.2011р. № 742/11/13-11 стосовно того, що не є підставою для відмови у праві на податковий кредит та бюджетне відшкодування з податку на додану вартість порушення податкової дисципліни, вчинені контрагентом платника податку та при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

Отже, доводи відповідача про те, що контролюючий орган при проведенні перевірки не може встановити повного ланцюгу постачання того чи іншого товару аж до виробників (обрив (розрив) ланцюга), не може бути покладено в основу притягнення до відповідальності саме позивача як кінцевого споживача товарів, робіт та послуг за умови дотримання покупцем товару, робіт та послуг вимог податкового законодавства, зокрема, отримання податкової накладної, реєстрації її податковим органом у ЄРПН та проведення оплати за придбаний товар, де у складі вартості товару позивачем сплачено було і суму податку на додану вартість, що підтверджується матеріалами справи.

Отже, за умови сплати податку на додану вартість позивачем як покупцем у складі вартості товару (послуг) на нього не може бути покладено тягар відповідальності по сплаті такого податку вдруге, ще й за порушення податкового законодавства продавцем товару (послуг).

Також відповідачем не було надано жодних доказів і на підтвердження того, яким чином дії третіх осіб можуть впливати на дані податкового обліку позивача, а також і не наведено жодних підстав на підтвердження того, що позивач, як платник податків, діяв без належної обачності і обережності та позивачу було відомо про можливі порушення, які допускав його контрагент та/або контрагенти його контрагентів, аж до виробників продукції.

При цьому, слід зазначити, що висновки контролюючого органу не можуть ґрунтуватися на припущеннях посадових осіб контролюючого органу не підтверджених будь-якими належними та допустимими доказами.

За викладеного, суд приходить до висновку, що із аналізу наданих первинних бухгалтерських документів у ході проведення перевірки у відповідача були відсутні будь-які правові підстави для висновків про нереальність вищевказаних господарських операцій позивача із його контрагентами, з урахуванням обставин та норм чинного податкового законодавства досліджених судом.

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Так, Європейський Суд з прав людини у своєму рішення від 22.01.2009р.(«Булвес «АД проти Болгарії») зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов`язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз. На думку Європейського Суду такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності. Право на податковий кредит є «власністю» у розумінні статті 1 Протоколу № 1, яке повинно розглядатися як таке, що виникло у момент повного виконання нею своїх зобов`язань щодо податкової звітності з ПДВ. Визнання права на нарахування податкового кредиту було поставлено в залежність від виконання обов`язків постачальником, в той час коли це не залежало від волі одержувача поставки - застосування відповідних положень Закону «Про ПДВ» стало не передбаченим і самовільним. Платник податку не має абсолютно ніяких повноважень відслідковувати, контролювати і забезпечувати виконання постачальником його обов`язків із складення та подання декларації з ПДВ, а також обов`язку зі сплати ПДВ (п.43, п.69 зазначеного вище рішення Європейського Суду).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права та свідчить про те, що якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб`єкту, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (рішення Європейського Суду від 09.01.2007р. у справі «Інтерсплав проти України»).

З огляду на викладене, судом не приймаються доводи відповідача щодо покладення юридичної відповідальності на позивача за порушення, які нібито вчинені контрагентами позивача та постачальниками контрагентів позивача, які викладені в акті перевірки від 18.06.2024р., оскільки у відповідності до ст. 61 Конституції України та вищенаведених норм чинного податкового законодавства позивач не може і не повинен нести відповідальність за дії своїх контрагентів.

При цьому, судом враховується і те, що наведений акт перевірки взагалі не містить жодних посилань на порушення саме позивачем вимог податкового законодавства, які перешкоджали або забороняли позивачеві віднести суми податку на додану вартість по вищенаведених правовідносинах з наведеними вище контрагентами до податкового кредиту, з урахуванням того, що як свідчать матеріали справи, розрахунки між позивачем із вищевказаними контрагентами по отриманню позивачем товару від вказаних контрагентів були проведені позивачем у безготівковому порядку та позивачем, як покупцем таких товарів, було сплачено суму податку на додану вартість у складі вартості товарів, що не спростовано відповідачем наданими документами, що підтверджено дослідженими судом матеріалами справи.

Тобто, позивач, сплативши податок на додану вартість у складі вартості товару, робіт та послуг як покупець, дотримався всіх умов, визначених податковим законодавством щодо сплати податку на додану вартість, включив вказані суми до податкового кредиту, а отже, має законні та обґрунтовані сподівання на їх відшкодування відповідно до вимог податкового законодавства.

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що, при прийнятті оспорюваного податкового повідомлення-рішення №№000/654/32-00-07-04-19 про збільшення позивачеві суми податкового зобов`язання з податку на додану вартість у сумі 1404943 грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій у сумі 351235,75 грн., відповідач порушив право позивача на формування податкового кредиту по взаємовідносинах з ТОВ «ПВК ПРОТЕХМАШ», ТОВ «ПРОМСЕРВІС-ТОРГ», ТОВ «БОРЕН ГРУП», ТОВ «НВП ЯНТРА», ТОВ «АГРО-СОЛІТА», ТОВ «ЮНІВЕРСТРАНС» за спірний період, що перевірявся, передбачене нормами ст.198 ПК України, у зв`язку з чим таке порушене право позивача підлягає судовому захисту та відновленню шляхом визнання протиправним та скасування вищенаведеного податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши у відповідності до вимог ч.2 ст.2 наведеного Кодексу правомірність прийняття відповідачем як суб`єктом владних повноважень оспорюваного податкового повідомлення-рішення, суд приходить до висновку, що викладені в акті перевірки від 18.06.2024р. обставини, що слугували підставами для прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення є неправомірними та не обгрунтованими, спростовуються вищенаведеними доказами, а тому оспорюване податкове повідомлення-рішення є таким, що прийняте не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), без дотримання права позивача на участь його у процесі прийняття рішення, у зв`язку з чим позовні вимоги позивача про визнання протиправним та скасування оспорюваного податкового повідомлення-рішення, прийнятого на підставі вищевказаних висновків, підлягають задоволенню.

Приймаючи до уваги все вищевикладене, позовні вимоги позивача слід задовольнити повністю.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Виходячи з наведеного, наявність підстав для задоволення даного адміністративного позову у повному обсязі, слід стягнути з бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Східного міжрегіонального управління Державної податкової служби по роботі з великими платниками податків на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 21074 грн. 15 коп. понесені позивачем згідно платіжної інструкції №2519 від 16.07.2024р.(а.с.8 том 1).

Керуючись ст.ст. 2-10, 11,12, 47, 72-77,94,122,132,139,193,241-246,250,251 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» до Східного міжрегіонального управління Державної податкової служби по роботі з великими платниками податків про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №000/654/32-00-07-04-19 від 02.07.2024р. - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати прийняте Східним міжрегіональним управлінням Державної податкової служби по роботі з великими платниками податків податкове повідомлення-рішення №000/654/32-00-07-04-19 від 02.07.2024р.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Східного міжрегіонального управління Державної податкової служби по роботі з великими платниками податків (49600, м. Дніпро, пр.Олександра Поля, 57, ) на користь Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» (49038, м. Дніпро, вул. Академіка Бебелюбського,7, ) - судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 21074 грн. 15 коп. (двадцять одна тисяча сімдесят чотири гривні 15 копійок).

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, або протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення ( у разі оголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини рішення) відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено - 20.01.2025р.

Суддя С.О. Конєва