Справа № 160/24060/24
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2025 рокуСправа №160/24060/24

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення №2600 від 05.07.2024р., зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

04.09.2024р. через систему "Електронний суд" громадянин республіки Грузії ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області та просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 05 липня 2024 року №2600 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання позивачу;

- зобов`язати відповідача прийняти рішення, яким оформити (видати) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянину Республіка Грузія, посвідку на тимчасове проживання.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачем було протиправно прийняте рішення про відмову йому в оформлені (видачі) посвідки на тимчасове проживання, на підставі підпункту 10 пункту 61 Порядку №322 (виявлено факт невиконання іноземцем або ОБГ рішення суду чи державних органів, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами), у зв`язку з чим, позивач особисто звернувся до Добропільського відділу державної виконавчої служби за роз`ясненнями. За результатами розгляду даного звернення, листом №47105 від 23.08.2024р. його було повідомлено, що на примусовому виконанні перебувають виконавчі провадженні, а саме: НОМЕР_5 та НОМЕР_6 відносно позивача щодо конфіскації предметів торгівлі, відкриті на підставі постанов Добропільського міськрайонного суду у Донецькій області. Станом на 13.05.2024р. Добропільський відділ державної виконавчої служби у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції змінив місце розташування за адресою: 88019, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Собранецька,120 та запроваджено дистанційну роботу поза межами адміністративної будівлі ДВС за місцем фактичного проживання (перебування) із застосуванням електронних комунікацій і технологій. Враховуючи викладене та на підставі положення Порядку розпорядження майном, конфіскованим за рішенням суду і переданим органам державної виконавчої служби, затвердженого постановою КМУ №985 від 11.07.2002р., здійснити заходи щодо розпорядження алкогольними напоями в порядку, передбаченому діючим законодавством, та, відповідно, закінчити виконавче провадження згідно п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» не є можливим. Так, позивач зазначив, що ним були виконані та сплачені штрафи в повному обсязі відповідно до постанов суду від 21 грудня 2023р. №227/3379/23 та від 10 січня 2024р. №227/3639/23, якими його було притягнуто до адміністративної відповідальності та накладені адміністративні стягнення у вигляді штрафів, що підтверджується копіями банківських квитанцій, доданих до справи. На переконання позивача, відповідач вчинив протиправні дії, які полягали у навмисному невиконанні вимог діючого законодавства, а саме: Порядку №322, що призвело до грубих порушень його конституційних прав та інтересів, адже позивачем було подано повний перелік документів, які достовірно підтверджують виконання останнім всіх належних йому зобов`язань, в тому числі і зазначених відповідачем нібито невиконаних ним, відповідно до підпункту 10 пункту 61 Порядку №322 (а.с.1-5).

Ухвалою суду від 09.09.2024р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, розгляд даної справи було призначено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами з 08 жовтня 2024 року та зобов`язано, зокрема, відповідача протягом 15 днів з дня отримання цієї ухвали надати суду відзив на позов та докази в обгрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст.162,261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази правомірності прийняття оспорюваного рішення та дотримання процедури його прийняття із зазначенням у ньому причин відмови, згідно до вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.23).

Зазначена ухвала суду разом з адміністративним позовом була направлена та отримана відповідачем у його електронному кабінеті 04.09.2024р. (адміністративний позов) та 10.09.2024р. (ухвала суду), що є належним повідомленням відповідача про дату, час та місце судового розгляду справи, згідно до вимог ст. 18 Кодексу адміністративного судочинства України, що підтверджується довідками про доставку електронного листа, наявними у справі (а.с.26-27).

