Справа № 200/7839/24
Суддя: Кониченко О.М.
Дата ухвалення: 2025-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2025 року Справа№200/7839/24

Донецький окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Кониченка Олега Миколайовича розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (письмове провадження) адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до Головного управління Пенсійного фонду в Донецькій області (84122, Донецька область, м. Слов`янськ, пл. Соборна, буд. 3) відповідач 1,

Головного управління Пенсійного фонду у Львівській області (79016, м. Львів, вул. Митрополита Андрія, буд. 10) відповідач 2,

Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (21005, Україна, місто Вінниця, Вінницький р-н, Вінницька обл., вулиця Зодчих(пн), будинок, 22) відповідач 3,

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , через свого представника за довіреністю Медведєву Марину Вікторівну, звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду у Львівській області, в якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №42 від 08.03.2024 щодо відмови в перерахунку пенсії ОСОБА_1 по зарплаті відповідно до довідки №52 від 21.01.2019 за період роботи з 01.09.1985 по 30.09.1992 рр. про заробітну плату, видану архівним відділом Муніципального казенного закладу Усть-Янського управління культури і духовного розвитку Республіки Саха (Якутія);

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області перерахувати пенсію з 01.03.2024 р. ОСОБА_1 , відповідно до довідки №52 про заробітну плату від 21.01.2019 за період роботи з 01.09.1985 по 30.09.1992 рр., видану архівним відділом Муніципального казенного закладу Усть-Янського управління культури і духовного розвитку Республіки Саха (Якутія).

02 грудня 2024 року ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, витребувано у сторін докази на підтвердження надіслання оскаржуваного рішення позивачу та його отримання позивачем; витребувані документи зобов`язано надати до суду в 5-денний строк з моменту отримання цієї ухали засобами електронного зв`язку шляхом надсилання на електронну поштову скриньку суду: або за допомого засобів Підсистеми ЄСІТС Електронний суд.

09 грудня 2024 року від відповідача 2 до суду надійшло клопотання про залучення у якості співвідповідача у справі Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо з`ясування питання щодо надіслання оскаржуваного рішення позивачу та його отримання позивачем, в обґрунтування якого відповідач 2 зазначив, що Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області не надсилало рішення про відмову в проведенні перерахунку ОСОБА_1 від 08.03.2024, натомість, згідно матеріалів електронної пенсійної справи, ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

13 грудня 2024 року від відповідача 2 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач 2 просив відмовити у задоволенні адміністративного позову.

17 грудня 2024 року ухвалою суду залучено до участі у справі в якості третього відповідача Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області; розгляд адміністративної справи розпочато спочатку; витребувано у відповідачів 1 та 3 докази на підтвердження надіслання оскаржуваного рішення позивачу та його отримання позивачем.

20 грудня 2024 року від відповідача 1 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач 2 просив відмовити у задоволенні адміністративного позову.

23 грудня 2024 року від представника позивача до суду надійшла уточнена позовна заява, у якій визначено по-батькові позивача « ОСОБА_2 », позовні вимоги по суті спору не змінено.

23 грудня 2024 року від відповідача 3 до суду надійшов відзив на позовну заяву, якому відповідач 3 просив відмовити у задоволенні адміністративного позову.

07 січня 2025 року від відповідача 2 до суду надійшли письмові пояснення у справі.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, суд дійшов висновку про їх достатність для вирішення адміністративного спору.

Суд дослідивши подані матеріали справи встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування адміністративного позову представник позивача зазначила, що позивач 01.03.2024 року звернулась до відповідача 3 з заявою про перерахунок пенсії та надала довідку №52 від 21.01.2019 за період роботи з 01.09.1985 по 30.09.1992 рр. про заробітну плату, видану архівним відділом Муніципального казенного закладу Усть-Янського управління культури і духовного розвитку Республіки Саха (Якутія).

Відповідачем 2 було відмовлено в перерахунку пенсії позивачу рішенням №42 від 08.03.2024 року.

