Справа № 160/8057/24
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2025 рокуСправа №160/8057/24

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Центр пробації" про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

26.03.2024р. (згідно штемпеля поштового зв`язку) ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до Державної установи "Центр пробації" та просить:

- визнати протиправними дії відповідача щодо застосування з 29 січня 2020 по 28 листопада 2022 року розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, при нарахуванні позивачеві грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні, допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації за невикористану відпустку при звільненні, грошової компенсації за невикористані дні щорічної та додаткової відпустки, премії, інших надбавок і доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку з проходженням служби та звільненням з неї, тобто без врахування положень пункту 4 постанови КМУ від 30.08.2017 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб" (в редакції чинній з 29.01.2020);

- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачеві з 29 січня 2020 року по 28 листопада 2022 року грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні, допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації за невикористану відпустку при звільненні, грошової компенсації за невикористані дні щорічної та додаткової відпустки, премії, інших надбавок і доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку з проходженням служби та звільненням з неї, визначивши їх розмір виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідної календарного року, а саме: встановленого Законом України "Про державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01.01.2020, встановленого Законом України "Про державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01.01.2021 р., встановленого Законом України "Про державний бюджет на 2022 рік" станом на 01.01.2022 на відповідні тарифні коефіцієнти, з урахуванням раніше виплачених сум;

- зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити позивачеві компенсацію втрати частини доходів у зв`язку порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні, допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації за невикористану відпустку при звільненні, грошової компенсації за невикористані дні щорічної та додаткової відпустки, премії, інших надбавок і доплат, за весь час затримки виплати - за період з 29 січня 2020 року по день фактичної виплати грошового забезпечення у повному обсязі.

Ухвалою суду від 08.05.2024р. даний позов було повернуто позивачеві на підставі ч.2 ст.123, п. 9 ч.4 ст.169 Кодексу адміністративного судочинства України в частині позовних вимог, які стосуються періоду з 19.07.2022р. по 28.11.2022р., через пропущення позивачем строків звернення до суду, встановлених ст.233 КЗпП України (у редакції, чинній з 19.07.2022р.) - (а.с.84-86).

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 21.10.2024р. вищезазначену ухвалу суду від 08.05.2024р. було скасовано та направлено справу для продовження розгляду (а.с.144-146).

Отже, з урахуванням висновків, викладених в постанові суду апеляційної інстанції від 21.10.2024р., позовна заява в частині позовних вимог за період з 19.07.2022р. по 28.11.2022р. відповідає вимогам, встановленим статтями 160, 161, 171 Кодексу адміністративного судочинства України, строк звернення з даним позовом слід вважати непропущеним, тому в даній справі підлягають вирішенню судом позовні вимоги позивача, які охоплюються періодом з 29.01.2020р. по 28.11.2022р.

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вона з 2018 року по 28.11.2022р. проходила службу у Державній установі "Центр пробації", відповідно до наказу №629/к «Про особовий склад» від 22.11.2022р. її, майора внутрішньої служби, було звільнено зі служби на підставі п.5 ст.23 Закону України «Про державну кримінальну-виконавчу службу України» та п.4 ч.1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів. Позивачка вважає, що, починаючи з 29.01.2020р. з урахуванням висновків постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020р. у справі №826/6453/18 її посадовий оклад повинен був бути розрахований із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня відповідного календарного року, шляхом його множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1,12,13,14 постанови КМУ №704, а не прожиткового мінімуму станом на 01.01.2018р., що мало місце при нарахуванні та виплаті їй грошового забезпечення у вказаний період, оскільки Законом України «Про Державний бюджет України» на 2018р. розмір такого прожиткового мінімуму складав - 1762 грн., на 2020р. - 2102 грн., на 2021р. - 2270 грн., на 2022р. - 2481 грн. Позивачка зазначила, що відповідно до листа-відповіді відповідача на адвокатський запит від 15.03.2024р. їй було повідомлено, що у період 2020-2022 років відповідач при нарахуванні позивачці всіх складових грошового забезпечення використовував розрахункову величину прожиткового мінімуму станом на 01.01.2018р. у розмірі 1762 грн., що на думку позивачки, є неправомірним та нижчим за прожитковий мінімум відповідного календарного року. Тому, на переконання позивачки, різниця розміру прожиткового мінімуму на зазначені вище періоди впливає на визначення розміру посадового окладу позивачки та з моменту набрання вищенаведеним судовим рішенням законної сили, тобто з 29.01.2020р. по день її виключення зі списку особового складу відповідача, позивачка вважає, що вона має право на отримання грошового забезпечення, обчисленого із використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2020р., на 01.01.2021р., на 01.01.2022р., помноженого на відповідний коефіцієнт. Позивачка вказала і на те, що перерахунок розміру посадового окладу та окладу за військовим званням супроводжує здійснення перерахунку (донарахування) усіх видів грошового забезпечення, оскільки відповідачем проводилось невірне визначення розмірів посадового окладу та окладу за військове звання позивачки, то це вплинуло і на обчислення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні, грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової компенсації за невикористані дні щорічної та додаткової відпустки, премії, інших надбавок і доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку з проходженням служби та звільненням з неї. Також, позивачка зазначила, що, враховуючи наявність факту невиплати їй грошового забезпечення, то вона має право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення з 29.01.2020р. по день фактичної виплати грошового забезпечення у повному обсязі згідно до вимог Закону №2050-Ш. Окрім цього, позивачка просила стягнути з бюджетних асигнувань відповідача на її користь понесені нею судові витрати на професійну правничу допомогу, які загалом становлять 4000,00 грн. У відповіді на відзив від 25.05.2024р. позивачка посилається на ті ж самі обставини та підстави, що і у позові, додатково зазначивши про правові висновки Верховного Суду, викладені у його постановах від 20.11.2019р. у справі №620/1892/19 та від 13.01.2021р. у справі №440/2722/20 (а.с.1-12, 106-109, 156-157).