19.09.2024р. на виконання вищенаведених вимог ухвали суду відповідачем до канцелярії суду надано письмовий відзив на позов, у якому відповідач просив у задоволенні даного позову відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що уповноважений працівник ГУ ДМС у Дніпропетровській області відповідно до пункту 29 Порядку №322, здійснив перевірку повноти поданих іноземцем або особою без громадянства документів, зазначених у пунктах 32, 33 і 39 цього Порядку, відповідність їх оформлення вимогам законодавства. Так, з метою виключення факту наявності майнових зобов`язань перед державою, фізичними або юридичними особами, на виконання вимог абз.4 пункту 36 Порядку №322, було здійснено перевірку інформації щодо позивача з використанням Єдиного реєстру боржників, з інформації якого знайдено два записи про наявність виконавчих проваджень. Окрім цього, 28.06.2024р. відповідачем було направлено запит до Добропільського відділу державної виконавчої служби у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо підтвердження або спростування зазначеної інформації. Відповідно до інформації з Єдиного реєстру боржників сформованого 05.07.2024р. та листа №38021 від 05.07.2024р. Державної виконавчої служби, позивач є боржником у виконавчих провадженнях НОМЕР_5 та НОМЕР_6. Тобто, відомості про іноземця не були виключені з Єдиного реєстру боржників, що дає підстави вважати, що на момент прийняття відповідачем рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання, у іноземця було наявне невиконане зобов`язання перед державою. На переконання відповідача, вищевикладена інформація свідчить про наявність підстав для відмови в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання позивачу, яка прямо передбачена нормами чинного законодавства, а саме підпунктом 10 пункту 61 Порядку №322, тому відповідно до інформації з Єдиного реєстру боржників сформованого 05.07.2024р., відповідачем прийнято рішення №2600 про відмову в оформленні (видачі) посвідки позивачу згідно з наведених підстав. Також, відповідач зазначив, що відповідно до постанови КМУ від 21.10.2022р. №1202 посвідка на тимчасове проживання № НОМЕР_1 вважається дійсною протягом 30 календарних днів з дня припинення або скасування воєнного стану, отже позивач, після усунення недоліків (перешкод) може звернутися за обміном посвідки необмежену кількість разів до дня припинення або скасування воєнного стану. Щодо позовних вимог позивача про зобов`язання прийняти рішення, яким оформити (видати) йому посвідку на тимчасове проживання, відповідач зазначив, що суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади, а тому наведені позовні вимоги позивача є втручанням у дискреційні повноваження територіальних органів/ підрозділів ДМС України (а.с.28-32).

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

У зв`язку із перебуванням судді Конєвої С.О. у щорічній відпустці у періоди з 16.12.2024р. по 03.01.2025р., з 06.01.2025р. по 10.01.2025р. та з 13.01.2025р. по 17.01.2025р. включно згідно довідок відділу Управління персоналом №422 від 03.12.2024р., №429 від 11.12.2024р., ухвалою суду від 20.01.2025р. розгляд даної справи згідно до вимог ст.121 Кодексу адміністративного судочинства України було продовжено до 20.01.2025р. (а.с.83).

Враховуючи викладене, дана справа вирішується 20.01.2025р., тобто у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до вимог ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Із наданих учасниками справи документів, судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Позивач у справі - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином Республіки Грузія, що підтверджується змістом копії його паспорту (а.с.36-38).

02.06.2023р. позивачеві була видана посвідка на тимчасове проживання в Україні за № НОМЕР_1 з підстави 04/14 (воз`єднання з сім`єю - внаслідок укладення шлюбу із громадянкою України ОСОБА_2 згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 24.05.2018р.) із терміном її дії до 02.06.2024р., що підтверджується змістом копій наведеної посвідки, свідоцтва про шлюб та повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб (а.с.7, 39, 49-52).

Відповідно до копії витягу з реєстру територіальної громади від 29.05.2024р. №2024/006303309 про реєстрацію місця проживання, громадянин Грузії - ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 29.05.2024р.(а.с.8,43).

25.06.2024р. позивач звернувся до ГУ ДМС в Дніпропетровській області із заявою-анкетою №105148677 про обмін посвідки на тимчасове проживання в Україні у зв`язку із закінченням строку її дії, до якої були додані, зокрема, і копія паспорту громадянки України ОСОБА_3 , копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 24.05.2018р. та копія витягу з реєстру територіальної громади від 29.05.2024р. №2024/006303309 про реєстрацію місця проживання, що підтверджується копією відповідної заяви, копією паспорту, копією наведеного свідоцтва про шлюб та копією цього витягу (а.с.34, 39-43).

