Справа № 420/22620/23
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2025-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/22620/23

Перша інстанція: суддя Андрухів В.В.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Домусчі С.Д.

суддів: Федусика А.Г., Шляхтицького О.І.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення з середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.10.2021 до 19.04.2022 року в сумі 140100,60 грн, про визнання дій протиправними та зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 19.10.2021 до 19.04.2022,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із посади начальника штабу - першого заступника командира батальйону зв`язку військової частини НОМЕР_1 у зв`язку із закінченням строку контракту за період з 19.10.2021 року по 19.04.2022 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 19.10.2021 року по 19.04.2022 року;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.10.2021 року по 19.04.2022 року у розмірі 140100,60 грн. (сто сорок тисяч сто гривень шістдесят копійок);

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів за несвоєчасно виплачену суму індексації грошового забезпечення за період з 19.10.2021 року по 19.04.2022 року.

В обґрунтування позову вказував, що у період з 20.06.2009 року по 18.10.2021 року він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 (до 30.09.2014 військова частина мала найменування НОМЕР_2 ). Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18.10.2021 року № 203 позивача звільнено з військової служби у запас у зв`язку із закінченням строку контракту. З 18.10.2021 року позивача виключено зі списків особового складу військової частини, знято з усіх видів забезпечення. У день звільнення з військової служби з позивачем не було проведено повний розрахунок.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2024 року позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 задоволена частково.

Визнана протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з посади начальника штабу - першого заступника командира батальйону зв`язку військової частини НОМЕР_1 у зв`язку із закінченням строку контракту.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.10.2021року по 18.01.2023 року в розмірі 167644,22 грн (сто шістдесят сім тисяч шістсот сорок чотири гривні 22 копійки), з відрахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів, та з компенсацією суми податку на доходи фізичних осіб.

Визнані протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів за несвоєчасно виплачену суму індексації грошового забезпечення.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму несвоєчасно виплаченої індексації грошового забезпечення.

У решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

На думку апелянта, на військовослужбовців, які проходять військову службу у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, норми статей 116 і 117 КЗпП України та постанова Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати не поширюються.

Також, апелянт вказує, що механізм гарантування своєчасного розрахунку при звільненні з військової служби спеціальним законодавством передбачений, цей механізм має свої відмінності, а тому доводи позивача про неврегульованість спеціальним законом вказаного питання є безпідставними.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач, посилається на правомірність оскаржуваного рішення та просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд встановив, що у період з 20.06.2009 року по 18.10.2021 року ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 (до 30.09.2014 військова частина мала найменування НОМЕР_2 ).

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18.10.2021 року № 203 ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас у зв`язку із закінченням строку контракту. З 18.10.2021 року позивача виключено зі списків особового складу військової частини, знято з усіх видів забезпечення (т.1 а.с.25).

Також судом встановлено, що в день звільнення з військової служби з позивачем не було проведено повний розрахунок, зокрема, не виплачено у повному обсязі індексацію грошового забезпечення. Це стало підставою для оскарження позивачем дій відповідача щодо ненарахування індексації грошового забезпечення до суду.

28.04.2023 року відповідачем було перераховано позивачу індексацію грошового забезпечення в сумі 4798,51 грн на підставі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08.02.2022 року у справі № 420/3168/22, яке залишене без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.01.2023 року. Сума нарахованої позивачу індексації грошового забезпечення за вказаним рішенням суду складає 4871,58 грн (перераховано позивачу 4798,51 грн, утримано військовий збір 73,07 грн), що підтверджується доданою позивачем до позову розрахунково платіжною відомістю № 56 від 27.04.2023 та квитанцією банку від 28.04.2023 (т.1 а.с.33, 34).

Крім того, 25.04.2024 року на підставі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.08.2023 у справі № 420/13261/23, залишеного без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22.01.2024, відповідачем виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення двома платежами у сумі 64611 грн та 68893,39 грн.

З наданих позивачем платіжних інструкцій від 24.04.2024 року №№ 345, 346, 347 вбачається, що остаточний розрахунок з позивачем проведено 25.04.2024 року, і сума несплаченої в день звільнення індексації грошового забезпечення за вказаними квитанціями (нарахована сума, з урахуванням військового збору, з утриманням на компенсацією ПДФО) складає 135537,45 грн (64611 грн + 68893,39 грн + 2033,06 грн (військ.збір) (т.1 а.с.252-255).

Зазначене також підтверджується наданим позивачем розрахунком сум індексації грошового забезпечення згідно рішення Одеського окружного адміністративного суду у справі № 420/13261/23, що здійснений відповідачем (т.1 а.с.202-203).