Ухвалою суду від 08.05.2024р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі в частині позовних вимог позивачки за період з 29.01.2020р. по 18.07.2022р., призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.87).

У зв`язку із поданням позивачкою апеляційної скарги на ухвалу суду від 08.05.2024р. про повернення позову в частині її позовних вимог за період з 19.07.2022р. по 28.11.2022р. на підставі ч.2 ст.123, п.9 ч.4 ст.169 КАС України, провадження у даній справу до перегляду вказаної ухвали суду апеляційним судом згідно ухвали суду від 10.06.2024р. було зупинено (а.с.112).

Ухвалою суду від 03.12.2024р. було поновлено провадження в даній адміністративній справі після повернення її з апеляційної інстанції, зокрема, також було відкрито провадження в частині позовних вимог за період з 19.07.2022р. по 28.11.2022р. та зобов`язано відповідача протягом 15 календарних днів з дня отримання цієї ухвали суду надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України та виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.151-152).

Наведена ухвала суду була отримана відповідачем у його електронному кабінеті у системі «Електронний суд» 03.12.2024р., що підтверджується довідкою про доставку електронного листа, наявного у справі (а.с.155).

22.05.2024р., на виконання вищевказаної ухвали суду, через систему "Електронний суд" відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому останній просив у задоволенні позовних вимог позивачки відмовити в повному обсязі посилаючись на те, що протягом спірного періоду 2020-2022 років при нарахуванні усіх складових грошового забезпечення позивачці, відповідач правомірно використовував розрахункову величину прожиткового мінімуму станом на 01.01.2018р., оскільки зміни до розміру прожиткового мінімуму впродовж цього періоду КМУ не вносилися. На переконання відповідача, зміни до постанови КМУ №704 в частині визначення розміру прожиткового мінімуму для визначення розміру грошового забезпечення, внесені постановою КМУ №103 були внесені в межах повноважень, визначених Конституцією та законами України шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на грошове забезпечення, передбачених у державному бюджеті для утримання державних органів. Однак, бюджетні асигнування на 2020, 2021, 2022 роки відповідно до законів про Державний бюджет не передбачали збільшення видатків на підвищення посадових окладів осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби. Також, відповідач зазначив, що не погоджується із висновками Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020р. у справі №826/6453/18, оскільки даною постановою не зобов`язано внести зміни до законодавства з питань нарахування та виплати грошового забезпечення, посилання позивачки на згадану постанову є недоцільним та таким, що не може застосовуватись у спірних правовідносинах. На думку відповідача, «автоматичне» відновлення судом положень нормативного акту Кабінету Міністрів України не узгоджується з положеннями Указу Президента України «Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів на набрання ними чинності» від 10.06.1997р. №503/97, який встановлює, що нормативно-правові акти КМУ набирають чинності з моменту їх прийняття, якщо більш пізній строк набрання ним чинності не передбачено в цих актах. Крім того, чинне законодавство України не передбачає жодних випадків поняття «відновлення» в силі нормативно-правових актів Уряду, які у встановленому законом порядку втратили чинність. Таким чином, відповідач вважає, що визнання нормативно-правового акту таким, що втратив чинність, не поновлює дію актів, які ним скасовані або визнані такими, що втратили чинність, що відповідає сформованому правовому підходу, викладеному у постановах Верховного Суду від 