Під час розгляду вищенаведеної заяви позивача та перевірки поданих документів, відповідачем було з`ясовано, що відповідно до інформації з Єдиного реєстру боржників сформованого 05.07.2024р. знайдено два записи про наявність виконавчих проваджень на боржника НОМЕР_5 та НОМЕР_6 відносно ОСОБА_1 щодо конфіскації предметів торгівлі, відкриті на підставі постанов Добропільського міськрайонного суду у Донецькій області від 21 грудня 2023р. №227/3379/23 та від 10 січня 2024р. №227/3639/23, відповідно (а.с.10-зворот - 11, 12-13, 53).

Так, на запит відповідача, Добропільським відділом державної виконавчої служби у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надано відповідь щодо позивача листом №38021 від 05.07.2024р. за вх.№11409/1/1201-24 від 08.07.2024р., яким було підтверджено, що позивач є боржником вищезазначених виконавчих проваджень (а.с.55-56, 63).

Враховуючи вищезазначені обставини, 05.07.2024р. відповідачем було прийнято рішення №2600 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання позивачу на підставі підпункту 10 пункту 61 Порядку №322 (а.с.9,61-62).

Після отримання відмови, позивач особисто звернувся до Добропільського відділу державної виконавчої служби за роз`ясненнями, на що листом №47105 від 23.08.2024р. його було повідомлено, що стосовно позивача на примусовому виконанні перебувають виконавчі провадження: НОМЕР_5 та НОМЕР_6, відкриті на підставі постанов Добропільського міськрайонного суду у Донецькій області від 21 грудня 2023р. №227/3379/23 та від 10 січня 2024р. №227/3639/23, а також про те, що станом на 13.05.2024р. Добропільський відділ державної виконавчої служби змінив своє місце розташування (нова адреса -88019, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Собранецька, 120) та запроваджено дистанційну роботу поза межами адміністративної будівлі, у зв`язку з чим, враховуючи положення Порядку №985, здійснити заходи щодо розпорядження з алкогольними напоями в порядку, передбаченому діючим законодавством, та, відповідно, закінчити виконавче провадження згідно п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» не є можливим (а.с.9-зворот - 10).

Разом з тим, як вбачається з копій банківських квитанцій, наявних у справі, а саме: за квитанцією №4 та за квитанцією №5 від 22.12.2023р. позивачем було сплачено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 7055,00 грн та судовий збір у розмірі 536,80 грн. на виконання постанови Добропільського міськрайонного суду у Донецькій області від 21 грудня 2023р. №227/3379/23 (а.с.13-зворот - 14).

Також, відповідно до копій банківських квитанцій, наявних у справі, а саме: квитанція №38 та квитанція №39 від 10.01.2024р. позивачем було сплачено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 6800,00 грн та судовий збір у розмірі 605,60 грн. на виконання постанови Добропільського міськрайонного суду у Донецькій області від 10 січня 2024р. №227/3639/23 (а.с.14-зворот - 15).

Тож, не погодившись з прийнятим рішенням відповідача про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011р.№3773-VI (далі-Закон №3773-УІ), Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001р. №2491-III (далі-Закон №2491-III), Положенням про ДМСУ №360, Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та зниження посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №322 (далі - Порядок №322).

Згідно з Положенням про Державну міграційну службу України, затверджену постановою КМУ від 20.08.2014 року №360 встановлено, що ДМСУ є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів (п.1).

ДМСУ відповідно до покладених на неї завдань, крім іншого, здійснює оформлення, обмін і видачу іноземцям та особам без громадянства посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, пересилає, визнає недійсними, скасовує, вилучає та знищує такі документи в передбачених законодавством випадках (пп.8 п.4).

Пунктом 7 Положення встановлено, що ДМСУ здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи, у тому числі міжрегіональні.

Отже, наведені приписи свідчать про те, що саме на відповідача як територіальний підрозділ ДМСУ, покладено повноваження щодо оформлення і видачі документів для тимчасового або постійного проживання в Україні.

Статтею 3 Конституції України встановлені права і свободи людини та їх гарантії , які визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст. 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (далі Закон №3773-VI) визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону №3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону №2491-III іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у ч.3-13 цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України (ч.14 ст.4 Закону №3773-VI).

Відповідно до п.3 ч.1 ст.1 Закону №3773-VI встановлено, що возз`єднання сім`ї - в`їзд та тимчасове або постійне проживання в Україні членів сім`ї іноземця або особи без громадянства, які проживають в Україні на законних підставах та можуть підтвердити відповідними документами наявність достатнього фінансового забезпечення для утримання членів сім`ї в Україні, з метою спільного проживання сім`ї незалежно від того, коли виникли сімейні відносини - до чи після прибуття іноземця або особи без громадянства до України.