Отже, загальна сума нарахованої відповідачем індексації грошового забезпечення позивача на виконання судових рішень у справах № 420/3168/22 та № 420/13261/23 становить 140409,03 грн (4871,58 грн + 135537,45 грн = 140409,03 грн).

Крім того, з наданих відповідачем на виконання ухвали суду від 14.10.2024 року доказів судом встановлено, що фактично сплачена позивачу сума розрахунку при звільненні, що сплачена відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 203 (по стройовій частині) від 18.10.2021 двома відомостями (т.2 а.с.47, 48), складає 241518,49 грн (224328,90 грн + 17189,59 грн = 241518,49 грн).

Також судом встановлено, що позивач після отримання ним відповідних сум індексації грошового забезпечення на виконання судових рішень у справах № 420/3168/22 та № 420/13261/23 звертався до відповідача з заявами від 02.05.2023 та від 04.05.2024 року про нарахування та виплату йому суми компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, на які відповідач відповів відмовою у здійснення відповідних виплат (т.1 а.с.35-37, 250-251, 255-256).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що умовами для виплати позивачу суми компенсації у справі, що розглядається, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів грошового забезпечення та нарахування доходів (індексації грошового забезпечення, складовою якого є індексація), у тому числі, за рішенням суду). А виплата компенсації втрати частини доходів повинна здійснюватися у тому ж місяці, в якому здійснюється виплата заборгованості.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Закон України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до ст. 1-2 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до абз.1 та 3 п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008р. №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Частиною першою статті 117 КЗпП України в редакції, чинній на момент звільнення позивача, визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України в редакції, чинній на момент звільнення позивача, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Суд зазначає, що Верховний суд України у постанові від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15, усуваючи розбіжності у застосуванні касаційними судами вищезазначених норм матеріального права, виклав таку правову позицію: не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум, яка є обов`язковою для суду апеляційної інстанції при вирішенні цього спору.

Враховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати їй грошового забезпечення з урахуванням норм абз.2 ч.3 ст.9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

19.07.2022 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 №2352-IX, яким внесені зміни до статті 117 КЗпП України за змістом яких роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Верховний Суд у постановах від 29.02.2024 у справі №460/42448/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 15.02.2024 у справі №420/11416/23, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 30.11.2023 у справі №380/19103/22 та від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22 зауважив на тому, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц викладено щодо приписів ст. 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

За висновком Верховного Суду у вказаних справах, у разі коли спірний період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні одночасно охоплюється дією редакцій ст.117 КЗпП України, як до змін, внесених Законом № 2352-ІХ, так і після їх внесення, то за такого правового врегулювання спірний період варто умовно поділяти на дві частини: до набрання змінами чинності 19.07.2022 і після цього.

Як правильно встановив суд першої інстанції, спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з невиплатою відповідачем позивачу грошового забезпечення, а саме: індексації грошового забезпечення як його складової.

28.04.2023 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду у справі № 420/3168/22 позивачу нараховано індексацію грошового забезпечення у розмірі 4871,58 грн.

25.04.2024 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду у справі № 420/13261/23 позивачу нараховано індексацію грошового забезпечення у розмірі 135537,45 грн.

Отже, остаточний розрахунок з позивачем зі сплати йому індексації грошового забезпечення проведено 25.04.2024 року, і загальна сума нарахованої відповідачем індексації грошового забезпечення позивача на виконання судових рішень у справах № 420/3168/22 та № 420/13261/23 становить 140409,03 грн (4871,58 грн + 135537,45 грн = 140409,03 грн).

Спірний період щодо права на нарахування та виплату на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом №2352-ІХ 19 липня 2022 року і після цього.

Період з 19.10.2021 до 18.07.2022 включно (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати, суд може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, період з 19.07.2022 до 25.04.2024 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Саме таку позицію щодо порядку обчислення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку висловив Верховний Суд в своїй постанові від 15.02.2024 у справі №420/11416/23.

Аналогічний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22 та від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22.

Тож, у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року із врахуванням висновків Верховного Суду, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. А також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19 липня 2022 року, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Наведена правова позиція узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеному у постановах від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22 та від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22.

З огляду на наведене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки відповідач не провів з позивачем при звільненні з військової служби остаточний розрахунок, то позивач набув право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Таким чином, суд першої інстанції правильно врахував правові висновки Верховного Суду, наведені зокрема у постановах від 29 січня 2024 року по справі № 560/9586/22, від 15.02.2024 у справі №420/11416/23, а також те, що згідно наказу № 203 від 18.10.2021 року позивача виключено із списків особового складу 18.10.2021 року, спірний період стягнення середнього заробітку у даній справі умовно варто поділити на 2 частини:

- з 19.10.2021 до 18.07.2022 включно;

- з 19.07.2022 по 18.01.2023 року (не більше як за 6 місяців).

Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок №100).

Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Керуючись абз.1-3 п. 2 Порядку №100 встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Встановлено, що п. 5 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п.8 вказаного Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Отже, згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці служби, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.

З наявної в матеріалах справи картки особового рахунку ОСОБА_1 № 98 за 2021 рік судом встановлено, що за серпень та вересень 2021 року (два місяці, що передували звільненню) позивачу нараховане грошове забезпечення у загальній сумі 35963,46 грн (17981,73 грн + 17981,73 грн).

Кількість календарних днів за цей період складає 61 день (31+30).

Таким чином, середньоденне грошове забезпечення позивача складає 589,56 грн (35963,46 грн / 61 календарний день).

При цьому, з огляду на зміни в спеціальному законодавстві, вирішуючи спірні правовідносини, застосовуючи вищенаведені зміни, період затримки розрахунку при звільненні позивача складає:

з 19.10.2021 до 18.07.2022 включно 273 календарних дні;

з 19.07.2022 по 18.01.2023 року (шість місяців) - 184 календарних дні.

Та обставина, що частина суми індексації грошового забезпечення була виплачена позивачу 28.04.2023, не впливає на розрахунок середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки зазначена дата (28.04.2023), як і дата остаточного розрахунку (25.04.2024) знаходяться поза межами шестимісячного періоду, визначеного ст.117 КЗпП України в редакції Закону №2352-ІХ.

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.10.2021 до 18.07.2022 включно складає 160949,88 грн (273 календарних дні * 589,56 грн).

У постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Сума несвоєчасно виплаченого позивачу розрахунку при звільненні складає 140409,03 грн, а сума фактично сплаченого позивачу розрахунку при звільненні складає 241518,49 грн.

Отже, під час звільнення позивачу належало виплатити розрахунок при звільненні (нарахована сума) в розмірі 381927,52 грн (241518,49 грн + 140409,03 грн = 381927,52 грн).

Сплачена позивачу з затримкою сума розрахунку 140409,03 грн становить 36,76% від загальної суми належного позивачу розрахунку (від суми 381927,52 грн).

Отже, виходячи з принципу пропорційності, вирішуючи справу з урахуванням висновків Верховного Суду у справах, що наведені вище, на користь позивача (за період з 19.10.2021 до 18.07.2022 включно) необхідно стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у відношенні 36,76% від загальної суми середнього заробітку, обрахованого судом за цей період (160949,88 грн), що становить 59165,18 грн (160949,88 грн * 36,76% = 59165,18 грн).

Період стягнення з 19.07.2022 по 18.01.2023 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Враховуючи редакцію статті 117 КЗпП України, викладену відповідно до Закону України від 1 липня 2022 року №2352-ІХ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин, підлягає нарахуванню сума середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (за період з 19.07.2022 по 18.01.2023) у розмірі 108479,04 грн (589,56 грн * 184 дні = 108479,04).

За таких обставин, загальна сума середнього грошового забезпечення, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 167644,22 грн (59165,18 грн (за період з 19.10.2021 до 18.07.2022 включно) + 108479,04 грн (за період з 19.07.2022 по 18.01.2023) = 167644,22 грн).

При цьому, суд першої інстанції слушно зауважив, що позивач обрахував суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з суми середньоденного грошового забезпечення (584,41 грн), обчисленої з виплаченої суми грошового забезпечення (після утримання податків), у той час як слід враховувати суму нарахованого грошового забезпечення (до утримання з неї податків).

Так само і суми фактично виплаченого розрахунку в день звільнення й виплаченої суми розрахунку з затримкою суд бере у нарахованому розмірі, до відрахування податків і зборів.

Крім того, враховуючи останню (актуальну на час розгляду справи) практику Верховного Суду у справах, що наведені вище, обмеження шестимісячним строком суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід застосовувати до періоду, починаючи з 19.07.2022 року, як наведено судом у розрахунках, а не до періоду затримки до цієї дати.

Тому, з метою ефективного захисту порушених прав позивача, відповідно до ч.2 ст.9 КАС України, суд виходить за межі позовних вимог в частині загальної суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню на користь позивача, оскільки зі змісту позову вбачається, що позивач просить про захист порушених прав затримкою розрахунку при звільненні за період з 19.10.2021 року по день фактичної виплати всіх належних йому сум (25.04.2024).

За таких обставин, суд задовольняє вимоги позивача шляхом визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з посади начальника штабу - першого заступника командира батальйону зв`язку військової частини НОМЕР_1 у зв`язку із закінченням строку контракту; та стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.10.2021року по 18.01.2023 року в розмірі 167644,22 грн.

При цьому, зі стягнутої суми мають бути відраховані належні до сплати податки і збори, з компенсацією позивачу суми податку на доходи фізичних осіб (ПДФО).

Також, суд першої інстанції правильно зазначив щодо визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів за несвоєчасно виплачену суму індексації грошового забезпечення за період з 19.10.2021 року по 19.04.2022 року; про зобов`язання військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 19.10.2021 року по 19.04.2022 року.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі за текстом Закон № 2050-ІІІ).

Відповідно до статті 1 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Стаття 2 Закону № 2050-ІІІ визначає, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Відповідно до статті 3 Закону № 2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно зі статтею 4 зазначеного Закону виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

З метою реалізації Закону № 2050-ІІІ Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 21.02.2001 № 159, якою затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок № 159), положення якого фактично відтворюють положення Закону № 2050-ІІІ, конкретизують підстави та механізм виплати компенсації.

Отже, апеляційний суд, як і суд першої інстанції дійшов висновку, що умовами для виплати позивачу суми компенсації у справі, що розглядається, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів грошового забезпечення та нарахування доходів (індексації грошового забезпечення, складовою якого є індексація), у тому числі, за рішенням суду). А виплата компенсації втрати частини доходів повинна здійснюватися у тому ж місяці, в якому здійснюється виплата заборгованості.

При цьому норми Закону № 2050-ІІІ і Порядку № 159 не покладають на особу, якій несвоєчасно виплатили компенсацію втрати частини доходів, обов`язку додатково звертатися до роботодавця за виплатою такої компенсації.

Аналіз норм статей 1, 2, 4 Закону № 2050-ІІІ та Порядку № 159 свідчить, що ними фактично встановлено (визначено) обов`язок відповідного підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання (у цьому випадку - відповідача) у разі порушення встановлених строків виплати доходу (в тому числі індексації, яка є складовою грошового забезпечення) громадянам провести їх компенсацію (нарахувати та виплатити) у добровільному порядку в тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості.

Крім того, відмова відповідача у виплаті компенсації позивачу втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розумінні статті 7 Закону №2050-ІІІ не обов`язково має висловлюватися через ухвалення окремого акта індивідуальної дії, оскільки це не передбачено законодавством.

Отже, компенсація втрати частини доходів через порушення строку їх виплати повинна нараховуватись, у цій справі відповідачем, у місяці, в якому проведено виплату заборгованості з грошового забезпечення, складовою якого є його індексація. Відповідно невиплата компенсації у вказаний період свідчить про відмову виплатити таку згідно із Законом № 2050-ІІІ і не потребує оформлення відмови окремим рішенням.

Як вбачається з матеріалів справи, під час виплати позивачу індексації грошового забезпечення на виконання судових рішень у справах № 420/3168/22 та № 420/13261/23 (у розмірі 4871,58 грн та 135537,45 грн), компенсація втрати позивачем частини доходу через порушення строку його виплати відповідачем позивачу не нараховувалася та не виплачувалася, що відповідач не оспорює.

Доводи апелянта про відсутність підстав для нарахування такої компенсації через своєчасне та добровільне виконання судових рішень, якими встановлено право позивача та виплату індексації грошового забезпечення за спірні у вказаних справах періоди, суд до уваги не бере, оскільки зазначене право позивача на індексацію грошового забезпечення у встановленому законом розмірі передбачене Законом № 2011-ХІІ та Законом № 1282-ХІІ, а суд лише підтвердив наявність у позивача такого права, яке було порушене відповідачем.

За викладених обставин, апеляційний суд, як і суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача щодо визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у нарахуванні та виплаті йому компенсації втрати частини доходів за несвоєчасно виплачену суму індексації грошового забезпечення; та зобов`язання військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму несвоєчасно виплаченої індексації грошового забезпечення є обґрунтованими і також підлягають задоволенню.

При цьому, суд першої інстанції правильно зазначив щодо періоду з 19.10.2021 року по 19.04.2022 року, оскільки така компенсація обраховується безвідносно до періоду, який вказав позивач, а обраховується, виходячи з періоду між датою, коли відповідний дохід повинен був виплачуватися, та датою фактичної виплати цього доходу. Тому в цій частині позов ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до незгоди з оскаржуваним судовим рішенням, не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 2-12, 72-78, 242, 257, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 420/22620/23 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, за наявності яких постанова апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 20.01.2025

Суддя-доповідач С.Д. Домусчі
Судді А.Г. Федусик О.І. Шляхтицький