Справа № 521/18620/24
Суддя: Ганошенко С. А.
Дата ухвалення: 2025-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Номер провадження № 2-а/521/26/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2025 року м. Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді Ганошенка С.А.,

при секретарі судового засідання Довгань Ж.А.,

за участі: представника позивача адвоката

представника відповідача Присяжнюка О.М.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови № 9536 від 31.10. 2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови № 9536 від 31.10.2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП.

Позов обґрунтовує тим, що оскаржуваною постановою позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17 000 грн. за несвоєчасне оновлення військово-облікових даних та відсутність військово-облікового документу. Вважає постанову такою, що підлягає скасуванню, посилаючись на на грубе порушення своїх прав працівниками відповідача та поліції. Вважає себе людиною, у якої є діючий військово-обліковий документ, а тому вважає вимоги працівників ІНФОРМАЦІЯ_2 по уточненню ним даних безпідставними, оскільки він хворіє. Зазначену постанову позивач не отримав, оскільки, з його слів не був запрошений на розгляд справи про адміністративне правопорушення.

Ухвалою судді Малиновського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2024 року було залишено позовну заяву без руху, було надано строк для усунення недоліків, а саме доплати суми судового збору.

15.11.2024 року від представника позивача адвоката Хрипка М.Ю. надійшла до суду заява про усунення недоліків.

20.11.2024 року провадження у адміністративній справі було відкрито.

Представник позивача адвокат Хрипко М.Ю. в судове засідання з`явився, на задоволенні адміністративного позову наполягають з підстав, зазначених у позові.

Представник відповідача ІНФОРМАЦІЯ_3 11.12.2024 року надав суду відзив на адміністративний позов, в судове засідання з`явився, наполягав на відмові у задоволенні позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України здійснювалася технічна фіксація судового процесу за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку vkz.court.gov.ua.

Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд доходить висновку про задоволення адміністративного позову з огляду на наступне.

В силу ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Судом встановлено, що 31 жовтня 2024 року оскаржуваною постановою № 9536 начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 89) позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000 грн. за те, що позивач 31 жовтня 2024 року, у невстановлений час, порушив вимоги ч. 6 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а саме відсутній при собі військово-обліковий документ, а також порушення правил військового обліку в умовах особливого періоду, а саме несвоєчасне оновлення військово-облікових даних у термін, що визначений п. 2 розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» ЗУ від 11.04.2024 року, № 3633-ІХ (а.с. 15).

Так, позивач зазначає, що 31.10.2024 року рухався на власному автомобілі по місту Одеса, у якому його було зупинено військовослужбовцями та працівниками Національної поліції.

На вимогу працівників Національної поліції та військовослужбовців позивач пред`явив зазначеним особам військово-обліковий документ, та документ що посвідчує особу.

Згодом, як зауважує позивач його було доставлено до ІНФОРМАЦІЯ_5 для складання протоколу про адміністративне правопорушення.

Також, позивач зазначає, що відносно нього було складено протокол про адміністративне правопорушення № 9536 від 31.10.2024 року в приміщені ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Також, позивач зазначає, що він був позбавлений можливості скористатися своїми правами, у тому числі на професійну правничу допомогу, і згодом йому також стало відомо, що справу про адміністративне правопорушення відносно нього було розглянуто, за результатами розгляду якої його було визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 210 КУпАП.

Згідно зі ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Стаття 251 КУпАП передбачає, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, висновки про наявність чи відсутність в діях особи адміністративного правопорушення мають бути зроблені на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів.

Вина особи, яка притягається до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (ст. 62 Конституції України).

Разом з тим суд критично оцінює відеофайли, що надані позивачем, як доказ неправомірності доставлення його до ІНФОРМАЦІЯ_5 , оскільки доводи позивача не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи та не містять інформації, щодо предмету оскарження (а.с. 22).

Відповідно до ч. 2, ч. 5 ст. 77 КАС України передбачає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Представник відповідача у судовому засіданні пояснив, що перед притягненням до адміністративної відповідальності позивача за порушення ним правил військового обліку, було здійснено перевірку його облікових даних.

В ході перевірки облікових даних позивача було встановлено, що відповідно до інформації, яка міститься у його військово-обліковому документі, а саме Посвідченні про приписку до призовної дільниці було встановлено, що позивач будучи призовником перебував на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_6 з 28.01.2008 року.