Згідно з абз.6 ч.1 ст.15 Закону №3773-VI передбачено, що в`їзд в Україну та виїзд з України іноземців та осіб без громадянства, які перебувають у шлюбі з громадянами України, здійснюється за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання.

Отже, Закон №3773-VI передбачає право для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України з метою возз`єднання сім`ї за наявності укладеного шлюбу з громадянином/громадянкою України та посвідки на тимчасове проживання.

Строк дії посвідки на тимчасове проживання для відповідних категорій іноземців та осіб без громадянства у випадку, визначеному ч.15 ст.4 Закону №3773-VI (возз`єднання сім`ї з громадянами України), становить один рік (п.5 ч.1 ст.5-1 Закону №3773-VI).

Механізм оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання передбачений Порядком №322.

Відповідно до п.1,2 Порядку №322 передбачено, що посвідка на тимчасове проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні. Посвідка виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.

Підпунктом 1 пункту 3 Порядку №322 встановлено, що посвідка оформляється іноземцям або особам без громадянства, які на законних підставах тимчасово перебувають на території України на підставі заяв-анкет, поданих ними особисто.

Згідно з пп. 3 п. 7 Порядку №322 передбачено, що у разі закінчення строку дії посвідки здійснюється її обмін.

При цьому, посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується у разі закінчення строку її дії або прийняття рішення про обмін посвідки до закінчення строку її дії (п.п.7 п.71 Порядку №322).

Відповідно до п.9 Порядку №322 визначено, що оформлення (у тому числі замість втраченої або викраденої), обмін посвідки здійснюється територіальними органами/територіальними підрозділами ДМС.

Положеннями пунктів 21,22 Порядку №322 встановлено, що працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта під час приймання документів від іноземця або особи без громадянства перевіряє повноту поданих іноземцем або особою без громадянства документів, зазначених у пунктах 32, 33 і 39 цього Порядку, відповідність їх оформлення вимогам законодавства, своєчасність їх подання, наявність підстав для оформлення та видачі посвідки, наявність відмітки про перетинання державного кордону чи продовження строку перебування або наявність документа, що підтверджує законність перебування іноземця або особи без громадянства в Україні, звіряє відомості про іноземця або особу без громадянства, зазначені в паспортному документі іноземця або документі, що посвідчує особу без громадянства, з даними, що містяться в заяві-анкеті.

У разі відповідності поданих документів вимогам цього Порядку працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта з використанням електронного цифрового підпису та із застосуванням засобів Реєстру формує заяву-анкету (в тому числі здійснює отримання біометричних даних, параметрів). Реєстрація заяви-анкети здійснюється із застосуванням засобів Реєстру під час її формування.

Згідно з пунктами 35 та 36 Порядку №322 передбачено, що після прийняття до розгляду заяви-анкети та доданих до неї документів працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС здійснює заходи з ідентифікації особи, на ім`я якої оформляється посвідка, а також перевірку інформації, зазначеної нею в заяві-анкеті, та поданих документів.

Ідентифікація особи здійснюється на підставі даних, отриманих з баз даних Реєстру, та відомчої інформаційної системи ДМС.

Перевірка відсутності майнових зобов`язань перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов`язані з попереднім примусовим поверненням чи видворенням за межі України або реадмісією, проводиться з використанням Єдиного реєстру боржників та відомчої інформаційної системи ДМС.

У разі необхідності підтвердження відомостей з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть до Мін`юсту в електронній формі захищеними каналами зв`язку надсилаються відповідні запити, відповідь на які Мін`юст надає протягом трьох робочих днів з дня надходження таких запитів. У разі відсутності можливості надіслання запитів у електронній формі запити надсилаються у паперовій формі.

У разі необхідності підтвердження інших відомостей про іноземця або особи без громадянства або дійсності поданих ними документів надсилаються запити до відповідних державних органів або їх територіальних органів (підрозділів), які надають відповідь протягом трьох робочих днів з дня надходження такого запиту.

