Справа № 140/11571/24
Суддя: Шепелюк Віталій Леонідович
Дата ухвалення: 2025-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2025 року ЛуцькСправа № 140/11571/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Шепелюка В.Л., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі ГУ ПФУ у Волинській області) про визнання протиправним та скасування рішення від 25 квітня 2024 року №59 щодо призначення пенсії за віком; зобов`язання зарахувати до стажу роботи періоди: з 27 травня 1980 року по 10 жовтня 1981 року, з 20 січня 1982 року по 01 листопада 1982 року, з 01 січня 1992 року по 04 січня 1992 року, з 06 січня 1992 року по 19 липня 2001 року та призначити пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 з 18 квітня 2024 року.

В обґрунтування позову позивач вказала, що 18 квітня 2024 року звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України за місцем проживання до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (далі ГУ ПФУ в Сумській області) із заявою про призначення пенсії за віком. За результатом розгляду заяви будо відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, зазначено, що страховий стаж складає 13 років 10 місяців 09 днів. До страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно з записами трудової книжки: з 27 травня 1980 року по 10 жовтня 1981 року, оскільки запис про звільнення не засвідчено печаткою; з 20 січня 1982 року по 01 листопада 1982 року виправлення в даті наказу про звільнення та даті наказу про звільнення не завірене належним чином. Крім того не зараховано періоди з 01 січня 1992 року по 04 січня 1992 року, з 06 січня 1992 року по 19 липня 2001 року, позаяк до страхового стажу зараховуються лише періоди трудової діяльності здобуті на території РОФСР до 31 грудня 1991 року.

Позивач вважає рішення ГУ ПФУ у Волинській області протиправним та таким, що підлягає скасуванню. Вказала, що спірні періоди її роботи підтверджено трудовою книжкою, архівною довідкою від 22 серпня 2024 року №67, усі записи в трудовій книжці відповідають вимогам заповнення трудової книжки, оскільки містять чітку дату прийому та звільнення з роботи, номери наказів та їхні дати, посаду та відбитки печаток підприємства при прийняті та звільнені з роботи. Записи про період роботи містять виправлення, але містять позначення уповноважених осіб підприємств, які їх робили. При цьому зауважила, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його права на соціальний захист.

На переконання позивача періоди роботи з 01 січня 1992 року по 04 січня 1992 року, з 06 січня 1992 року по 19 липня 2001 року можуть бути зараховані до стажу, оскільки до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2022 року №1328 Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення Україна, як держава - учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно з Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, а спірні періоди трудової діяльності мали місце в період дії вказаної Угоди.

З урахуванням наведеного позивач просив позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Відповідач у відзиві на позовну заяву (а.с.23-26) у задоволенні позовних вимог просив відмовити. В обґрунтування цієї позиції вказав, що з 18 квітня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до ГУ ПФУ в Сумській області (за місцем свого проживання) із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року №1058-IV Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі Закон №1058-IV). Засобами програмного забезпечення ГУ ПФУ у Волинській області було визначене уповноваженим органом на розгляд вказаної заяви. Відповідно до наданих до заяви документів про стаж, страховий стаж складає 13 років 10 місяців 09 днів, тому ГУ ПФУ у Волинській області 25 квітня 2024 року прийнято рішення №59 про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону №1058-IV у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Так під час проведення правової оцінки наданих документів, встановлено, що згідно з записами трудової книжки від 25 лютого 1974 року позивач з 27 травня 1980 року по 14 вересня 1981 року зарахована на посаду офіціантки третього розряду військової частини НОМЕР_1 , однак запис про звільнення не засвідчено печаткою (запис №10-12); з 20 січня 1982 року по 01 листопада 1982 року прийнята робітницею по залу комбінату громхарчу Глухівського райпо, записи містять виправлення в даті звільнення та даті наказу про звільнення та не завірені належним чином (записи №13-14). Зарахування вказаних періодів трудової діяльності позивача до страхового стажу для обчислення розміру пенсії за віком можливе за умови підтвердження факту роботи у встановленому законом порядку. Відповідно до трудової книжки з 06 січня 1992 року по 19 липня 2001 року ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з Надимським центром держсаннагляду Ямало-Ненецького автономного округу (записи №№24-26), дата наказу про звільнення має розбіжність у часі (16 квітня 2001 року), чим порушено вимоги Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників. З 01 січня 2023 року російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав держав учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року. Пенсії громадянам, які проживали, працювали на території російської федерації, призначаються на умовах, визначених Законом №1058-IV, до страхового стажу зараховуються періоди роботи (служби) на території РРФСР по 31 грудня 1991 року.

Інші заяви по суті справи від сторін не надходили.

Суд, перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка російської федерації, має посвідку на постійне проживання на території України, 18 квітня 2024 року звернулася до ГУ ПФУ в Сумській області з заявою про призначення пенсії за віком, подавши документи згідно з переліком, зазначеним у розписці-повідомленні (а.с.30-30 зворот,32 зворот).

За принципом екстериторіальності така заява розглядалася ГУ ПФУ у Волинській області, рішенням якого від 25 квітня 2024 року №59 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону №1058-ІV у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу (а.с. 9, 41 зворот-42).

У рішенні вказано, що відповідно до частини першої статті 26 Закону №1058-ІV право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу по 31 грудня 2017 року не менше 15 років.

Згідно наданих до заяви документів про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру, трудова книжка), страховий стаж складає 13 років 10 місяців 09 днів.

До страхового стажу не зараховано період роботи з 27 травня 1980 по 14 вересня 1981 року, запис про звільнення не засвідчено печаткою; з 20 січня 1982 року по 01 листопада 1982 року, виправлення в даті про звільнення та даті наказу про звільнення не завірене належним чином.

Позивач не погоджується з таким рішенням суб`єкта владних повноважень, вважає його протиправним та таким, що порушує її право на соціальний захист, а тому звернулася до суду з цим позовом.

При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначені Законом №1058-IV.

Пунктом 1 частини першої статті 9 Закону №1058-ІV установлено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначається, зокрема, пенсія за віком.

Періоди, з яких складається страховий стаж, визначені в статті 24 Закону №1058-IV.

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною другою статті 24 Закону №1058-IV передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта статті 24 Закону №1058-IV).

Згідно з підпунктом 2 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846; далі - Порядок №22-1, у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1, зі мінами), до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема, такі документи: документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637. За періоди роботи після впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (далі - персоніфікований облік) орган, що призначає пенсію, додає індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року №10-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за №785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27 березня 2018 року №8-1), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення (далі - індивідуальні відомості про застраховану особу).

За обставин цієї справи спірним є питання про зарахування позивачу до стажу роботи періодів трудової діяльності до набрання чинності Законом №1058-IV.

За приписами частини першої статті 56 Закону України від 05 листопада 1991 року №1788-XII Про пенсійне забезпечення (далі Закон №1788-XII) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. До стажу роботи зараховується, серед іншого, також: будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків.

Статтею 62 Закону №1788-XII встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Зазначеній нормі Закону №1788-XII відповідає пункт 1 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі Порядок №637). Відповідно до пункту 1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків (абзац другий пункту 1, пункт 2 Порядку №637).

Згідно з частиною третьою статті 44 Закону №1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

З аналізу наведених норм слід дійти висновку, що основним документом, який підтверджує трудовий стаж (за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування), є трудова книжка. При цьому лише у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній органи Пенсійного фонду мають право встановлювати трудовий стаж на підставі інших первинних документів. У разі сумніву органу, що призначає пенсію, у належності та обґрунтованості поданих заявником документів, в нього є право перевірити надані заявником документи шляхом звернення до установ, підприємств, організацій, де працював заявник, із відповідними запитами.

При цьому, суд звертає увагу, що чинним законодавством встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями про період роботи, що можуть міститися в інших документах, а також необхідність надання уточнюючої довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників для підтвердження спеціального трудового стажу лише у випадку, коли в трудовій книжці відсутні відповідні відомості.

За обставин цієї справи відповідач не зарахував до страхового стажу позивача періоди її роботи з 27 травня 1980 по 14 вересня 1981 року, з 20 січня 1982 року по 01 листопада 1982 року.

Зі змісту оскаржуваного рішення слідує, що період роботи з 27 травня 1980 по 14 вересня 1981 року не зараховано до страхового стажу, оскільки запис про звільнення не засвідчено печаткою, а період з 20 січня 1982 року по 01 листопада 1982 року не зараховано, тому що виправлення в даті про звільнення та даті наказу про звільнення не завірене належним чином.

З наявної в матеріалах справи копії трудової книжки позивача (а.с.10-12) слідує, що ОСОБА_1 , зокрема: з 27 травня 1980 року по 14 вересня 1981 року працювала у військовій частині НОМЕР_1 офіціанткою (записи №10-12, внесені на підставі наказу від 27 травня 1980 №145 та наказу від 10 вересня 1981 року №188 відповідно); з 20 січня 1982 року по 01 листопада 1982 року працювала робітницею зали в комбінаті громадського харчування Глухівського районного споживчого товариства. (записи №13-14, внесені на підставі наказу від 21 січня 1982 року №8, наказу від 04 листопада 1982 року №99 відповідно).

Судом встановлено, що у записі 14 наявні виправлення в даті про звільнення та даті наказу про звільнення, а саме щодо місяця звільнення та видачі наказу (жовтень виправлено на листопад). Поряд з тим, суд звертає увагу, що на цій же сторінці вгорі міститься запис виправленому в графі 2 і 4 - 11 місяць вірити, який скріплений підписом відповідальної особи та печаткою підприємства.

Щодо доводів відповідача про неможливості зарахування до страхового стажу позивача періоду її роботи у військовій частині НОМЕР_1 з 27 травня 1980 року по 14 вересня 1981 року, суд зазначає про те, що відсутність у відповідних записах трудової книжки печатки підприємства не впливає на зміст цих записів у цілому та не тягне за собою недійсність даних записів.

Порядок ведення трудових книжок законодавчо визначений. На момент внесення записів у трудову книжку позивача діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20 липня 1974 року №162 (у редакції постанови Держкомпраці СРСР від 02 серпня 1985 року №252; далі Інструкція №162), у якій вказано, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника; трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних та громадських підприємств, установ та організацій, які пропрацювали понад 5 днів, у тому числі на сезонних та тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Заповнення трудових книжок та вкладишів до них здійснюється мовою союзної, автономної республіки, автономної області, автономного округу, на території яких розташовано дане підприємство, установа, організація, та офіційною мовою СРСР (пункт 2.1 глави 2 Інструкції №162).

Відповідно до пунктів 2.2, 2.3 глави 2 Інструкції №162 заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства у присутності працівника пізніше тижневого терміну від часу прийому на роботу. У трудову книжку вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження та заохочення: нагородження орденами та медалями, присвоєння почесних звань; заохочення за успіхи у роботі, що застосовуються трудовим колективом, а також нагородження та заохочення, передбачені правилами внутрішнього трудового розпорядку та статутами про дисципліну; інші заохочення відповідно до чинного законодавства; відомості про відкриття, на які видано дипломи, про використані винаходи та раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди. Стягнення до трудової книжки не записуються. Всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу чи звільнення, а також про нагородження та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільненні - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

У разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення на іншу постійну роботу, про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується адміністрацією того підприємства, де було зроблено відповідний запис. Адміністрація за новим місцем роботи зобов`язана надати працівнику в цьому необхідну допомогу (пункт 2.5. Інструкції № 162).

Відповідно до пункту 2.12 Інструкції №162 зміна записів у трудових книжках про прізвище, ім`я, по батькові і дату народження виконується власником або уповноваженим ним органом за останнім місце роботи на підставі документів (паспорта, свідоцтва про народження, про шлюб, про розірвання шлюбу, про зміну прізвища, ім`я та по батькові тощо) і з посиланням на номер і дату цих документів.

Зазначені зміни вносяться на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Однією рискою закреслюється, наприклад, колишнє прізвище або ім`я, по батькові, дата народження і записуються нові дані з посиланням на відповідні документи на внутрішньому боці обкладинки і завіряються підписом керівника підприємства або печаткою відділу кадрів.

Аналогічні за змістом положення містить також Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена наказом Міністерством праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року №110.

Відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 №301 Про трудові книжки працівників відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Аналіз вказаних норм свідчить, що законодавством чітко визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку.

Всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб, насамперед керівником підприємства, установи, організації в порядку, строк та спосіб, передбачений відповідним законодавством.

Самостійне внесення працівником відомостей щодо своєї трудової діяльності, а також внесення виправлень у разі неправильного або неточного запису не передбачено.

Таким чином, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган. Недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій належить трудова книжка, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Такий правовий висновок щодо застосування норм права наведений у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №677/277/17.

За висновком Верховного Суду у постанові від 06 березня 2018 року у справі №754/14989/15-а не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є виключно підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність чи відсутність виправлень у записах в трудовій книжці.

Суд вважає, що вказані вище недоліки в записах (№10-12,14) трудової книжки не є суттєвими обставинами, які можуть бути підставою для неврахування періоду роботи до страхового стажу позивача, оскільки законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок працівників на уповноваженого працівника підприємства. Слід наголосити, що підставою для призначення пенсії та врахування страхового стажу є саме відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Суд повторює, що підстави підтвердження трудової діяльності уточнюючими довідками, іншими документами про роботу виникає лише у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній. У випадку позивача у трудовій книжці вчинено усі необхідні записи, які однозначно дозволяють встановити період роботи, а тому періоди роботи з 27 травня 1980 року по 14 вересня 1981 року та з 20 січня 1982 року по 01 листопада 1982 року підлягають зарахуванню за відомостями трудової книжки.

Також суд зазначає, що наявність в органу Пенсійного фонду сумнівів у достовірності відомостей в поданих документах може бути підставою для перевірки, в ході якої має бути встановлено обставини, які перешкоджають зарахуванню періоду роботи до стажу, однак це не може нівелювати відомості трудової книжки та позбавляти особу права на належне пенсійне забезпечення з урахуванням набутого стажу. Суд зауважує, що матеріали справи не містять доказів вчинення відповідачем дій, що спрямовані на отримання будь-яких додаткових документів щодо підтвердження спірного стажу позивача.

В матеріалах справи наявні копія довідки від 22 серпня 2024 року №67 (а.с.13), яка підтверджує період трудової діяльності позивача з 20 січня 1982 року по 01 листопада 1982 року в комбінаті громадського харчування Глухівського районного споживчого товариства, а також копія архівної довідки від 02 жовтня 2024 року №179/1/9762 (а.с.44), з якої слідує, що ОСОБА_1 з 27 травня 1980 по 14 вересня 1981 року працювала у військовій частині НОМЕР_1 АДРЕСА_1 на посаді офіціантки.

Разом з тим, суд вказує, що надає оцінку лише тим документам, що подавалися заявницею до органу пенсійного фонду та на підставі яких приймалося оскаржуване рішення відповідачем.

Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що до страхового стажу ОСОБА_1 підлягають зарахуванню періоди роботи з 27 травня 1980 року по 14 вересня 1981 року та з 20 січня 1982 року по 01 листопада 1982 року за відомостями трудової книжки.

Щодо позовних вимог про зарахування до страхового стажу періодів роботи позивача з 01 січня 1992 року по 04 січня 1992 року, з 06 січня 1992 року по 19 липня 2001 року в Надимському центрі держсаннагляду Ямало-Ненецького автономного округу, то суд зазначає таке.

Відповідно до форми РС-право (а.с.40-41) при розрахунку страхового стажу для визначення права для призначення пенсії за віком на підставі записів трудової книжки позивача враховано період трудової діяльності лише по 31 грудня 1991 року.

У відзиві на позов відповідач стверджує, що до страхового стажу ОСОБА_1 не зараховано періоди роботи в російській федерації відповідно до трудової книжки від 25 лютого 1974 року з 06 січня 1992 року по 19 липня 2001 року, оскільки російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року.

Згідно зі статтею 19 Закону України Про міжнародні договори України чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Приписами частини другої статті 4 Закону №1058-IV передбачено, що якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Одним із міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, стала багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року.

Так, відповідно до вимог статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Обчислення розміру пенсії за даною Угодою провадиться із заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2022 року №1328 Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення постановлено вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992року у м. Москві. Вказана постанова набрала чинності 02 грудня 2022 року. За результатами письмового повідомлення Виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав стосовно рішення української сторони вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, зазначений міжнародний договір України припинив свою дію для України 19 червня 2023 року.

Відтак, до набрання чинності вказаною постановою Кабінету Міністрів України Україна, як держава - учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року.

Частиною другою статті 13 Угоди передбачено, що пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Отже, за наявності чинних у період роботи особи положень Угоди, що передбачали відповідне право, така особа не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні періоду роботи до страхового стажу чи не прийняття на території держав - учасниць Співдружності без легалізації необхідних для пенсійного забезпечення документів, виданих у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 1 грудня 1991 року.

Позиція відповідача суперечить принципу верховенства права, оскільки право позивача на призначення пенсії не пов`язується з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин з однією з держав-учасниць Угоди, а відтак і з денонсацією міжнародних угод.

З урахуванням викладеного суд констатує, що на час трудової діяльності ОСОБА_1 у спірні періоди Угода була чинною, а тому вона має право на зарахування спірних періодів роботи до страхового стажу.

Водночас суд зауважує, що зі змісту спірного рішення слідує, що у ньому не вказано про не зарахування періодів роботи ОСОБА_1 01 січня 1992 року по 04 січня 1992 року, з 06 січня 1992 року по 19 липня 2001 року та не наведено мотивів чому вказані періоди не можуть бути зараховані до страхового стажу позивача для визначення права на призначення пенсії за віком.

У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року в справі №174/658/16-а (провадження №К/9901/201/17) викладено висновок, відповідно до якого оцінюватися судом мають саме підстави відмови у призначенні пенсії, тобто, мотиви, з яких виходив відповідач, розглядаючи заяву про її призначення.

Що стосується позовної вимоги про зобов`язання призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 з 18 квітня 2024 року, то суд зазначає таке.

За нормами статті 26 Закону №1058-ІV право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу по 31 грудня 2017 року не менше 15 років.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досягнула віку 60 років, тобто набула право на призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058-ІV при наявності необхідного страхового стажу.

Як слідує з розрахунку зарахованого відповідачем страхового стажу позивача, на час звернення за призначенням пенсії загальний страховий стаж ОСОБА_1 складає 13 років 10 місяців 09 днів, про що також вказано в оскаржуваному рішенні.

Разом з тим, щодо наявності у позивача страхового стажу не менше 15 років, то у суду відсутній розрахунок такого стажу, і такі повноваження щодо обчислення страхового стажу при призначенні пенсії належать до виключних повноважень органів пенсійного фонду, а тому суд не може підміняти собою такий орган і проводити відповідні обчислення страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком.

Завданням адміністративного суду є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень та їх відповідності правовим актам вищої юридичної сили. Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Тому завданням адміністративного суду є саме контроль за легітимністю прийняття рішень.

Такий висновок суду узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 10 вересня 2019 року у справі №818/985/18 та від 26 грудня 2019 року у справі №810/637/18.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі №754/14898/15, яка зводиться до того, що суд не обраховує дійсний загальний та спеціальний стаж позивача, у зв`язку з чим відсутні підстави для зобов`язання пенсійного органу призначити пенсію позивачу.

Отже, суд приходить до переконливого висновку про те, що належним способом захисту та відновлення прав позивача у цій справі буде зобов`язання відповідний територіальний орган Пенсійного фонду України після зарахування спірних періодів повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком від 18 квітня 2024 року.

При цьому, суд не має підстав робити висновок про те, що при обчисленні стажу, що дає право на пенсію за віком з врахуванням висновків суду, викладених у цій справі, та за наявності підстав для призначення пенсії, територіальне управління Пенсійного фонду України порушуватиме права позивача, не призначаючи, чи не виплачуючи таку пенсію.

З огляду на суть та характер спірних відносин, зважаючи на безпідставність неврахування відповідачем до страхового стажу позивача періодів роботи з 27 травня 1980 року по 10 жовтня 1981 року, з 20 січня 1982 року по 01 листопада 1982 року, виходячи із наданих суду статтею 245 КАС України повноважень, з метою належного захисту прав позивача у спірних правовідносинах, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ у Волинській області від 25 квітня 2024 року №59, зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи з 27 травня 1980 року по 10 жовтня 1981 року, з 20 січня 1982 року по 01 листопада 1982 року та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 18 квітня 2024 року про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду, та про відмову в задоволенні решти позовних вимог.

Згідно із частинами першою, третьою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Отже, у зв`язку із частковим задоволенням позову, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір в сумі 605,60 грн, що був сплачений в розмірі 1211,20 грн квитанцією від 09 жовтня 2024 року (а с. 5, 18).

Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43027, Волинська область, місто Луцьк, Київський майдан, будинок 6, ідентифікаційний код юридичної особи 13358826) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 25 квітня 2024 року №59.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області зарахувати ОСОБА_1 періоди роботи з 27 травня 1980 року по 10 жовтня 1981 року, з 20 січня 1982 року по 01 листопада 1982 року та повторно розглянути заяву від 18 квітня 2024 року про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області судові витрати у сумі 605,60 грн (шістсот п`ять гривень грн 60 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В. Л. Шепелюк