Згідно відомостей, які містяться у протоколі № 9536 від 31.10.2024 року позивач має зареєстроване місце проживання (перебування) за адресою: АДРЕСА_1 , та АДРЕСА_2 (а.с. 15).

Також, згідно відомостей які містяться у АІТС ОБЕРІГ ІНФОРМАЦІЯ_5 встановлено, що позивач не був прив`язаний до ІНФОРМАЦІЯ_5 , оскільки він на обліку не перебував, і про даний факт не заперечує.

Також, перевіркою облікових даних встановлено, що позивач з 14.06.2024 був працевлаштований у ТОВ ЛОАД-ТЕХ, яке розташоване за адресою м. Одеса, вул. В. Арнаутська, буд. №76, оф. №2.

Також, позивач у протоколі про адміністративне правопорушення № 9536 від 31.10.2024 зауважує, що не оновив свої облікові дані, оскільки на момент виходу програмного забезпечення він перебував на лікуванні.

З огляду на зазначений аналіз позовної заяви, та викладених у ній аргументами та доводами вбачається, що позивач на військовому обліку у ТЦК та СП на момент складення протоколу про адміністративне правопорушення № 9536 від 31.10.2024 не перебував, та облікові дані свої не актуалізував та не оновив.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України здійснює Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232).

Загальні правила військового обліку визначені статтею 33 Закону № 2232.

Відповідно до частини 1 статті 33 Закону № 2232, військовий облік громадян України поділяється на облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

Згідно до ч. 3 ст. 33 Закону № 2232 військовий облік усіх призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться за місцем їх проживання і відповідно до обсягу та деталізації поділяється на персонально-якісний, персонально-первинний та персональний.

Військовий облік військовозобов`язаних та резервістів за призначенням поділяється на загальний і спеціальний (ч. 4 ст. 33 Закону № 2232).

Згідно із ч. 5 ст. 33 Закону № 2232 військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Поняття персонально-якісного, персонально-первинного та персонального обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів наведено у ст. 35 Закону №2232.

Згідно з ч. 1 ст. 35 Закону № 2232 персонально-якісний облік […], військовозобов`язаних […] передбачає облік відомостей (персональних та службових даних) стосовно […], військовозобов`язаних […], які узагальнюються в облікових документах та вносяться до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Ведення персонально-якісного обліку […], військовозобов`язаних […] покладається на відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.

Взяття на військовий облік, зняття та виключення з нього регламентовано нормами ст. 37 Закону № 2232.

Відповідно до абз. 9 п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону № 2232, передбачено що взяттю на військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки […] підлягають громадяни України, зокрема: 2) на військовий облік військовозобов`язаних:

військовозобов`язані, які досягли 25-річного віку під час перебування на військовому обліку призовників.

Частиною 11 статті 38 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу передбачено, що призовники, військовозобов`язані, резервісти в разі зміни їх сімейного стану, стану здоров`я, адреси місця проживання (перебування), номерів засобів зв`язку та адреси електронної пошти (за наявності електронної пошти), освіти, місця роботи, посади зобов`язані особисто в семиденний строк повідомити про такі зміни відповідні органи, де вони перебувають на військовому обліку, у тому числі у випадках, визначених Кабінетом Міністрів України, через центри надання адміністративних послуг та інформаційно-телекомунікаційні системи.

Отже, відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону № 2232, позивач зобов`язаний був стати на військовий облік у ІНФОРМАЦІЯ_7 на протязі 60-ти денного терміну відповідно до приписів Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку від 11 квітня 2024 року № 3633-IX.

Але, позивач, як вбачається з протоколу № 9536 від 31.10.2024, не виконав покладені на нього законом обов`язки та не актуалізував у визначений законом строку персональні дані, як передбачено абзацом 4 пункту 1 частини 2 Прикінцевих положень Закону № 3633-IX.

А оскільки, як вбачається з матеріалів справи, позивач на обліку військовозобов`язаних у ІНФОРМАЦІЯ_5 до 31.10.2024 - не перебував, що підтверджується витягом з АІТС ОБЕРІГ, та не спростовується ним самим.

Позивачем було надано для огляду військово-обліковий документ, а саме приписне свідоцтво, яке підлягало заміні по досягненню ним 27 років, згідно чинному на той час Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (а.с. 16).

Так, приписами ч. 1 ст. 38 КУпАП передбачено, що адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через два місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через два місяці з дня його виявлення, крім справ про адміністративні правопорушення, зазначених у частині сьомій цієї статті, та за винятком випадків, коли справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу підвідомчі суду (судді). За ч.7 ст.38 КУпАП адміністративне стягнення за вчинення в особливий період правопорушень, передбачених статтями 210, 210-1 цього Кодексу, може бути накладено протягом трьох місяців з дня його виявлення, але не пізніше одного року з дня його вчинення.