Відповідно до пункту 41 Порядку №322 передбачено, що працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, на якого згідно з його службовими обов`язками покладаються функції з оформлення посвідки, вчиняє дії, передбачені пунктами 35 і 36 цього Порядку, і приймає до розгляду заяву-анкету та додані до неї документи.

Згідно з п.42 Порядку №322 визначено, що рішення про оформлення, обмін посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих ними документів та у разі відсутності підстав для відмови в її оформленні.

Пункт 61 Порядку №322 містить вичерпний перелік підстав для відмови в оформленні та видачі посвідки, серед яких є саме: виявлено факти невиконання іноземцем або особою без громадянства рішення суду чи державних органів, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов`язані з попереднім примусовим поверненням чи примусовим видворенням за межі України або реадмісією, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в`їзду в Україну (підпункт 10 пункту 61 Порядку №322).

Копія рішення про відмову в оформленні чи видачі посвідки із зазначенням причин відмови не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його прийняття видається іноземцеві або особі без громадянства під розписку чи надсилається рекомендованим листом такій особі і приймаючій стороні - пункт 62 Порядку №322.

Аналізуючи вищенаведені приписи чинного законодавства, можна дійти висновку, що за наведеними нормами визначені права та повноваження підрозділу ДМСУ щодо перевірки обставин вказаних у заяві-анкеті особи та доданих до неї документів, у тому числі, і шляхом надсилання запитів до відповідних державних органів або їх територіальних органів та саме на територіальні органи ДМС покладено обов`язок прийняття рішень за такими заявами.

При цьому, наведеними нормами також визначено обов`язок відповідача, як суб`єкта владних повноважень, прийняти рішення про відмову в оформленні чи видачі посвідок із зазначенням причин відмови.

Так, судом установлено, що позивач 25.06.2024р., який уклав шлюб із ОСОБА_2 (громадянкою України) на підставі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 24.05.2018р., у зв`язку із закінченням строку дії посвідки на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_1 (строком дії до 02.06.2024р.), звернувся до ГУ ДМС в Дніпропетровській області із заявою-анкетою №105148677 про обмін посвідки на тимчасове проживання, у зв`язку із закінченням строку її дії (а.с.34, 39, 42).

За результатами розгляду вищенаведеної заяви позивача, відповідачем 05.07.2024р. було прийнято рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання позивачеві за № НОМЕР_3 на підставі підпункту 10 пункту 61 Порядку №322 (а.с.9,61-62).

Тобто, досліджений судом наведений вище зміст оспорюваного рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання містить посилання лише на підпункт 10 пункту 61 Порядку №322, проте, відомості про зазначення причин такої відмови у ньому відсутні (а.с.9, 61-62).

За викладених обставин та враховуючи проаналізовані вищенаведені приписи чинного законодавства щодо процедури прийняття рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання в Україні у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачем при прийнятті оспорюваного рішення у його тексті не було зазначено причин відмови, що є недотриманням та порушенням процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень, яка визначена у пункті 62 Порядку №322.

Окрім того, слід зазначити, що за сталою судовою практикою та загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто, наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Прийняття безмотивованого рішення (що відбулося у даному випадку) відносно позивача, позбавляє його права на обізнаність причин прийняття відносно нього негативного рішення, спростування доводів суб`єкта владних повноважень, ефективного захисту своїх прав.

Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини від 20.10.2011 року у справі «Рисовський проти України» дії суб`єкта владних повноважень щодо втручання або обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка вирішення органу влади повинна бути чіткою та зрозумілою, як і можливі наслідки.

Європейський суд з прав людини також підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (пункт 71 рішення ЄСПЛ).

Також і в рішенні Європейського Суду з прав людини від 10.02.2010 року у справі «Серявін та інші проти України» суд вказав, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Таким чином, у даному випадку, відповідач (суб`єкт владних повноважень) не міг уникнути свого обов`язку щодо необхідності зазначення причин відмови у оспорюваному рішенні, що передбачено процедурою оформлення такого рішення, встановленою пунктом 62 Порядку №322.