Листом від 07.06.2024 року відповідач 1 повідомив, що довідку №52 від 21.01.2019 за період роботи з 01.09.1985 по 30.09.1992 про заробітну плату не зараховано, так як, заробітна плата за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд підлягає перевірці на відповідність первинним документам. В перерахунку пенсії відмовлено до надходження первинних документів або акту перевірки. Додатково, повідомлено, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, та відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про ведення воєнного стану в Україні», листування з російською федерацією припинено.

Сторона позивача вважає рішення відповідача 2 про відмову у перерахунку пенсії протиправним та просить його скасувати, а також оскільки позивач зареєстрована у Донецькій області та перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду в Донецькій області, то вимоги про зобов`язання призначити та виплачувати пенсію на думку представника позивача мають бути заявлені до Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області.

Відповідач 1 - Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань за кодом , адреса зареєстрованого місцезнаходження: 84122, Донецька області, м. Слов`янськ, пл. Соборна, буд. 3, організаційно-правова форма орган державної влади.

Відповідач 1 проти задоволення адміністративного позову заперечує та зазначає, що згідно матеріалів електронної пенсійної справи, позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області та отримує пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі Закон № 1058).

01.03.2024 позивач звернулась із заявою № 7673 про перерахунок пенсії, а саме зміна періоду 60 місяців до 01.07.2000.

До заяви позивачем надано довідку № 52 від 21.01.2019 за період роботи з 01.09.1985 по 30.09.1992 про заробітну плату ОСОБА_3 , виданої архівним відділом Муніципального казенного закладу «Усть-Янського управління культури і духовного розвитку» Республіки Саха (Якутії).

За результатами розгляду вищезазначеного звернення позивача Головним управлінням Пенсійного фонду України в Львівській області прийнято рішення від 08.03.2024 № 42 про відмову у здійсненні перерахунку пенсії позивачу.

Відповідач 1 вважає себе неналежним відповідачем у справі, оскільки оскаржуване позивачем рішення не приймалося відповідачем 1.

Щодо задоволення клопотання позивача відносно встановлення судового контролю відповідач 1 зазначив, що статтею 382 КАС України чітко встановлено право, а не обов`язок суду, який ухвалив судове рішення у справі, зобов`язати суб`єкта владних повноважень, проти якого ухвалено судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про його виконання тощо, водночас у позивача відсутні належним чином обґрунтовані підстави вважати, що Головне управління буде ухилятися від виконання рішення суду та діяти всупереч нормам Конституції України та Кодексу адміністративного судочинства України.

Щодо направлення позивачу спірного рішення відповідач 1 зазначив, що заява від 01.03.2024 подавалася позивачем до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (Відділ обслуговування громадян № 3 сервісний центр). До Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області не надходили листи від Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо направлення Позивачу рішення від 08.03.2024 № 42, прийнятого Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області. З огляду на вищевикладене, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області рішення від 08.03.2024 № 42 позивачу не надсилалося.

Проте, 27.05.2024 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області через вебпортал електронних послуг за № 13654/Б-0500-24 надійшло звернення позивача, у якому остання просила надіслати їй рішення про відмову у перерахунку пенсії, прийняте за розглядом заяви від 01.03.2024 № 7673. Вищезазначене рішення про відмову позивач просила надіслати за адресою її фактичного проживання: АДРЕСА_2 .

Листом від 07.06.2024 за вих № 15293-13654/Б-02/8-0500/24 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області направлено копію рішення про відмову в проведенні перерахунку від 08.03.2024 № 42, прийнятого Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області

Відповідач 2 Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області, зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань за кодом , адреса зареєстрованого місцезнаходження: вул. Митрополита Андрея, 10, м. Львів, 79016, організаційно-правова форма орган державної влади.

Відповідач 2 проти задоволення адміністративного позову заперечує та зазначає, що згідно матеріалів електронної пенсійної справи ОСОБА_1 подала заяву від 01.03.2024 до територіальних органів Пенсійного фонду України щодо проведення перерахунку пенсії зміна періоду 60 місяців до 01.07.2000 відповідно до Закону № 1058.