Так, згідно із відомостями, які зазначені у протоколі № 9536 від 31.10.2024 позивач порушив правила військового обліку, які встановлені чинним законодавством.

В обґрунтування факту притягнення позивача до адміністративної відповідальності за порушення законодавства України про військовий обов`язок і військову службу, а саме, у порушенні правил військового обліку, інформую суд що приписами підпункту 8 пункту 1 Додатку 2 до Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 р. № 1487 передбачено, що призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні особисто повідомляти в семиденний строк органам, в яких вони перебувають на військовому обліку, про зміну персональних даних, зазначених у статті 7 Закону України Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також надавати зазначеним органам документи, що підтверджують право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначених у статті 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Але, як з матеріалів справи вбачається, позивач не виконав покладені чинним законодавством на нього, обов`язків, щодо актуалізації його облікових (персональних) даних.

Так приписами частини 1 стаття 6 Закону України Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів від 16 березня 2017 року № 1951-VIII (далі-Закон № 1951-VIII ) передбачено, що до Реєстру вносяться, обробляються та зберігаються в базі даних Реєстру такі відомості:

1) персональні дані призовників, військовозобов`язаних та резервістів;

2) службові дані призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

Приписами статті 7 Закону № 1951-VIII перелічені персональні дані призовника, військовозобов`язаного та резервіста, які вносяться в результаті взаємодії через інформаційно-телекомунікаційні системи.

З огляду на зазначене інформую суд, що приписами пункту 11 Закону №2232 передбачено, що призовники, військовозобов`язані, резервісти в разі зміни їх сімейного стану, стану здоров`я, адреси місця проживання (перебування), номерів засобів зв`язку та адреси електронної пошти (за наявності електронної пошти), освіти, місця роботи, посади зобов`язані особисто в семиденний строк повідомити про такі зміни відповідні органи, де вони перебувають на військовому обліку, у тому числі у випадках, визначених Кабінетом Міністрів України, через центри надання адміністративних послуг та інформаційно-телекомунікаційні системи.

Проте, такий обов`язок, який визначений законом, позивачем не виконано.

Так, приписами частини 8 статті 5 Закону України від 16 березня 2017 року № 1951-VIII Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі-Закон № 1951-VIII) передбачено, що органами ведення Реєстру є районні (об`єднані районні), міські (районні у місті, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.

Частиною 9 статті 5 Закону № 1951-VIII передбачено, що органи ведення Реєстру забезпечують ведення Реєстру та актуалізацію його бази даних.

Частиною 1 статті 13 Закону № 1951-VIII передбачено, що для формування бази даних Реєстру Центральна виборча комісія, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, подають шляхом електронної взаємодії Держателю Реєстру відомості, передбачені статтею 7 цього Закону, стосовно усіх громадян України, які підлягають взяттю на військовий облік (приписці до призовних дільниць) відповідно до статті 14 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", віком до 60 років.

Частиною 2 статті 9 Закону № 1951-VIII передбачено, що призовник, військовозобов`язаний та резервіст зобов`язаний подавати до органу ведення Реєстру достовірну інформацію про свої персональні дані, що вносяться до Реєстру.

Як відомо, за змістом статті 38 КУпАП початком відліку строку для накладення адміністративного стягнення є день вчинення адміністративного правопорушення або день виявлення триваючого правопорушення.

Положення Кодексу України про адміністративні правопорушення не містить визначення поняття «триваюче» правопорушення.

Верховний Суд у Постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 804/401/17 зазначив, що триваюче правопорушення - це проступок, пов`язаний з тривалим, неперервним невиконанням обов`язків, передбачених законом. Тобто, триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності). Ці дії безперервно порушують закон протягом якогось часу. Іноді такий стан продовжується значний час і увесь час винний безперервно вчиняє правопорушення у вигляді невиконання покладених на нього обов`язків. Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку усунення стану, за якого об`єктивно існує цей обов`язок, виконанням обов`язку відповідним суб`єктом або припиненням дії відповідної норми закону.

Правопорушення, вчинене позивачем, яке виразилось у нез`явленні його під час мобілізації до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, є триваючим порушенням, початком якого є наступний день після дати, зазначеної у його військовому обліковому документі та довідці № 404, а припиняється таке порушення в день фактичного з`явлення особи до територіального центру комплектування та соціальної підтримки 30.09. 2024, про що й не заперечує сам позивач у позові.