Також, роблячи наведені висновки, судом враховується і те, що позивачем були виконані у добровільному порядку постанови Добропільського міськрайонного суду у Донецькій області від 21 грудня 2023р. №227/3379/23 та від 10 січня 2024р. №227/3639/23, за якими його було притягнуто до адміністративної відповідальності та накладені адміністративні стягнення у вигляді штрафів, які, в свою чергу, були сплачені позивачем в повному обсязі ще у грудні 2023р. та у січні 2024р. відповідно до наявних у справі копій банківських квитанцій №4, №5 від 22.12.2023р. та №38, №39 від 10.01.2024р., що підтверджує факт виконання останнім рішень суду (на момент звернення позивача із заявою до відповідача (25.06.2024р.)) та відсутність майнових зобов`язання перед державою (а.с.13-зворот - 14).

Окрім цього, досліджений судом зміст листа №47105 від 23.08.2024р. Добропільського відділу державної виконавчої служби свідчить про те, що предмети торгівлі були вилучені у позивача відповідно до протоколів огляду та вилучення від 24.11.2023р. та від 20.12.2023р. і не перебувають у його розпорядженні, а тому посилання відділу державної виконавчої служби на неможливість здійснення заходів по розпорядженню алкогольними напоями в порядку, передбаченому законодавством та неможливість закінчення виконавчого провадження з причин зміни місця розташування Добропільського ВДВС у Покровському районі Донецької області та запровадження дистанційної роботи органу поза межами будівлі ДВС не є підставами не вжиття органом ДВС заходів, направлених на конфіскацію предметів торгівлі, які були вилучені у позивача за протоколами огляду та вилучення від 24.11.2023р., від 20.12.2023р., згідно з п.9 ч.1 ст.39 Закону №1404-VIII, оскільки вказана норма таких причин не містить та, у цьому випадку, тягар відповідальності за невиконання органами ДВС своїх повноважень не може бути покладений на позивача, з урахуванням того, що зазначені обставини не залежать від його волі та позивач не може на них вплинути(а.с.9-зворот - 10).

За викладених обставин та враховуючи, що із досліджених вище копій документів встановлено оформлення відповідачем оспорюваного рішення без дотримання процедури, визначеної пунктом 62 Порядку №322 (не зазначення у рішенні причин відмови), що призвело до порушення права позивача на обізнаність причин прийняття щодо нього негативного рішення, та з урахуванням того, що позивач виконав у повному обсязі рішення суду, сплативши відповідні адміністративні штрафи у грудні 2023р. та у січні 2024р., що підтверджено вище дослідженими копіями банківських квитанцій, суд приходить до висновку, що недотримання відповідачем наведеної процедури оформлення оспорюваного рішення та не врахування відповідачем всіх обставин, які мали значення для прийняття рішення є обґрунтованими підставами для визнання його протиправним та скасування.

У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Однак, відповідачем у ході судового розгляду справи не було доведено жодними належними, достатніми та достовірними доказами правомірність прийняття оспорюваного рішення з урахуванням аналізу обставин, встановлених судом та норм вищенаведеного законодавства у наведеній сфері правовідносин у відповідності до вимог ст.72-77 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, відповідачем не були враховані всі обставини, які мали значення для прийняття оспорюваного рішення, а саме: не досліджено факт виконання рішень суду у вигляді сплати позивачем всіх адміністративних штрафів, які підкріплені копіями банківських квитанцій про їх сплату, що призвело до подальших порушень прав позивача та винесення рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши за критеріями, встановленими ч.2 ст.2 наведеного Кодексу, правомірність прийняття відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, оспорюваного рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання в Україні позивачеві, суд приходить до висновку, що спірне рішення прийняте відповідачем без дотримання процедури, встановленої пунктом 62 Порядку №322, а тому таке спірне рішення прийняте не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Таким чином, оскільки судом встановлено, що рішення №2600 від 05.07.2024р., про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання в Україні не містить вказівки на конкретну причину відмови позивачу в оформленні та видачі йому посвідки, а також, з урахування того, що відповідачем було не повному обсязі враховані всі обставини при прийнятті оспорюваного рішення, зокрема, не враховано обставини щодо сплати позивачем всіх наявних адміністративних штрафів, що мало значення для прийняття спірного рішення, а відповідно, оспорюване рішення не може вважатися таким, що відповідає критеріям, визначеним частиною 2 статті 2 КАС України, у зв`язку із чим є таким що порушує права та інтереси позивача, тому підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Що стосується позовних вимог позивача в частині зобов`язання відповідача прийняти рішення, яким оформити (видати) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянину Республіка Грузія, посвідку на тимчасове проживання, то в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2022 №1202 «Деякі питання реалізації актів законодавства у сфері міграції в умовах воєнного стану» (далі - Постанова КМУ №1202) встановлено, що посвідки на тимчасове чи постійне проживання, крім тих, які оформлені громадянам російської федерації, строк дії яких закінчився або які підлягають обміну відповідно до законодавства після 24 лютого 2022 р., підтверджують законні підстави для тимчасового чи постійного проживання в Україні та право на в`їзд в Україну на період воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення чи скасування.