21.08.2018р. у справі №807/1332/17, від 19.03.2019р. у справі №591/2813/17, від 22.04.2019р. у справі №820/601/17, від 02.10.2019р. у справі №804/215/18. Також, відповідач вказав і на те, що постановою КМУ від 15.05.2023р. №481 було внесено зміни до п.4 постанови КМУ №704, де чітко зазначено, що розміри посадових окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу розраховуються виходячи з розміру 1762 грн., відтак, з 15.05.2023р. КМУ визначив чітку суму, без прив`язки до прожиткового мінімуму. Щодо зобов`язання здійснити нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, відповідач зазначив, що враховуючи те, що грошове забезпечення виплачувалось позивачці вчасно, належні суми грошового забезпечення ще не виплачені, то такі вимоги позивачки є передчасними та задоволенню не підлягають. У відзиві від 17.12.2024р. та запереченні від 19.12.2024р. відповідач посилається на ті ж самі обставини та підстави, що і у попередньому відзиві, додатково зазначивши про правові висновки Верховного Суду, викладені у його постановах від 19.09.2024р. у справі №420/9330/20, 18.01.2024р. у справі №240/1387/21, від 21.12.2023р. у справі №520/8060/19 та просив зменшити заявлені представником позивачки витрати на правничу допомогу у зв`язку з тим, що вони є неспівмірними зі складністю адміністративної справи та часом витраченим на надання правничої допомоги (а.с.93-101, 165-168, 172-173).

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

У зв`язку із перебуванням судді Конєвої С.О. з 16.12.2024р. по 03.01.2025р., з 06.01.2025р. по 10.01.2025р. та з 13.01.2025р. по 17.01.2025р. включно у щорічній відпустці згідно довідок відділу управління персоналом №422 від 03.12.2024р., №429 від 11.12.2024р., рішення у даній адміністративній справі приймається судом 20.01.2025р.

У відповідності до ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Громадянка України ОСОБА_1 з 2018 року по 28.11.2022р. проходила службу на посаді начальника Індустріального районного відділу філії Державної установи "Центр пробації" у Дніпропетровській області, має звання підполковника внутрішньої служби, що підтверджується копією паспорта позивачки серії НОМЕР_1 від 28.02.2002р., копією витягу з наказу №629/к «Про особовий склад» від 22.11.2022р. (а.с.13-18, 24).

Також зі змісту копії витягу з наказу від 22.11.2022р. № 629/к видно, що 28 листопада 2022 року підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 (М-093479) було звільнено на підставі п.5 ст.23 Закону України «Про державну кримінальну-виконавчу службу України» та п.4 ч.1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, що підтверджується копією відповідного витягу з наказу, наявної у справі (а.с.24).

На звернення представника позивачки від 08.03.2024р., відповідачем листом-відповіддю на вказаний запит 15.03.2024р. було повідомлено позивачку про те, що згідно з п.4 постанови КМУ від 30.08.2017р. №704 (в редакції постанови КМУ від 21.02.2018р. №103) установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовим (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14. Протягом 2020-2022 років зміни до постанови КМУ №704 щодо іншого порядку нарахування та виплати грошового забезпечення не вносилися, що підтверджується відповідними копіями адвокатського запиту та листом відповідача (а.с.20-21, 22-23).

Разом з тим, позивачка у позові зазначила, що її грошове забезпечення за період з 29.01.2020р. по 28.11.2022р. було розраховано з показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2018р. (1762 грн.), тоді як, такий розрахунок повинен був бути проведений відповідачем із величини прожиткового мінімуму на відповідний рік, а саме: на 01.01.2020р.(2102 грн.), на 01.01.2021р. (2270 грн.), на 01.01.2022р.(2481 грн.) -(а.с.5).