Як відомо, у ч. 2 ст. 19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч. 1 ст. 68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Щодо аргументу позивача про той факт, щодо отримання ним направлення для проходження позивачем медичного обстеження ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_7 повідомляю суд про наступне.

Відповідно до ст.65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Пунктом 20 ч.1 ст.106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

У зв`язку з військовою агресією російською федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/202 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022, який діє по теперішній час.

Указами Президента України продовжувався строк дії воєнного стану в Україні, який діяв і на час спірних правовідносин та діє на час розгляду справи.

Указом Президента України № 69/2022 від 24.02.2022 Про загальну мобілізацію постановлено про оголошення та проведення загальної мобілізації, яка діє і на момент виникнення спірних правовідносин.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначає Закон України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію від 21.10.1993 № 3543-XII.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992р. № 2232-ХІІ (Закон № 2232-ХІІ).

Відповідно до ч. 1-3 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII від 25.03.1992 року (Закон № 2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.

Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Згідно із ч. 9 ст. 1 Закону № 2232-ХІІ щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії:

допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць;

призовники - особи, приписані до призовних дільниць;

військовослужбовці - особи, які проходять військову службу;

військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави;

резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.

Відповідно до ч.10 ст.1 Закону України «Про військову службу і військовий обов`язок», громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України, зобов`язані прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), для оформлення військово-облікових документів (посвідчень про приписку до призовних дільниць, військових квитків, тимчасових посвідчень військовозобов`язаних), приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів;

проходити підготовку до військової служби, військову службу і виконувати військовий обов`язок у запасі;

виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством.

Пунктом 2. Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 р. № 1487 передбачено, що військовий облік є складовою змісту мобілізаційної підготовки держави. Він полягає у цілеспрямованій діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій щодо:

фіксації, накопичення та аналізу наявних людських мобілізаційних ресурсів за військово-обліковими ознаками;

здійснення заходів із забезпечення виконання встановлених правил військового обліку призовниками, військовозобов`язаними та резервістами;

подання відомостей (персональних та службових даних) стосовно призовників, військовозобов`язаних та резервістів до органів ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

Згідно абзацу 1 частини 5 статті 22 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію (далі-Закон №3543-XII) призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин.

Відповідно до приписів частини 1 пункту 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 р. № 154 (далі-Положення №154) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Відповідно до приписів абзацу 11 пункту 9 Положення № 154 територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань здійснюють заходи оповіщення та призову громадян на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (зарахованих до військового оперативного резерву), на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період (незалежно від місця їх перебування на військовому обліку).

Частиною 5 статті 24 Закону України Про національну поліцію передбачено, що за зверненням територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів Служби безпеки України або розвідувальних органів України органи та підрозділи, що входять до системи поліції, беруть участь у здійсненні заходів щодо оповіщення військовозобов`язаних та резервістів спільно з представниками територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, а також здійснюють адміністративне затримання та доставлення до цих центрів та органів призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які вчинили адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210, 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Оскільки, як вище зазначалося позивач не актуалізував свої персональні дані, у строк який визначений був законом, і при перевірці уповноваженими особами ІНФОРМАЦІЯ_5 та працівниками Національної поліції зазначені порушення були виявлені, то відповідно до вищезазначених приписів закону його було доставлено до ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Крім того інформую суд що, відповідно до приписів ч. 11 ст. 38 Закону № 2232-XII призовники, військовозобов`язані, резервісти в разі зміни їх сімейного стану, стану здоров`я, адреси місця проживання (перебування), освіти, місця роботи, посади зобов`язані особисто в семиденний строк повідомити про такі зміни відповідні органи, де вони перебувають на військовому обліку, у тому числі у випадках, визначених Кабінетом Міністрів України, через центри надання адміністративних послуг та інформаційно-телекомунікаційні системи.

Так, абзацом 1 частини 3 статті 14 Закону України Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів від 16 березня 2017 року № 1951-VIII передбачено, що актуалізація бази даних Реєстру здійснюється на підставі відомостей, що вносяться органами ведення Реєстру, а також шляхом електронної інформаційної взаємодії (обміну відомостями) між Реєстром та інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи, передбачені цією частиною.

Так, абзацом 4 підпункту 10-1 пункту 1 Додатку 2 до Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 р. № 1487 передбачено, що призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні уточнити протягом 60 днів з дня набрання чинності указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, свої персональні дані через центр надання адміністративних послуг або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста, або у районному (міському) територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки.

Оскільки такий термін складав 60 днів, за прикінцевими та перехідними положеннями закону 3633-IX, згідно із якими протягом 60 днів з моменту набрання ним чинності, тобто до 16 липня, то той, хто стоїть на військовому обліку зобов`язаний був уточнити облікові дані.

Повний перелік персональних даних є у ст. 7 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів». Загалом там зазначено 42 види даних.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не уточнив свої персональні дані, як передбачено було Порядком №1487, а саме, місце роботи, місце проживання та зміни у стані здоров`я, які він підтверджує.

Пунктом 3 Додатку 2 до Порядку №1487 передбачено, що призовники, військовозобов`язані та резервісти за порушення правил військового обліку та законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, зіпсуття або недбале зберігання військово-облікових документів, яке спричинило їх втрату, притягуються до адміністративної відповідальності згідно із Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Так, відповідно до приписів пункту 2 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 р. № 1487 (далі-Порядок № 1487) передбачено, що військовий облік є складовою змісту мобілізаційної підготовки держави.

Приписами пункту 20 Порядку № 1487 передбачено, що військовий облік ведеться на підставі даних паспорта громадянина України та військово-облікових документів.

Для внесення запису/актуалізації даних про призовників, військовозобов`язаних та резервістів до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів ними надаються персональні дані відповідно до вимог Закону України Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

Приписами пункту 23 Порядку №1487 передбачено, що призовники, військовозобов`язані та резервісти в разі зміни адреси їх місця проживання або інших персональних даних зобов`язані особисто в семиденний строк повідомити про такі зміни відповідним органам, де вони перебувають на військовому обліку, зокрема у випадках, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 р. № 265 Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад, через центри надання адміністративних послуг та інформаційно-комунікаційні системи.

Призовники, військовозобов`язані та резервісти, які не актуалізували інформацію про себе в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів, особисто у семиденний строк з дня внесення змін до персональних даних прибувають із паспортом громадянина України та військово-обліковими документами до відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, для взяття їх на військовий облік, зняття з військового обліку або внесення змін до їх облікових даних.

Але, як вбачається з матеріалів справи та наданих відповідачем належних, допустимих та достовірних доказів, а саме Протоколу № 9536 від 31.10.2024, та наявності у справі копії військово-облікового документу позивача, та його пояснень можна дійти висновку, що позивач на протязі 60-ти днів, як того вимагає закон, не прибував до ІНФОРМАЦІЯ_5 для актуалізації своїх персональних даних, як передбачено Законом № 3633-IX, чим порушив встановлені законом правила військового обліку в умовах воєнного стану (особливого періоду).

Тому, аргументи та доводи позивача про відсутність у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого приписами частини 3 статті 210 КУпАП, є необґрунтованими, та не підтвердженими належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами.

Суд критично ставиться до пояснень позивача, наведених ним у протоколі про адміністративне правопорушення, оскільки ним не наведено жодних доказів неможливості проходження актуалізації військово-облікових даних через хворобу.

Як відомо, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Відповідно до ст.252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Тому, я вважаю що аргументи та доводи позивача про те, що ним не було порушено правила військового обліку, які встановлені зазначеними нормативно-правовими актами- є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, та не підтверджені належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, і на мою думку підлягають відхиленню судом.

Крім зазначено, слід зауважити що нормо статті 1 Закону України від 16 березня 2017 року № 1951-VIII Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі-Закон № 1951-VIII) передбачено, що Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів це - інформаційно-комунікаційна система, призначена для збирання, зберігання, обробки та використання даних про призовників, військовозобов`язаних та резервістів, створена для забезпечення військового обліку громадян України.

Пунктом 1 частини 1 статті 2 Закону № 1951-VIII передбачено, що основними завданнями Реєстру є ідентифікація призовників, військовозобов`язаних, резервістів та забезпечення ведення військового обліку громадян України.

Частиною 2 статті 9 Закону № 1951-VIII передбачено, що призовник, військовозобов`язаний та резервіст зобов`язаний подавати до органу ведення Реєстру достовірну інформацію про свої персональні дані, що вносяться до Реєстру.

З вище викладеного можна дійти висновку, що позивачем порушені були правила військового обліку, які встановлені Законами №2232-XII та № 1951-VIII, і Порядком №1487.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач не виконав покладені на покладені на нього чинним законодавством України у сфері військового обов`язку та військової служби обов`язки, в частині щодо актуалізації облікових даних після набуття чинності 19 травня 2024 року Закону № 3696-IX Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення щодо удосконалення відповідальності за порушення правил військового обліку та законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

При цьому зміни до статті 38 КУпАП визначають що адміністративне стягнення за вчинення в особливий період правопорушень, передбачених статтями 210, 210-1 цього Кодексу, може бути накладено протягом трьох місяців з дня його виявлення, але не пізніше одного року з дня його вчинення.

Так, приписами статті 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків.

Як відомо, Президентом України 16.04.2024 р. було підписано Закон про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку від 11.04.2024 №3633-IX, а 17.04.2024 року цей Закон опубліковано в газеті ВРУ Голос України.

Прикінцевими та перехідними положеннями зазначеного Закону встановлено, зокрема, що під час дії Указу Президента України Про загальну мобілізацію від 24 лютого 2022 року № 65/2022 - громадяни України, які перебувають на військовому обліку, зобов`язані протягом 60 днів з дня набрання чинності цим Законом уточнити адресу проживання, номери засобів зв`язку, адреси електронної пошти (за наявності електронної пошти) та інші персональні дані - шляхом прибуття самостійно до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем перебування на військовому обліку чи за своїм місцем проживання, або до центру надання адміністративних послуг, або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста (за наявності).

З матеріалів справи №740 та протоколу про адміністративне правопорушення №9536 від 31.10.2024 вбачається, що позивач не виконав покладені Законом №3633-IX на нього обов`язки, та протягом 60 днів з дня набрання чинності цим Законом не уточнив без поважних причин свої персональні дані, доказом зазначеного факту є пояснення його у Протоколі №9536 від 30.10.2024 (додається).

Таким чином, можна дійти висновку що позивач, вчинив адміністративне правопорушення, передбачене приписами частини 3 статті 210 КУпАП.

Як відомо, 19.05.2024 року набрали чинності зміни до ст.ст. 210 та 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Так, за порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку вчинене в особливий період на особу може бути накладено штраф від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (від 17 000 до 25 500 грн). А за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію вчинене в особливий період може бути накладено штраф на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (від 17 000 до 25 500 грн) і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (від 34 000 до 59 500 грн).

Керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки мають право від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про такі адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення.

Відповідно до абзацу 39 пункту 9 Положення №154 територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань розглядають справи (цілодобово під час проведення мобілізації та/або у період воєнного стану) про адміністративні правопорушення та накладають адміністративні стягнення відповідно та з дотриманням Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Частиною 3 статті 8 КУпАП передбачено, що провадження в справах про адміністративні правопорушення ведеться на підставі закону, що діє під час і за місцем розгляду справи про правопорушення.

Нормою статті 9 КУпАП передбачено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Нормою статті 10 КУпАП передбачено, що адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Нормою статті 24 КУпАП передбачені види адміністративних стягнень за вчинення адміністративних правопорушень, у тому числі і штраф.

Нормою статті 27 КУпАП передбачено, що штраф є грошовим стягненням, що накладається на громадян, посадових та юридичних осіб за адміністративні правопорушення у випадках і розмірі, встановлених цим Кодексом та іншими законами України.

Тому, аргумент позивача про те, що відповідач не мав права застосовувати до позивача статтю 210 КУпАП, не відповідає фактичним обставинам справи, та є таким що підлягає відхиленню судом.

В обгрунтування вище зазначеного, інформую суд, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999 року у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007 року у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011 року у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010 року у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994 року у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003 року у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008 року у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Як відомо, відповідно до ч. 1, 2 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст. 73, 74 КАС України належними та допустимими є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

У адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 25.06.2020 у справі № 520/2261/19 вказала, що визначений статтею 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Тому, аргумент позивача про те, що в постанові відповідачем не зазначено обґрунтованих доказів вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 210 КУпАП, є необґрунтованим та не підтверджений належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами.

Враховуючи, що позивачем по справі не надано доказів на спростування тверджень відповідача, а доводи самого позивача не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, суд доходить висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову в цілому.

Керуючись ст. ст. 5, 9, 20, 46, 241, 243, 245, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови № 9536 від 31.10.2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду апеляційної скарги.

Повний текст рішення виготовлений 16.01.2025 року.

Суддя Сергій ГАНОШЕНКО