До заяви долучено довідку № 52 від 21.01.2019 року за період роботи з 01.09.1985 по 30.09.1992 про заробітну плату ОСОБА_3 , виданої архівним відділом Муніципального казенного закладу "Усть-Янського управління культури і духовного розвитку" Республіки Саха (Якутії).

Обґрунтовуючи свою позицію у спірних правовідносинах, відповідач 2 зазначив, що за результатами письмового повідомлення Виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав стосовно рішення української сторони вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення зазначений міжнародний договір припинив свою дію для України 19.06.2023.

Міністерство юстиції України своїм повідомленням від 10.01.2023, яке було опубліковано в Офіційному віснику України від 10.01.2023, підтвердило припинення Угоди про гарантії прав громадян державучасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення.

В той же час, російською федерацією 11.06.2022 було прийнято закон № 175-ФЗ (мовою оригіналу) О денонсации Российской ОСОБА_4 о гарантиях прав граждан государств участников Содружества Независимых Государств в области пенсионного обеспечения, який відповідно до статті 2 вказаного закону набрав чинності 30.06.2022.

Відтак, сторони Україна та росія вийшли з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, тобто, угода про гарантії прав громадян держав - учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 не діє на території України та росії.

З огляду на викладене, Пенсійний фонд України звернувся із запитом від 27.12.2022 за № 2800-030102-5/56080 щодо погодження порядку дій, який буде застосовуватись до прийняття відповідного нормативно-правового акту у зв`язку із припиненням з 01.01.2023 росією участі в Угоді про гарантії прав громадян держав учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 при призначенні пенсій/поновленні раніше призначених пенсій громадянам, які проживали/працювали на території російської федерації. Відповідно до запропонованого порядку дій до страхового стажу зараховуються періоди роботи (служби) на території РРФСР по 31 грудня 1991 року, а заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії враховується за періоди страхового стажу, набутого на території України, на умовах, визначених частиною першою статті 40 Закону № 1058.

Міністерство соціальної політики України (далі Мінсоцполітики) листом від 12.01.2023 № 411/0/2-23/54 підтримало позицію Пенсійного фонду України щодо порядку дій.

Отже, на думку відповідача 2, підстави для перерахунку пенсії ОСОБА_1 , враховуючи розмір заробітної плати, вказаної в довідці № 52 про заробітну плату від 21.01.2019 за період роботи з 01.09.1985 по 30.09.1992 - відсутні.

Відповідач 3 Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань за кодом , адреса зареєстрованого місцезнаходження: 21100, Вінницька область, м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, буд. 7, організаційно-правова форма орган державної влади.

Відповідач 3 проти задоволення адміністративного позову заперечує та зазначає, що Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області не приймалось рішення по суті заяви позивача про перерахунок пенсії, відтак відповідальним за опрацювання заяви позивача для прийняття відповідного рішення є, в даному випадку, визначений у встановленому порядку територіальний орган Пенсійного фонду - Головне управління Пенсійного фонду України в Львівській області.

Відповідно до абзацу 5 пункту 2.9. Порядку №22-1 документи, видані компетентними органами іноземних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Окрім того, документи, складені іноземною мовою (в тому числі російською), подаються разом з їх перекладами українською мовою, засвідченими в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (абзац 6 пункту 2.9. Порядку №22-1).

Вказані норми у законному порядку нечинними не визнавалися та не зупиняли свою дію.

Більш того, після 23.12.2022 (з дня набрання чинності Законом України від 01.12.2022 № 2783-IX Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року) документи, що не мають установленої форми (зокрема, довідки про підтвердження періодів роботи), які видані, зокрема, в російській федерації, не повинні прийматися без накладення апостилю, незалежно від дати їх видачі/посвідчення. Однак вищезазначена довідка була надана без апостилю.