Так, як встановлено судом зі змісту копії наявної у матеріалах справи посвідки на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_1 , позивачеві відповідна посвідка була видана з підстав 04/14 02.06.2023р. зі строком її дії до 02.06.2024р. (а.с.7).

А отже, із аналізу наведених приписів та встановлених судом обставин у цій справі у їх сукупності, слідує, що правомірність перебування позивача, який є громадянином Грузії, на території України та продовження строку дії його посвідки на тимчасове проживання в Україні на період воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення чи скасування, прямо передбачена та підпадає під дію Постанови КМУ №1202.

При цьому, слід зазначити, що станом на дату виникнення спірних правовідносин (05.07.2024р.) воєнний стан в Україні не припинений та не скасований, а тому, строк дії посвідки на тимчасове проживання на території України, виданої позивачеві, є продовженим та позивач на законних підставах перебуває на території України з урахуванням вищенаведених вимог Постанови КМУ №1202.

Таким чином, із наведеного суд приходить до висновку, що посвідка на тимчасове проживання в України № НОМЕР_1 , видана ОСОБА_1 02.06.2023р. з терміном дії до 02.06.2024 підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні та право на в`їзд в Україну на період воєнного стану в Україні та протягом 30 календарних днів з дня його припинення чи скасування для позивача.

Роблячи такий висновок, судом враховується і те, наведена посвідка № НОМЕР_1 терміном дії до 02.06.2024 перебуває у позивача (копія її надана позивачем до позову), а відповідно, вона не була ні вилучена у позивача, ні скасована посадовими особами відповідача у встановленому законодавством порядку відповідно до вимог п. 63 постанови КМУ №322.

Окрім того, слід зазначити, що і матеріали справи не містять доказів внесення до бази даних Реєстру інформацію про визнання недійсною, вилучення та знищення посвідки, відповідно до п.71 постанови КМУ №322.

Наведені встановлені судом обставини про те, що посвідка № НОМЕР_1 , видана ОСОБА_1 02.06.2023р. з терміном дії до 02.06.2024р. вважається дійсною на період воєнного стану в Україні та протягом 30 календарних днів з дня його припинення чи скасування у відповідності до вимог Постанови КМУ №1202 підтверджено і самим відповідачем у його відзиві на позов (а.с.31-зворот).

Таким чином, суд приходить до висновку, що посвідка на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_1 від 02.06.2023р., видана позивачеві, є дійсною на період воєнного стану в Україні та протягом 30 календарних днів з дня його припинення чи скасування в силу положень Постанови КМУ від 21.10.2022 № 1202.

А відповідно, позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача прийняти рішення, яким оформити (видати) йому посвідку на тимчасове проживання є передчасними та задоволенню не підлягають.

Тому, враховуючи зазначене, у задоволенні позовних вимог у наведеній частині позивачеві слід відмовити.

Приймаючи до уваги все вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на користь позивача судові витрати позивача по сплаті судового збору понесені позивачем згідно квитанції ID: 8842-7231-9268-3644 від 04.09.2024р. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 484 грн. 48 коп., виходячи із розрахунку: сума сплаченого судового збору у розмірі 968,96 грн. (за подання позову у електронній формі застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору) згідно до вимог ч.3 ст.4 Закону України «Про судовий збір»/2 (а.с.6).

Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення №2600 від 05.07.2024р., зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 05 липня 2024 року №2600 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання ОСОБА_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (49000, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. В. Липинського, 7, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) - судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 484, 48 грн. (чотириста вісімдесят чотири гривень 48 копійок).

Рішення суду може бути може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва