Справа № 420/31009/24
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2025-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А., розглянувши у спрощеному позовному провадженні в приміщенні суду в місті Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової академії (м. Одеса) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою суду від 30.09.2024 року по справі №420/29924/24 позовні вимоги за позовом ОСОБА_1 до Військової академії (м. Одеса) роз`єднано, виділено у самостійне провадження позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової академії (м. Одеса) в частині, в якій позивач просить суд:

- визнати протиправними дії відповідача, які полягали у визначенні позивачу розміру грошової допомоги на оздоровлення в 2016 2018 роках та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в 2016 2018 роках, виходячи з місячного грошового забезпечення, у складі якого не врахована індексація.

- зобов`язати відповідача здійснити позивачу виплату грошової допомоги на оздоровлення, виплаченої в 2016 2018 роках, та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, виплаченої в 2016 2018 роках, з врахуванням індексації у складі місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір таких допомог, та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум. Позивач мотивує позовні вимоги тим, що він проходив військову службу у відповідача та йому не була врахована індексація при виплаті грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в 2016 2018 роках.

Ухвалою суду від 07.10.2024 р. у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін.

Ухвалою суду від 07.10.2024 року зупинено провадження у справі.

Ухвалою суду від 24.12.2024 року поновлено провадження у справі.

Позивач в обґрунтування позовних вимог вказав, що він з 2013 по 2018 роки проходив військову службу у відповідача проте йому в 2016 2018 роках не було виплачено грошової допомоги на оздоровлення, та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, з врахуванням індексації у складі місячного грошового забезпечення.

23.10.2024 року до суду надійшов відзив на позов у якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову з підстав того, що відповідно до рішення Міністра оборони України, доведеного телеграмою від 31.12.2015 року N0 248/3/1/1150 в грудні 2015 року військовослужбовцям Збройних Сил України здійснено підвишення рівня доходів військовослужбовців за рахунок збільшення розміру щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, зокрема премії (у відсотковому та абсолютному значенні) та щомісячної додаткової винагороди (в абсолютному значенні, тому числі і з врахуванням премії) для виплати грошового забезпечення військовослужбовцям в січні 2016 року за грудень 2015 року (до цього, протягом 2015 року військовослужбовці військової служби за контрактом, в тому числі і позивач, отримували премію.

В подальшому, наказом Міністерства оборони України N0 4 від 27.01.2016 року "Про особливості виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України в 2016 році" зі змінами, внесеними наказом Міністерства оборони України N° 60 від 08.02.2016 року "Про внесення змін до наказу Міністерства оборони України від 27.01.2016 року N° 44" врегульовано розмір грошового забезпечення військовослужбовців на 2016 рік. Згідно з рішенням Міністра оборони України від 15.02.2017 року № 1223/3/12 виплата грошового забезпечення військовослужбовцям у 2017 році здійснювалась на рівні 2016 року. Відповідно до рішення Міністра оборони України, доведеного телеграмою від 29.01.2018 року N0 248/3/9/172, розмір місячного грошового забезпечення у 2018 році залишився на тому ж рівні (до 01 березня 2018 року - набрання чинності постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року N° 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового начальницького складу та деяких інших осіб*- чергового підвищення грошового забезпечення).

Тобто, підвищення у грудні 2015 року місячного грошового забезпечення за рахунок постійних складових, визначених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в 2,7 рази перевищило суму ймовірної індексації грошового забезпечення за грудень 2015 року.

Таким чином, відповідно до наведеного та згідно вимог Постанови №1013 і Порядку №1078 грудень 2015 року є місяцем підвищення грошових доходів населення (грошового забезпечення військовослужбовців випереджаючим шляхом з урахуванням прогнозованого рівня інфляції.

Відповідно, для проведення подальшої індексації доходів, обчислення індексу споживчих цін починається з січня 2016 року відповідно до Порядку №1078.

Відповідно до вимог абз. 9 п.5 Порядку №1078 та додатку 5 до порядку №1078 для визначення індексу споживчих цін, з метою проведення подальшої індексації позивачу, починаючи з січня 2016 здійснювалось обчислення індексації споживчих цін наростаючим підсумком. Вказане обчислення здійснювалось перевищення нарахованої суми індексації розміру підвищення доходів у грудні 2015 року. І оскільки нарахована сума ймовірної індексації протягом січня 2016 року по лютий 2018 року не перевищила розмір підвищення грошового забезпечення випереджаючим шляхом у грудні 2015 року, відповідно не відновилася індексація грошового забезпечення в межах прожиткового мінімуму , встановленого для працездатних осіб в цьому періоді.

Тому з урахуванням вказаного, нарахована індексація позивачу за період з грудня 2015 року по червень 2018 року відповідно до норм та правил, визначених Порядком №1078 становить 0,00 грн. щомісячно. Також у заяві від 17.10.2024 року відповідач вказав що позивач не отримував в період навчання одноразові допомоги на оздоровлення та й на вирішення соціально-побутових питань відповідно до наказу №260 від 11.06.2008 року, а тому відповідно й індексація як складова вказаних допомог не могла бути врахована.

Дослідивши заяви по суті справи, інші матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються вимоги, докази, якими вони підтверджуються, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

ОСОБА_1 1994р.н. наказом начальника Військової академії по стройовій частині №252 від 13.11.2013р. був зарахований в списки особового складу академії для проходження строкової військової служби з 13.11.2013р. та призначений на посаду солдата, старшого водія-відділення вантажних автомобілів автомобільного взводу роти забезпечення навчального процесу та встановлений оклад по посаді 208грн.

Наказом начальника Військової академії №111 від 02.06.2018 року ОСОБА_1 , виключено зі списків особового складу та усіх видів забезпечення як такий що закінчив навчання у Військовій академії та призначений на посаду з присвоєнням військового звання -лейтенант. Та у п.1.27 вказаного наказу зазначено, що грошова допомога на оздоровлення за 2018 рік йому не виплачена, так само й матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік не виплачена.

Таким чином у спірний період 2016 -2018р. позивач проходив військову службу в період навчання як курсант у військової академії, який до зарахування його на навчання проходив строкову військову службу у відповідача.

Та згідно довідки Військової академії від 12.10.2024 року №6/67/1025 позивачу у період проходження військової служби та навчання у відповідача грошова допомога на оздоровлення та матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань в 2016-2018р.р. не виплачувалась.

Джерела права та висновки суду.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, єдину систему соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни регулює Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII).

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Наказом Міністерства оборони України від 11.06.2008 № 260 (в редакції діючій на час виникнення спірних правовідносин) затверджена Інструкція про Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі Порядок № 260), який визначає порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, ліцеїстам та вихованцям військових оркестрів, а також порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби.

Згідно п.1.2. -1.3 Порядку до складу грошового забезпечення входять:

посадовий оклад, оклад за військовим званням;

щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);

одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Розміри посадових окладів, окладів за військовими званнями, додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців установлюються відповідно до чинного законодавства.

Відповідно до п.1.3.2 грошове забезпечення згідно з цією Інструкцією виплачується: військовослужбовцям, які навчаються у вищих військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів (далі - військові навчальні заклади).

На час навчання позивача пункт 30.1 Розділу ХХХ Порядку №260 був викладений у такій редакції: особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом та набули право на щорічну основну відпустку, один раз на рік надається грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Та зі змісту вищевказаного пункту вбачається, що така категорія осіб як -курсанти не міститься в переліку осіб, яким вона виплачується.

Та як зазначив відповідач протягом проходження військової служби позивачем як строкової, так й у період навчання як курсант йому не нараховувалась та не виплачувалась ані матеріальна допомога на оздоровлення ані для вирішення соціально-побутових питань, так як він не мав права на її отримання.

Згідно п.33.1 Розділу XXXIII Порядку особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять службу за контрактом, для вирішення соціально-побутових питань один раз на рік надається матеріальна допомога в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Згідно п.33.2. Розділу XXXIII Порядку матеріальна допомога надається військовослужбовцям за їх заявою за місцем штатної служби на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому розміру допомоги.

У постанові від 14.02.2018 у справі №814/966/16, Верховний Суд також зробив висновок, згідно з яким відсутність письмового звернення військовослужбовця з приводу призначення матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань унеможливлює проведення відповідних виплат.

Враховуючи те, що позивачу не нараховувалась та не виплачувалась в період проходження військової служби (курсантом) у відповідача вказані види допомоги, так як він не мав право на їх отримання, то відповідно суд доходить висновку, що відповідач не повинен був й визначати розмір цих допомог виходячи з місячного грошового забезпечення у складі якого враховувати індексацію.

Пунктом 33.4 Розділу ХХХІІІ Порядку № 260 встановлено, що випускникам військових навчальних закладів, які до зарахування до військового навчального закладу не мали військових звань, і військовослужбовцям строкової військової служби в році присвоєння першого офіцерського звання, звання прапорщика (мічмана) матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань надається у військових частинах, до яких вони направлені для подальшого проходження служби, після вступу до виконання обов`язків за посадами, на які вони призначені.

Вказане свідчить проте, що позивачу матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік, як такому, що закінчив навчання у відповідача повинна була виплачуватися в/ч НОМЕР_1 до якої він був направлений для проходження військової сдужби після виключення із списків особового складу Військової академії.

Отже, положеннями зазначених нормативно-правових актів не передбачено виплати матеріальної допомоги та грошової допомоги на оздоровлення курсантам під час проходження навчання, а зібрані в справі відомості свідчать, що позивачу не виплачувалася у спірний період грошова допомога на оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за час проходження ним навчання за період 2016-2018 роках.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача щодо перерахунку грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за період із 2016-2018р.р. з урахуванням індексації.

Що стосується посилань відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду, то суд зазначає наступне.

КЗпП України набув чинності з 01 червня 1972 року. Приписами статті 233 КЗпП України врегульовані строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, у тому числі 01 серпня 2001 року внесено зміни у статтю 233 КЗпП України та встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Отже, національне законодавство у статті 233 КЗпП України з серпня 2001 року до 19 липня 2023 року містило окреме положення про те, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У практиці Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду також превалює підхід про те, що положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України (див. висновки у справах № 380/15245/22, № 380/653/23, № 260/3564/22, № 460/17052/21, № 380/17776/22, № 280/6779/22, № 380/14039/22, № 280/1340/23, № 620/1201/23, №380/653/23.)

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу виснувала, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. У цій постанові викладено висновок, що стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу як складової частини належної працівнику заробітної плати не обмежується будь-яким строком відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України.

Верховний суд у справі від 3 квітня 2019 року у справі №638/9697/17 дійшов висновку, що індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг, а тому вона має бути врахована у складі грошового забезпечення військовослужбовців для розрахунку пенсії за вислугу років.

Предметом спору по цій справі є невиплата індексації грошового забезпечення військовослужбовця тобто спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці особи, яка перебувала на військовій службі.

Тому при вирішені питання про строки звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору у питанні оплати праці застосуванню підлягають норми статті 233 КЗпП України в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, тобто без обмеження строком.

Суд також враховує правову позицію Верховного суду по справі №990/156/23, у п. 79 якої він зазначив: «У цій справі до вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 02 серпня 2019 року по 04 листопада 2021 року та середнього заробітку за час недопуску до продовження виконання повноважень члена ВРП за період з 05 листопада 2021 року по 19 липня 2022 року - у редакції норми частини другої статті 233 КЗпП України до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, якою визначено, що особа (працівник, службовець) має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.».

Тому суд відхиляє аргументи відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду як безпідставні.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст.9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.72 та ч.1 ст.73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Під час перевірки правомірності оскаржуваних рішень суд керується критеріями закріпленими у ст.2 КАС України, які повною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

З огляду на вищенаведене, суд вважає що адміністративний позов позивача не підлягає задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за подання цього позову, а сторони не надали суду доказів понесення інших видів судових витрат, суд не має підстав розподіляти такі витрати між сторонами.

Керуючись ст.ст. 19-20, 22, 25-26, 90, 139, 229, 241-246, 250, 251, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової академії (м. Одеса) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) рнокпп НОМЕР_2 ;

Відповідач: Військова академія (м. Одеса) (65009, м. Одеса, Фонтанська дорога, 10), ).

Суддя Іванов Е.А.

.