З огляду на викладене, позивачка вважає, що вона має право на нарахування та виплату такого грошового забезпечення за згаданий вище спірний період із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи за відповідним Законом України про Державний бюджет України станом на 01.01.2020р., на 01.01.2021р. та на 01.01.2022р. у зв`язку із чим просила суд визнати протиправними дії відповідача щодо застосування для обчислення її грошового забезпечення та інших його складових розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018р., при нарахуванні їй грошового забезпечення за період з 29.01.2020р. по 28.11.2022р., а також і зобов`язати відповідача здійснити їй перерахунок грошового забезпечення за наведений спірний період, виходячи із розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, які визначити шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня відповідної календарного року, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України» на 2020р., 2021р., 2022р. на відповідні тарифні коефіцієнти та здійснити виплату різниці з урахуванням виплачених сум, а також і виплатити їй компенсаційні втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати, передбачені Законом №2050-Ш.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для часткового задоволення позовних вимог позивачки, виходячи з наступного.

Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження визначаються Законом України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23.06.2005р. № 2713-IV (надалі - Закон №2713-IV).

Відповідно до ч.2 ст.23 Закону №2713-IV визначено, що умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначено Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» 20 грудня 1991 року № 2011-XII (надалі - Закон 2011-XII).

Окрім того, цей Закон встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Згідно частин першої - третьої статті 9 Закону 2011-XII визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

За приписами частини четвертої статті 9 Закону 2011-XII передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Виплата грошового забезпечення особам начальницького складу здійснюється згідно з наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018р. № 925/5 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України», який прийнятий відповідно до постанови КМУ від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з метою визначення порядку та умов виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України.

30 серпня 2017 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», яка набрала чинності 01 березня 2018 року (надалі - Постанова КМУ №704).

Зазначеною Постановою КМУ №704 було збільшено розмір грошового забезпечення військовослужбовців з 01.03.2018р.

Відповідно до пункту 4 Постанови КМУ №704 розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з Додатками 1, 12, 13, 14.

Приміткою 1 Додатку 1 до Постанови №704 визначено, що посадові оклади за розрядами тарифної сітки визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.

21 лютого 2018 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (надалі - Постанова КМУ № 103), якою внесено зміни до Постанови КМУ № 704, зокрема, пункт 4 викладено в новій редакції: установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14» (пункт 6 Постанови КМУ № 103).

Постанова КМУ №103 набула чинності 24 лютого 2018 року.

Разом з тим, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови КМУ №103, яким були внесені зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України №704.

З огляду на вказане, слід дійти висновку про необхідність застосування з 29 січня 2020 року (дати набрання чинності постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18) положень пункту 4 Постанови КМУ №704 в редакції до 24 лютого 2018 року, тобто в редакції, яка була чинна до набрання законної сили Постановою КМУ № 103.

Тож, з 01 січня 2020 року положення пункту 4 Постанови КМУ № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою КМУ № 704 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік у тому числі як розрахункова велична для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів.

Через зростання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, зокрема, згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», у осіб з числа військовослужбовців виникло право на нарахування та виплату грошового забезпечення, яке визначається шляхом застосування пункту 4 Постанови КМУ № 704 у редакції, яка була чинна до набрання законної сили Постанови КМУ №103 (тобто, до 24.02.2018р.) із використанням для його визначення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).

Таким чином з 29.01.2020р., тобто з дня набрання законної сили судовим рішенням у справі №826/6453/18, діяв п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017р. №704 у первісній редакції, згідно з якою розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, на тарифний коефіцієнт згідно до додатками 1,12,13,14.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 02 серпня 2022 року у справі №440/6017/21 та від 28.02.2023р. у справі №380/18850/21.

При цьому, статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2018р. - 1762 грн.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2020р. - 2102 грн.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2021р. - 2270 грн.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2021р. - 2481 грн.

Отже, із аналізу наведених норм слідує, що протягом спірного періоду з 29.01.2020р. по 28.11.2022р. прожитковий мінімум для працездатних осіб, що встановлений законом на 1 січня календарного року збільшувався.

При цьому, слід зазначити, що різниця між розміром прожиткового мінімуму на 2018 рік та 2020,2021,2022, роки впливає на визначення розміру посадового окладу та з 29.01.2020р., тобто, з моменту набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020р. у справ №826/6453/18, наявні правові підстави для визначення розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року (2020,2021,2022 роках), на відповідний тарифний коефіцієнт.