В той же час, відповідно до ст. 1 Угоди СНД, зарахування до страхового стажу з 1 січня 2004 року періодів роботи на території держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав, у тому числі, періодів роботи, що дає право на пільгове пенсійне забезпечення, здійснювалося за умови підтвердження сплати страхових внесків до відповідних фондів держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав, на території яких проводилася трудова діяльність. Крім того, звертаємо увагу Суду, що обчислення пенсії проводиться із заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до страхового стажу. Розмір заробітку (доходу) визначається з офіційно встановленого курсу гривні на момент призначення пенсії. Довідки про заробітну плату, видані підприємствами російської федерації, не містять посилання на первинні документи, та інформацію про те, що зазначені суми заробітної плати враховуються для обчислення пенсії.

Крім того, Законом України від 25.04.2024 року № 3674-ІХ Про внесення змін до деяких Законів України щодо врегулювання питання обчислення страхового стажу та пенсійного забезпечення доповнено розділ ХV Прикінцеві положення Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування пунктом 5-1 Періоди трудової діяльності з 01 січня 1992 року до дня набрання чинності Законом України Про внесення змін до деяких законів України щодо врегулювання питання обчислення страхового стажу та пенсійного забезпечення за межами України в державах, які входили до складу колишнього Союзу РСР, зараховуються до страхового стажу, у тому числі на пільгових умовах, особам, які проживають в Україні, якщо це передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Такі міжнародні договори між Україною та російською федерацією відсутні.

Щодо встановлення контролю за виконанням рішення, відповідач 3 зазначив, що немає підстав для застосування зазначеної форми контролю за виконанням судового рішення, оскільки законодавством передбачено, що відповідач після набрання рішенням суду законної сили має право добровільно вжити заходи з метою виконання цього судового рішення.

Щодо вимог позивача про допущення до негайного виконання рішення суду відповідач 3 зазначив, що в даних правовідносинах мають бути здійснений саме перерахунок пенсії, рішення суду у цій справі носить зобов`язальний характер, тому відсутні підстави для допущення до негайного виконання рішення суду, щодо ще не перерахованої та не нарахованої пенсії.

Дослідивши надані сторонами докази, суд встановив наступне.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області № 42 від 08.03.2024 року позивачу відмовлено у перерахунку пенсії до надходження акту перевірки з підстав того, що довідка про заробітну плату не підтверджена первинними документами та відсутності акту зустрічної перевірки.

Згідно записів трудової книжки НОМЕР_3 (дата заповнення 25.09.1985) №№1-6 позивач з 25.09.1985 року по 01.10.1992 року позивач працювала за різними спеціальностями в Центральних ремонтно-механічних майстернях Золотодобувного ГЗК «Куларзолото» ім. 50-річча СРСР об`єднання «Яутзолото» (Крайня Північ).

Згідно довідки № 52 від 21.01.2019 року, виданої архівним відділом Муніципального казенного закладу "Усть-Янського управління культури і духовного розвитку" Республіки Саха (Якутії), за період роботи з 01.09.1985 по 30.09.1992 ОСОБА_3 нараховувалась та виплачувалась заробітна плата, до якої включені усі види заробітної плати, на яку нараховувались страхові внески.

Згідно ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, обставини щодо відмови у перерахунку пенсії позивачу відповідачами підтверджено, а тому ці обставини не викликають у суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, що відповідно до ч. 1 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства, є підставою для звільнення від доказування.

Поряд із цим, судом установлено, що оскаржуване рішення відповідачами позивачу після його прийняття не надсилалось, про результати розгляду її заяви позивач дізналась з листа відповідача 1 у червні 2024 року, а відтак, позивач звернулась до суду із дотриманням строку, встановленого ч. 2 ст. 122 КАС.

Вирішуючи спірні правовідносини суд виходив з наступного.

Згідно ст. 3 Конституції України, Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої та другої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 1 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування №1058-IV від 09.07.2003 року (далі Закон №1058-IV), пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону №1058-IV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 16 Закону №1058-IV, застрахована особа має право на отримання пенсійних виплат на умовах і в порядку, передбачених цим Законом.

Приписами ч.ч. 1, 2 ст. 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Поряд із цим, ст. 4 Закону №1058-IV, законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Частиною четвертою статті 24 Закону №1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст. 24-1 Закону №1058-IV, періоди трудової діяльності за межами України зараховуються до страхового стажу, у тому числі на пільгових умовах, особам, які проживають в Україні, якщо це передбачено цим Законом або міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 року за межами України у республіках колишнього Союзу РСР зараховуються до страхового стажу, у тому числі на пільгових умовах, особам, які проживають в Україні, за умови нездійснення іншою державою пенсійних виплат таким особам за зазначені періоди. Порядок підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат визначається Кабінетом Міністрів України.

У разі відсутності обміну інформацією між органами пенсійного забезпечення України та органами пенсійного забезпечення іншої держави і неможливості документального підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат за зазначені періоди особа повідомляє про це органи Пенсійного фонду в заяві про призначення, поновлення та продовження виплати пенсії.

Відповідно до ст.1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення (далі Угода від 13 березня 1992 року), яка підписана та набрала чинності 13 березня 1992 року пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Статтею 3 Угоди від 13 березня 1992 року визначено, що усі витрати, пов`язані із здійсненням пенсійного забезпечення за цією Угодою, несе держава, що надає забезпечення. Взаємні розрахунки не проводяться, якщо інше не передбачено двосторонніми угодами.

Стаття 6 Угоди від 13 березня 1992 року визначає, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу.

У разі, якщо в державах - учасницях Угоди запроваджена національна валюта, розмір заробітку (доходу) визначається виходячи з офіційно встановленого курсу на момент призначення пенсії.

Відповідно до ст. 8 Угоди від 13 березня 1992 року, органи, що здійснюють пенсійне забезпечення в державах - учасницях Угоди, співпрацюють між собою у порядку, який визначається угодою між їхнім центральними органами.

Статтею 11 Угоди від 13 березня 1992 року визначено, що необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації.

Слід урахувати, що Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 29.11.2022 № 1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян-держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення», якою передбачено вихід України з Угоди від 13.03.1992.

За результатами письмового повідомлення Виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав стосовно рішення української сторони вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, зазначений міжнародний договір України припинив свою дію для України 19 червня 2023 року.

Разом з тим, ч. 2 ст. 13 Угоди від 13 березня 1992 року встановлює, що пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Постановою від 29.11.2022 № 1328 Кабінет Міністрів України постановив вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992 у м. Москві. Міністерству закордонних справ в установленому порядку повідомити депозитарію про вихід з Угоди, зазначеної в пункті 1 цієї постанови.

Листом Міністерства закордонних справ України від 29.12.2022 року № 72/14-612-108210 повідомлено Міністерство юстиції України, що відповідно до пункту 11 Порядку ведення Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів та користування ним, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.04.2001 року № 376 (зі змінами), після письмового повідомлення Виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав про рішення української сторони вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, яка вчинена 13.03.1992 року в м. Москва, зазначений міжнародний договір України припинить свою дію для України 19.06.2023.

Міністерство юстиції України своїм повідомленням від 10.01.2023, яке було опубліковане у Офіційному віснику України 10.01.2023, підтвердило припинення Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 для України 19.06.2023.

Відповідно до ст. 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

У Рішенні від 09.02.1999 № 1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відтак, з урахуванням статті 13 Угоди, не зважаючи на вихід України з цього міжнародного договору, пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

З урахуванням викладеного суд констатує, що на час трудової діяльності позивача у спірний період Угода була чинною, а тому її положення протиправно не були застосовані відповідачем 2 та, як наслідок, не враховано довідку про заробітну плату № 52 від 21.01.2019 року, виданої архівним відділом Муніципального казенного закладу "Усть-Янського управління культури і духовного розвитку" Республіки Саха (Якутії), за період роботи з 01.09.1985 по 30.09.1992.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18 листопада 2024 року у справі № 340/4436/23.

Щодо доводів відповідача 3 відносно необхідності проставлення апостилю на довідці про заробітну плату № 52 від 21.01.2019 року, виданої архівним відділом Муніципального казенного закладу "Усть-Янського управління культури і духовного розвитку" Республіки Саха (Якутії) суд зазначає наступне.

Згідно ст.13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, підписаної від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року та ратифікованої Законом України "Про ратифікацію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах" (далі - Конвенція), документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів.

Водночас, 01.12.2022р. було прийнято Закон України № 2783-ІХ «Про вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року», який набрав чинності 23.12.2022р.

Означений Закон передбачає: зупинення дії у відносинах з російської федерацією та Республікою Білорусь Конвенції та Протоколу до неї; вихід з зазначеної Конвенції та Протоколу до неї.

Згідно ч. 2 ст. 84 Конвенції, кожна Договірна Сторона може вийти з цієї Конвенції, направивши письмове повідомлення про це депозитарію за 12 місяців до закінчення поточного п`ятирічного терміну її дії.

Мінська конвенція набрала чинності 19 травня 1994 року.

Відтак, останнім днем чергового п`ятирічного періоду дії Конвенції для України є 18 травня 2024 року, з 19 травня 2024 року Конвенція буде вважатися припиненою для України у відносинах з усіма її сторонами.

Після виходу України з Мінської Конвенції правове співробітництво у цивільних і кримінальних справах здійснюватиметься на підставі двосторонніх міжнародних договорів України з відповідними державами-учасницями Мінської конвенції та багатосторонніх міжнародно-правових інструментів, що діють в рамках Ради Європи, ООН, Гаазької конференції з міжнародного приватного права, чинних у відносинах з відповідними державами. За відсутності міжнародного договору співробітництво судів та інших компетентних органів у цивільних і кримінальних справах здійснюватиметься згідно з внутрішнім законодавством на основі принципу взаємності.

Відтак, після набрання чинності Законом України від 01.12.2022р. №2783-ІХ норми Конвенція не можуть були застосовані у відносинах з російською федерацією та Республікою Білорусь щодо будь-яких документів виданих та посвідчених у цих країнах, незалежно від дати їх видачі та посвідчення.

Поряд із цим, Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову від 04.02.2023р. №107 "Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав", якою передбачено, що під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування, документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 р. такі документи приймаються на території України без спеціального посвідчення.

Відтак, ураховуючи, що станом на 24 лютого 2022 року Конвенція і Протокол до неї у відносинах з російської федерації та Республіки Білорусь діяли, і виготовлені або засвідчені там документи приймалися на території України без спеціального посвідчення, з прийняттям цієї постанови КМУ від 04.02.2023р. №107 документи цих держав продовжують прийматись на території України без спеціального посвідчення, але лише під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування.

Після припинення воєнного стану в Україні та закінчення строку 6 місяців після його припинення передбачається проставлення апостилю.

Щодо доводів відповідачів відносно неможливості провести зустрічну перевірку наданої позивачем довідки суд зазначає наступне.

В постанові від 12.04.2021 у справі № 219/4550/17 Верховний Суд зазначив, що посилання відповідача в обґрунтування касаційної скарги на неможливість врахування заробітної плати в зв`язку з неможливістю проведення перевірки обґрунтованості її видачі є безпідставним і висновки судів попередніх інстанцій не спростовує, оскільки надана позивачем довідка містила посилання на особові рахунки, як на первинні документи, на підставі яких вона видана, підприємство яке її видало на той час перебувало на обліку, а тому підстави для проведення перевірки поданої довідки у відповідача були відсутні.

Зі змісту спірної довідки вбачається, що вона містить посилання на особові рахунки, завірена печаткою, містить відомості про фактичну суму заробітної плати позивача за спірний період, а також відомості про відрахування внесків до пенсійного фонду російської федерації.

У постанові Верховного Суду від 21.02.2020 у справі № 291/99/17 суд зазначив, що перевірка достовірності виданих документів покладається на пенсійний орган, а сумніви останнього щодо обґрунтованості їх видачі самі по собі не можуть бути підставою для відмови у неврахуванні заробітної плати при призначенні позивачу пенсії.

Тобто, перевірка достовірності виданих документів покладається на пенсійний орган, а сумніви останнього щодо обґрунтованості їх видачі самі по собі не можуть бути підставою для відмови у неврахуванні заробітної плати при перерахунку позивачу пенсії.

Така позиція суду відповідає висновкам Верховного Суду, викладеними у постановах від 21.02.2020 у справі № 291/99/17, від 12.04.2021 у справі № 219/4550/17, від 03 червня 2021 року у справі № 127/8001/17.

Поряд із цим, слід урахувати, що єдиною і обов`язковою умовою для обчислення пенсії з урахуванням заробітної плати за період роботи до 01 липня 2000 року є підтвердження нарахування такої заробітної плати первинними документами, зокрема, виписками з особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працювала особа, яка звертається за пенсією.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 17.03.2015 у справі № 21-11а15, від 15.12.2015 у справі № 2-а/576/29/14 та Верховного Суду від 13.02.2018 у справі №358/1179/17, від 17.04.2018 у справі №376/2559/17, від 25.09.2018 у справі №539/1386/17, від 10.07.2019 у справі №539/2726/16-а та від 05 березня 2020 року у справі №539/3234/16-а.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частин 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши дії відповідача на відповідність приписам ч. 2 ст. 2 КАС України, суд дійшов висновку, що вони вчинені без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) та без дотримання принципу пропорційності, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Протилежне відповідачем не доведено.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що рішення відповідача 2 прийняте без використання повноважень з метою, з якою це повноваження надано, без з урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, без дотриманням принципів добросовісності та розсудливості, та без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

З огляду на означене, суд дійшов висновку про протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області про відмову в перерахунку пенсії № 42 від 08.03.2024 та його скасування.

Відповідно до п. 4.2. Порядку № 22-1, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Пунктом 4.3 Порядку № 22-1 встановлено, що створення та обробка документів здійснюється із накладенням кваліфікованого електронного підпису працівників, відповідальних за здійснення операцій.

Рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.

Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

З системного аналізу викладених норм вбачається, що визначений за принципом екстериторіальності структурний підрозділ органу ПФУ є тим органом, що призначає пенсію (здійснює перерахунок) незалежно від місця реєстрації пенсіонера або перебування його на обліку в іншому органі Пенсійного фонду України за місцем реєстрації, тому обов`язок щодо відновлення порушеного права позивача має бути покладений на саме відповідача 2.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду висловленій у постановах від 08 лютого 2024 року у справі №500/1216/23, від 07 травня 2024 року у справі №460/38580/22, від 24 травня 2024 року у справі №460/17257/23, від 09 липня 2024 року у справі №240/16372/23, від 18 вересня 2024 року у справі №240/6201/23, від 16 жовтня 2024 року у справі № 140/14380/23.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02). Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2021 року у справі № 480/4737/19 та від 8 лютого 2022 року у справі № 160/6762/21 сформулював висновок, відповідно до якого ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

В постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 380/12913/21 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду сформулював концепцію «ефективного правосуддя» в контексті вибору ефективного способу захисту порушеного права, та зазначив, що «КАС України орієнтує відповідачів (суб`єктів владних повноважень) забезпечувати ефективний захист прав і свобод до моменту ініціювання особою судового провадження, так відповідно до частини другої статті 17 КАС України особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення позову […].

Ефективно працююча система суб`єктів владних повноважень (головним чином, органів виконавчої гілки влади та органів місцевого самоврядування) є тим механізмом, який ефективно захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, що мінімізує можливість виникнення спорів у публічно-правовій сфері та, відповідно, робить непотрібним звернення до адміністративного суду; частина друга статті 2 КАС України орієнтує відповідачів (суб`єктів владних повноважень) забезпечувати ефективний захист та зобов`язує, у разі порушення таких прав, свобод чи інтересів, поновити їх до моменту ініціювання особою судового провадження […].

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам».

Зазначені висновки також відповідають позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 18 жовтня 2018 року у справах №822/584/18, №806/1316/18, від 23 листопада 2018 року у справі №826/8844/16 та від 20 грудня 2018 року у справі №524/3878/16-а.

Водночас у постанові від 11 лютого 2020 року у справі № 0940/2394/18 Верховний Суд сформулював висновок, згідно якого у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єкт звернення дотримав усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Таким чином, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню шляхом: визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області № 42 від 08.03.2024 щодо відмови в перерахунку пенсії ОСОБА_1 з урахуванням довідки про заробітну плату № 52 від 21.01.2019, видану архівним відділом Муніципального казенного закладу Усть-Янського управління культури і духовного розвитку Республіки Саха (Якутія), за період роботи з 01.09.1985 по 30.09.1992 рр.; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області перерахувати пенсію з 01.03.2024 р. ОСОБА_1 з урахуванням довідки про заробітну плату № 52 від 21.01.2019, виданої архівним відділом Муніципального казенного закладу Усть-Янського управління культури і духовного розвитку Республіки Саха (Якутія), за період роботи з 01.09.1985 по 30.09.1992 рр.

Щодо клопотання позивача про допуск до негайного виконання рішення суду в межах суми за один місяць, суд зазначає наступне.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Ураховуючи, що предмет судового розгляду в цій справі не стосується стягнення з відповідачів на користь позивача конкретної суми, то у суду відсутні правові підстави для допуску рішення суду до негайного виконання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 816/301/16.

Що стосується встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно ч. 5 ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення положень про судовий контроль за виконанням судових рішень» від 21 листопада 2024 року № 4094-IX, який набрав чинності 19 грудня 2024 року), за письмовою заявою заявника суд під час ухвалення рішення суду може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене таке рішення, подати звіт про його виконання. Перебіг строку для подання звіту починається з дня набрання законної сили рішенням суду.

З аналізу викладеної норми вбачається, що на стадії ухвалення судового рішення зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, а не його обов`язком.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для встановлення судового контролю щодо виконання рішення в даній справі, оскільки позивачем не наведено доводів та не надано доказів, які свідчать про те, що відповідач 2 ухилятиметься від виконання рішення суду.

При поданні адміністративного позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1 211,20 грн, згідно квитанції № 0617-7358-4526-0801 від 08.11.2024, та 726,72 грн, згідно квитанції № 4513-6017-7183-2780 від 21.11.2024 року, відповідно до кількості заявлених позовних вимог та відповідачів.

У відповідності до ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що 968,96 грн судового збору підлягають стягненню з відповідача 2 за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача, пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись Конституцією України та Кодексом адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити частково позовні вимоги ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України Донецької області (, адреса зареєстрованого місцезнаходження 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, пл. Соборна, буд. 3), Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (, адреса зареєстрованого місцезнаходження: вул. Митрополита Андрея, 10, м. Львів, 79016), Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (, адреса зареєстрованого місцезнаходження: 21100, Вінницька область, м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, буд. 7), про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області № 42 від 08.03.2024 щодо відмови в перерахунку пенсії ОСОБА_1 з урахуванням довідки про заробітну плату № 52 від 21.01.2019, видану архівним відділом Муніципального казенного закладу Усть-Янського управління культури і духовного розвитку Республіки Саха (Якутія), за період роботи з 01.09.1985 по 30.09.1992 рр.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області перерахувати пенсію з 01.03.2024 р. ОСОБА_1 з урахуванням довідки про заробітну плату № 52 від 21.01.2019, виданої архівним відділом Муніципального казенного закладу Усть-Янського управління культури і духовного розвитку Республіки Саха (Якутія), за період роботи з 01.09.1985 по 30.09.1992 рр.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 968 (Дев`ятсот шістдесят вісім) грн 96 копійок.

Повний текст рішення складено та підписано 17 січня 2025 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

У випадку розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя О.М. Кониченко