А відповідно, із наведеного слід дійти висновку, що у період з 29.01.2020р. по 28.11.2022р. позивачка мала право на отримання грошового забезпечення та усіх його складових, обчисленого виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2020р. (2102грн.), на 01.01.2021р. (2270 грн.), на 01.01.2022р. (2481 грн.) виходячи з вимог пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017р. №704, у редакції, яка діяла з 29.01.2020р. та із застосуванням наведених вище розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених на 1 січня відповідного календарного року згідно до Законів України «Про Державний бюджет України» на 2020р., 2021р., 2022р.

При цьому, право позивачки на визначення її посадового окладу шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, на відповідний коефіцієнт згідно з додатками 1,12,13,14, а не прожиткового мінімуму станом на 01.01.2018р., передбачено і пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017р. №704, яка діяла з 29.01.2020р.

Наведена правова позиція висловлена і у постанові Верховного Суду від 11.02.2021р. у справі №200/3757/20-а, яка є обов`язковою для врахуванням адміністративним судом у відповідності до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що у період з 29.01.2020р. по 28.11.2022р. грошове забезпечення позивачки з усіма його складовими мало б обчислюватися відповідачем із використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2020р. (2102грн.), станом на 01.01.2021р. (2270 грн.), станом на 01.01.2022р. (2481 грн.).

Так, судом вище було встановлено, що позивачка проходила службу на посаді начальника Індустріального районного відділу філії Державної установи "Центр пробації" у Дніпропетровській області у період з 29.01.2020р. по 28.11.2022р., що не заперечується учасниками справи.

Разом з тим, доказів застосування відповідачем прожиткового мінімуму станом на 2020, 2021, 2022 роки при обчисленні відповідачем у спірний період з 29.01.2020р. по 28.11.2022р. грошового забезпечення позивачки та інших додаткових виплат згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України №704, яка діяла в редакції з 29.01.2020р., матеріали справи не містять, а відповідачем суду не надано.

За викладених обставин, суд приходить до висновку, що відповідач вчинив протиправні дії, які полягали у застосуванні розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018р. при нарахуванні їй грошового забезпечення та усіх його складових за період з 29.01.2020р. по 28.11.2022р., тобто без урахування положень пункту 4 постанови КМУ № 704 (в редакції, чинній з 29.01.2020).

У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачем у відзиві на позов не наведено жодних обґрунтованих підстав, як і не було надано належних, достатніх та допустимих доказів, які б свідчили про правомірність вчинення вищенаведених дій відповідачем щодо застосування при нарахуванні та виплаті їй грошового забезпечення розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018р., за період з 29.01.2020р. по 28.11.2022р. всупереч пункту 4 постанови КМУ № 704 (в редакції, чинній з 29.01.2020).

Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення, тому відхиляються судом, аргументи відповідача з приводу того, що визнання нормативно-правового акту таким, що втратив чинність, не поновлює дію попереднього акту, оскільки такі аргументи не спростовують висновків суду наведених вище та сформованої правової позиції Верховного Суду, викладеної у справі від 02 серпня 2022 року у справі №440/6017/21 та від 28.02.2023р. у справі №380/18850/21.

Окрім того, дослідивши висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 21.08.2018р. у справі №807/1332/17, від 19.03.2019р. у справі №591/2813/17, від 22.04.2019р. у справі №820/601/17, від 02.10.2019р. у справі №804/215/18 та інші, на які посилається відповідач у своєму відзиві, суд зазначає, що дані висновки не можуть застосовуватися судом у цій справі, оскільки вони сформовані не у подібних правовідносинах.

Окрім цього, відповідні висновки Верховного Суду, які наведені відповідачем, були прийняті Верховним Судом раніше та не підлягають застосуванню, з урахуванням того, що вже наявна правова позиція Верховного Суду, яка є сформованою пізніше, а тому має пріоритет над попередніми (від 02 серпня 2022 року у справі №440/6017/21 та від 28.02.2023р. у справі №380/18850/21).

З огляду на наведене, всі інші аргументи відповідача щодо відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин, пов`язаних з визначенням грошового забезпечення для перерахунку особам, звільненим з військової служби, норми п.4 Постанови КМУ №704 в попередній редакції з 29.01.2020р. є неспроможними, спростовуються вищенаведеними доводами, тому і не заслуговують на увагу.

Також, судом критично оцінюються доводи відповідача стосовно посилання його на зміни до п.4 постанови КМУ №704, які були внесені постановою від 12.05.2023р. КМУ №481, де чітко зазначено, що розміри посадових окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу розраховуються виходячи з розміру 1762 грн. без прив`язки до прожиткового мінімуму, оскільки такі зміни були внесені 12.05.2023р., а відповідно, не можуть розповсюджувати свою дію на спірні правовідносини, які виникли раніше, а саме: в період з 29.01.2020р. по 28.11.2022р., так як не мають зворотної дії в часі з урахуванням приписів ст.58 Конституції України, тому згадані доводи є неспроможними.

Не заслуговують на увагу і посилання відповідача у відзиві від 17.12.2024р., на правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду у справах від 19.09.2024р. у справі №420/9330/20, від 18.01.2024р. у справі №240/1387/21, від 21.12.2023р. у справі №520/8060/19, оскільки сформовані у них правові висновки не є релевантними до правовідносин, які мали місце у даній справі, з огляду на таке.

Так, у наведених вище справах спірними були правовідносини з приводу правомірності незастосування відповідачем пункту 1 примітки Додатку 1 та примітки Додатку 14 до Постанови №704 при обчислені розмірів посадових окладів та окладу за військовим званням, а предметом спору була колізія змісту приміток додатків 1 та 14 із пунктом 4 Постанови №704, примітки якого не були приведені у відповідність з нормою пункту 4 цієї ж постанови та відповідно до змісту яких розрахунковою величиною визначали процентний показник від розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року.

Разом з тим, у цій справі є спірними питання правомірності дій відповідача щодо обчислення грошового забезпечення позивачки, із розрахунку прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2018р., без врахування положень пункту 4 постанови КМУ №704 у редакції, чинній з 29.01.2020р. у період з 29.01.2020р. по 28.11.2022р.

А отже, наведені вище правові висновки не є застосовними до правовідносин, які є спірними, у даній справі.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність дій відповідача щодо застосування при нарахуванні та виплаті позивачці грошового забезпечення та усіх його складових розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018р. за період з 29.01.2020р. по 28.11.2022р., суд приходить до висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, судом встановлено, що, застосовувавши при нарахуванні та виплаті позивачці грошового забезпечення та усіх його складових розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018р. при нарахуванні їй грошового забезпечення за період з 29.01.2020р. по 28.11.2022р. всупереч пункту 4 постанови КМУ № 704 (в редакції, чинній з 29.01.2020), відповідач допустив порушення прав та інтересів позивачки, які підлягають судовому захисту шляхом визнання таких дій протиправними, виходячи з повноважень адміністративного суду, встановлених ст.ст. 9, 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також підлягають задоволенню і похідні позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача здійснити позивачці перерахунок та виплату за період з 29.01.2020р. по 28.11.2022р. грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні, допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації за невикористану відпустку при звільненні, грошової компенсації за невикористані дні щорічної та додаткової відпустки, премії, інших надбавок і доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку з проходженням служби та звільненням з неї, визначивши їх розмір виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідної календарного року, а саме: встановленого Законом України "Про державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01.01.2020, встановленого Законом України "Про державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01.01.2021 р., встановленого Законом України "Про державний бюджет на 2022 рік" станом на 01.01.2022 на відповідні тарифні коефіцієнти, з урахуванням раніше виплачених сум, виходячи з того, що судом встановлено протиправність дій відповідача у наведеній частині позову, а тому належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача виходячи із повноважень адміністративного суду, визначених ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, за приписами ст.245 вказаного Кодексу, встановлено, що у разі задоволення позову, суд може прийняти постанову про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Окрім того, і за приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.

Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі "Чуйкіна проти України" констатував: " 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

Таким чином, з урахуванням наведеної правової позиції, суд приходить до висновку, що задоволення позовних вимог позивача в частині зобов`язання відповідача здійснити позивачці перерахунок грошового забезпечення та усіх його складових за період з 29.01.2020р. по 28.11.2022р. виходячи із розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно додатків 1-14 до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року №704, та здійснити виплату різниці з урахуванням виплачених сум, є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Між тим, позовні вимоги позивачки в частині зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачці компенсацію втрати частини доходів у зв`язку порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні, допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації за невикористану відпустку при звільненні, грошової компенсації за невикористані дні щорічної та додаткової відпустки, премії, інших надбавок і доплат, за весь час затримки виплати - за період з 29 січня 2020 року по день фактичної виплати грошового забезпечення у повному обсязі, задоволенню не підлягають, з огляду на таке.

Так, Верховний Суд у своїх постановах від 05.03.2020р. у справі №140/1547/19 та від 15.05.2024р. у справі №200/5032/20-а зазначив, що «Згідно з положеннями ст.4 Закону №2050-III виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Відповідно до статті 6 Закону №2050-III компенсацію виплачують за рахунок коштів Пенсійного фонду України, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету. З системного аналізу правових норм вбачається, що основними умовами для виплати суми компенсації є: 1) порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії) та 2) виплата нарахованих доходів. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.»

Такий же висновок зроблено Верховним Судом і у його більш пізнішій постанові від 15.05.2024р. у справі №200/5032/20-а.

Висновки щодо застосування наведених норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для врахування адміністративними судами при застосуванні згаданих норм права згідно ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, із наведеного вище аналізу приписів законодавства та судової практики слідує, що суми компенсації втрати частини доходів, у разі порушення підприємствами, організаціями, установами (роботодавцями) строків (термінів) виплати грошових доходів, виплачуються громадянам у тому місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості (виплата основної суми).

Оскільки у даних правовідносинах заборгованість грошових доходів за цим судовим рішенням не нараховувалась та не виплачувалась, тобто, відсутня така умова як виплата нарахованих доходів, то позовні вимоги позивачки в частині нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів є передчасними, а тому задоволенню не підлягають.

Що стосується вимог позивачки, які викладені у клопотанні позивачки від 07.12.2024р. (а.с.156-157), з приводу стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на її користь судових витрат, які складаються, зокрема, з витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн., то ці позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у розмірі 1500 грн., виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.1ст.132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи - ч.3 ст.132 наведеного Кодексу.

За приписами ч.3, ч.4 та ч.5 ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значення справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом для справи.

Так, зі змісту наданих суду копій договору про надання правової допомоги від 07.03.2024р. №2024-03.07 укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Яловою Юлією Олександрівною видно, що предметом цього договору є надання позивачці адвокатом правової допомоги, представлення інтересів позивачки в судах, на підтвердження його виконання надані копії платіжної інструкції №@2PL664364 від 07.03.2024р. про сплату юридичних послуг у розмірі 4000 грн., а також копії додаткової угоди до договору від 07.03.2024р., акту прийому-передачі наданих послуг від 05.12.2024р. та детальний опис наданих послуг без номера та без дати, зі змісту яких видно, що адвокатом позивачці були надані правові послуги, а саме: 1) підготовка до розгляду справи: запит до ДУ «Центр пробації», аналіз фактичних обставин справи, формування доказів, аналіз судової практики, надання юридичної консультації, складання, оформлення та надсилання позовної заяви (8 год.) - 3000,00 грн.; 2) складання інших процесуальних документів: клопотання про поновлення строку, заява про усунення недоліків з клопотанням про поновлення строку, відповідь на відзив, апеляційна скарга на ухвалу суду, клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу (4 год.) - 1000,00 грн., разом загальна сума виконаних робіт становить 4000,00 грн. (а.с.45-47, 156-157, 158, 160-162).

Разом з тим, на вказане клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу, 19.12.2024р. відповідачем були подані заперечення, у який відповідач зазначив, що згадані витрати на правничу допомогу у розмірі 4000 грн. є неспівмірними зі складністю справи та часом витраченим на надання такої правничої допомоги у зв`язку із чим підлягають зменшенню (а.с.172-173).

Проаналізувавши вищенаведені норми процесуального законодавства, умови договору про надання правової допомоги та зміст наданих послуг за вищенаведеними детальним описом, актом приймання-передачі наданих послуг, врахувавши наведені заперечення відповідача, суд приходить до висновку про те, що з урахуванням співмірності витрат на оплату правової допомоги, виходячи із складності справи, категорія якої не є складною, позов немайнового характеру (щодо права позивачки на перерахунок та виплату грошового забезпечення, обчисленого виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, згідно з постановою КМУ №704 (в редакції, чинній з 29.01.2020)), обсягу наданих послуг та виконаних адвокатом робіт, слід зменшити розмір витрат на правничу допомогу до 1500 грн. (надання юридичної консультації, складання позову - 1000,00 грн., складання інших процесуальних документів - 500,00 грн.) з урахуванням вимогч.5, ч.6 ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, позовні вимоги позивачки в частині стягнення з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань понесених позивачкою витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням співмірності та зменшення судом розміру таких витрат підлягають частковому задоволенню у розмірі 1500,00грн.

Також судом враховується і те, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Тобто, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Вказана правова позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у його постанові від 27.11.2019р. у справі №160/3114/19, яка підлягає застосуванню адміністративним судом відповідно до положень ч.5ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також не підлягають і задоволенню вимоги, викладені у клопотанні позивачки від 07.12.2024р., в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на її користь судових витрат, які полягали у сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2422,40 грн., з огляду на таке.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про судовий збір» №3674-VI (далі Закон №3674-VI) об`єктами справляння судового збору є подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення.

Статтею 4 Закону №3674-VI визначені розміри ставок судового збору, зокрема, за подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.8 ст. 6 Закону №3674-VI встановлено, що розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства.

Судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України (ч.1 ст.9 Закону №3674-VI).

Із аналізу наведених вище приписів слідує, що судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду того суду, де здійснюється розгляд апеляційної скарги, а відповідно, його розподіл повинен здійснюватися тим судом, який здійснював розгляд апеляційної скарги.

Як встановлено судом зі змісту копією квитанції ID: 6798-7756-9242-6000 від 31.05.2024р. позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2422, 40 грн. з призначенням платежу за подання апеляційної скарги на ухвалу суду від 08.05.2024р. у справі №160/8057/24 на розрахунковий рахунок ГУК у Дніпропетровській області Шевченківський район, Третій апеляційний адміністративний суд (а.с.159).

Також і зі змісту ухвали суду апеляційної інстанції від 28.05.2024р. видно, що апеляційна скарга позивачки була залишена без руху та її було зобов`язано сплатити судовий збір у сумі 2422,40 грн. на реквізити, де буде розглядатися справа, зокрема, Третього апеляційного адміністративного суду (а.с.124).

Тобто, із аналізу наведених вище обставин та приписів чинного законодавства у їх сукупності, слід дійти висновку, що оскільки місцем розгляду апеляційної скарги позивачки був Третій апеляційний адміністративний суд, а тому, перевірка повноти сплати даного судового збору, а також і розподіл судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги за результатами її розгляду належить саме Третьому апеляційному адміністративному суду відповідно до процесуального законодавства.

За викладених обставин, суд приходить до висновку, що процесуальні повноваження щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивачки судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2422,40 грн. у відповідності до вищенаведених приписів чинного законодавства у Дніпропетровського окружного адміністративного суду, як суду першої інстанції, відсутні, тому у цій частині у задоволенні клопотання позивачки слід відмовити.

Приймаючи до уваги все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат по сплаті судового збору за подання даного позову до суду, суд не вбачає підстав і для їх розподілу у порядку, встановленому ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки жодних доказів, які б підтверджували понесення саме судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору за подання цього позову до суду першої інстанції, позивачкою не надано з урахуванням того, що вона звільнена від сплати судового збору за подання позову, предметом якого є невиплата заробітної плати (грошового забезпечення) у повному обсязі згідно п.1 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної установи "Центр пробації" про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Державної установи "Центр пробації" щодо застосування розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, при нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні, допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації за невикористану відпустку при звільненні, грошової компенсації за невикористані дні щорічної та додаткової відпустки, премії, інших надбавок і доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку з проходженням служби та звільненням з неї, тобто без врахування положень пункту 4 постанови КМУ від 30.08.2017 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб" (в редакції, чинній з 29.01.2020) за період з 29 січня 2020 по 28 листопада 2022 року.

Зобов`язати Державну установу "Центр пробації" (04050, м. Київ, вул. Юрія Іллєнка, буд. 81, ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні, допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації за невикористану відпустку при звільненні, грошової компенсації за невикористані дні щорічної та додаткової відпустки, премії, інших надбавок і доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку з проходженням служби та звільненням з неї, визначивши їх розмір виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідного календарного року, а саме: встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01.01.2020, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01.01.2021 р., встановленого Законом України "Про Державний бюджет на 2022 рік" станом на 01.01.2022 на відповідні тарифні коефіцієнти за період з 29 січня 2020 року по 28 листопада 2022 року, з урахуванням раніше виплачених сум.

У задоволенні решти позову - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи "Центр пробації" (04050, м. Київ, вул. Юрія Іллєнка, буд. 81, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1500 грн. 00 коп. (одна тисяча п`ятсот гривень 00 коп.).

В іншій частині вимог щодо понесених витрат на правничу допомогу - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва