Справа № 420/12633/24
Суддя: Хом'якова В.В.
Дата ухвалення: 2025-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Вікторії ХОМ`ЯКОВОЇ, розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до військової частини НОМЕР_1

про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач) , в якому просив визнати протиправною бездіяльність військової частини щодо невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, та стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 216 265,89 грн.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що у період проходження служби позивачу не в повному обсязі та несвоєчасно виплачувалась індексація грошового забезпечення, внаслідок чого він неодноразово звертався до суду за примусовим стягненням. Отже, індексація як складова частина грошового забезпечення була виплачена несвоєчасно, тому за період прострочення він має право для нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні.

Провадження у справі відкрито 24.01.2024. Вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач правом на надання відзиву не скористався, про відкриття провадження у справі був повідомлений належним чином за адресою, яка вказана в Єдиному державному демографічному реєстрі, що підтверджується відповідними доказами наявними у матеріалах справи.

Згідно з частиною другою статті 175 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Згідно ч.5 ст.262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Оскільки від сторін не надходило клопотання про розгляд справи в судовому засіданні, суд розглядає справу в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи за наданими доказами, суд встановив, що ОСОБА_1 з 30.12.2016 до 22.02.2021 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді заступника командира батальйону з повітряно-десантної підготовки-начальник повітряно - десантної служби.

Наказом Командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 04.02.2021 №23 позивача звільнено з військової служби в запас відповідно до підпункту "а" (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Наказом командира військової НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 22.02.2021 № 48 позивач виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з 22.02.2021.

Станом на день звільнення та виключення позивача зі списків особового складу військової частини, в період з 01.03.2018 до 22.02.2021 ОСОБА_1 не було виплачено поточну індексацію та різницю між сумою індексації належної до виплати в місяці підвищення доходу (березні 2018 року) і розміром підвищення грошового забезпечення в березні 2018 року.

03.08.2021 ОСОБА_1 звернувся із відповідним позовом до суду. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11.10.2021р. у справі №420/13758/21 ухвалено: зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 30.12.2016 по 28.02.2018. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31.03.2022 у справі №420/13758/21 вказане судове рішення було залишено без змін.

19.07.2023 ОСОБА_1 звернувся до суду із наступним позовом про стягнення індексації-різниці. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29.08.2023р. у справі №420/18279/23 ухвалено: зобов`язати військову частини НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату на користь ОСОБА_1 індексації-різниці за період з 01.03.2018 по 22.02.2021 відповідно до абз.4 п.5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08.11.2023 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2023 року - залишено без задоволення.

29.03.2024 ОСОБА_1 отримав від військової частини НОМЕР_1 індексацію-різницю в сумі 126 337,08 грн. Вказані кошти виплачені на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.08.2023 у справі №420/18279/23.

17.07.2023 ОСОБА_1 було подано до суду позов про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок за наслідком несвоєчасної виплати йому індексації грошового забезпечення (поточної індексації) за період з 30.12.2016 року по 28.02.2018 року у справі №420/16184/22. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30.11.2023р. у справі №420/17993/23 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 серпня 2023 року - змінено з підстав, викладених у цій постанові, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції: "Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні - задовольнити частково. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 23.02.2021 до 23.08.2021 у розмірі 16 841,94 грн. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено".

Через несвоєчасну виплату індексації-різниці в сумі 126337,08 грн. за період 01.03.2018 по 22.02.2021 ОСОБА_1 просить стягнути середній заробіток і відповідно до вимог ст.116, 117 Кодексу законів про працю України в розмірі 216 265,89 грн., виходячи із середньоденного заробітку 717 грн. 35 коп. та кількості днів прострочення з 23.02.2021 по 28.03.2024., з урахуванням співвідношення невиплаченої своєчасно суми індексації-різниці до всієї суми, яка полягала виплаті на день звільнення.

При розрахунку середнього заробітку позивач керувався судовою практикою Верховного Суду, яка передбачала різне правове регулювання порядку стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільнення за ст. 117 Кодексу законів про працю. В позові зазначено, що з урахуванням виплаченої ОСОБА_1 29.03.2024 індексації- різниці за рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29.08.2023 у справі №420/18279/23 загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складає 549 626,63 грн., з яких: грошове забезпечення 368 675,27 грн. (67,08%) + індексація грошового забезпечення у загальному розмірі 54 614,28 грн. (виплачена на виконання рішень суду у справі №420/16184/22 та у справі 420/13758/21) (9,93%) + індексація-різниця у загальному розмірі 126 337,08 грн. (виплачена на виконання рішення суду у справі №420/18279/23) (22,99%).

Період з 23.02.2021 по 18.07.2022 (до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ (далі - Закон № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто, без обмеження строком виплати у шість місяців. Період з 19.07.2022р. по 28.03.2024р. (день, що передує дню остаточного розрахунку) регулюється вже чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати середнього заробітку працівникові шістьма місяцями.

Розрахунок середнього грошового забезпечення за період з 23.02.2021 по 18.07.2022 позивачем здійснено наступним чином: кількість днів у періоді становить: 511 календарних днів. Загальна сума середнього грошового забезпечення за період з 23.02.2021 по 18.07.2022 становить: 511 днів х 717,35 грн. (середньоденний заробіток) = 366 565,85 грн.

Загальний розмір належних позивачеві виплат при звільненні складає 549 626,63 грн. (загальна сума фактично виплачених коштів при звільненні згідно довідки про грошове забезпечення; поточної індексації та індексації-різниці). Розмір індексації-різниці становить 126 337,08 грн. (виплачена 29.03.2024 на виконання рішення суду у справі №420/18279/23). Таким чином частка несвоєчасно виплаченої індексації-різниці становить 22,99%.

Сума середнього грошового забезпечення за період з 23.02.2021 по 18.07.2022 з урахуванням принципу співмірності становить: 511 днів х 717,35 грн. (середньоденний заробіток) х 22,99%. = 84 273,49 грн.

Розрахунок середнього грошового забезпечення за період з 19.07.2022р. по 28.03.2024р. (день, що передує дню остаточного розрахунку) здійснений позивачем наступним чином:

З урахуванням законодавчого обмеження компенсації шестимісячним строком кількість днів у періоді (з 19.07.2022 по 18.01.2023) становить 184 дні.

Загальна сума середнього грошового забезпечення з урахуванням законодавчого обмеження компенсації шестимісячним строком (з 19.07.2022 по 18.01.2023) становить: 184 дні х 717,35 грн. (середньоденний заробіток) = 131 992,40грн.

Загальна сума середнього грошового забезпечення, на яку має право позивач відповідно до статті 117 КЗпП України в редакціях до набрання чинності 19 липня 2022 року Законом № 2352-ІХ і після цього, становить 216 265,89 грн. =84 273,49 грн. + 131 992,40 грн.

Надаючи оцінку правомірності відмови відповідача щодо виплати середнього заробітку за час затримки виплати грошових коштів, суд вважає за необхідне врахувати наступні обставини та положення законодавства.

Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи лише на підставі закону в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон №2011-ХІІ).

Приписами ст.1 Закону №2011-ХІІ встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно ч.2 ст.1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (ст.2 Закону № 2011-XII).

Частиною другою, третьою статті 9 Закону №2011-ХІІ обумовлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, встановлено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Спірні правовідносини між сторонами склались з приводу відповідальності роботодавця за невчасний розрахунок при звільненні з військової служби.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовано положеннями спеціального законодавства.

У той же час такі питання унормовано положеннями Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України приписи спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд приходить до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення позивача з військової служби.

З урахуванням наведеного, положення статей 116, 117 КЗпП України поширюються на спірні правовідносини.

Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст.117 КЗпП у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Така редакція ст. 117 КЗпП України діє з 19.07.2022.

До цього ст. 116 КЗпП України мала наступну редакцію "При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, роботодавець в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму". А ст. 117 КЗпП України передбачала: " В разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору".

Спір у цій справі стосується стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, в редакції якої у спірному періоді відбулися зміни на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 №2352-ІХ.

За обставин цієї справи остаточний розрахунок з позивачем всіх належних сум при звільненні, зокрема індексації-різниці грошового забезпечення, здійснений відповідачем лише 29.03.2024 на виконання рішення суду у справі № 420/18279/23, а періодом, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачеві сум, є проміжок часу з 23.02.2021 (з дня, наступного за датою звільнення) по 28.03.2024 включно.

Коли спірний період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні одночасно охоплюється дією редакцій статті 117 КЗпП України, як до змін, внесених Законом № 2352-ІХ та і після їх внесення, то за такого правового врегулювання спірний період варто умовно поділяти на 2 частини: до набрання змінами чинності 19.07.2022 і після цього.

У цій справі період з 23.02.2021 до 19.07.2022 (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців.

Проте, період з 19.07.2022 по 22.11.2023 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Таким чином, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка висловлена в постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Як вбачається із матеріалів справи, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду у справі № №420/18279/23 від 29.08.2023 на розрахунковий рахунок позивача 29.03.2024 перераховані кошти в розмірі 126 337,08 грн.

Отже, оскільки повний розрахунок з позивачем фактично було проведено не у день його звільнення з військової служби, то останній, відповідно до ст.117 КЗпП України, дійсно має право на виплату йому середнього заробітку за період затримки повного розрахунку.

З огляду на вказане, суд вважає, що період затримки повного розрахунку при звільненні становить з 23.02.2021 по 28.03.2024 (з наступного дня після дати виключення зі списків особового складу до моменту остаточного розрахунку).

Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100, відповідно до п.2 якої її дія поширюється на підприємства, установи і організації незалежно від форми власності, а також на фізичних осіб - підприємців та фізичних осіб, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників.

Враховуючи обставини справи, та згідно положень ст.117 КЗпП України, у спірних відносинах підлягає застосовуванню Порядок №100, як такий що визначає порядок обчислення середньої заробітної плати.

Абзацом 3 п.2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає доведеним наявність підстав для визнання дій відповідача відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні протиправними.

Як вбачається з довідки від 01.02.2024 № 0989/10/320 про грошове забезпечення позивача:

грошове забезпечення позивача за грудень 2020 року становить - 22 237,86 грн. (оскільки відповідно до п.4 пп. б) Порядку №100 матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не враховується при обчисленні середньої заробітної); грошове забезпечення за січень 2021 року - 22 245,38 грн. Кількість календарних днів - 62.

Таким чином, середньоденний заробіток (грошове забезпечення) дорівнює: 717 грн. 47 коп. (22 237,86 грн.+ 22 245,38 грн./62 дн.)

Розмір відшкодування за несвоєчасний розрахунок при звільненні позивача необхідно обчислювати шляхом множення розміру середньоденного грошового забезпечення (середнього заробітку) позивача перед його звільненням з військової служби на період затримки виплати індексації.

Оскільки у справі ОААС № 420/17993/23 вже був стягнутий середній заробіток за період прострочення 23.02.2021 до 23.08.2021 (182 кал.дня), суд вважає, що подвійне стягнення середнього заробітку за один й той самий період є неможливим, тому період прострочення становить (329 дн. =511 дн. - 182 дн.)

Суд розраховує середній заробіток за період з 24.08.21 по 18.07.2022 (до дня змін редакції ст. 117 КЗпП України), або 329 календарних днів. Середній заробіток за цей період прострочення виплати індексації в сумі 126 337,08 грн. складає: 717грн. 47 коп.. х 329 днів = 236 047 грн. 63 коп.

Розрахунок середнього грошового забезпечення за період з 19.07.2022 по 28.03.2024 (день, що передує дню остаточного розрахунку) з урахуванням законодавчого обмеження компенсації шестимісячним строком кількість днів у періоді становить 184 дні. Сума середнього грошового забезпечення з урахуванням законодавчого обмеження компенсації шестимісячним строком становить: 184 дні х : 717грн. 47 коп. (середньоденний заробіток) = 132014 грн. 48 коп.

Отже, загальна сума середнього грошового забезпечення, відповідно до статті 117 КЗпП України в редакціях до набрання чинності 19 липня 2022 року Законом № 2352-ІХ і після цього, становить 368062 грн. 11 коп. =236047 грн. 63 коп. +132014 грн. 48 коп.

Суд вважає, що в даному випадку необхідно застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст.117 КЗпП України (що відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постановах від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц, від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 та від 18.03.2020 року у справі №711/4010/13), з огляду на наступне.

Враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності , виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Суд при розгляді даної справи, зокрема, враховує, що сума індексації у порівнянні із загальним розміром належних позивачеві виплат при звільненні, у відсотковому відношенні становить 22,99 % виходячи з такого розрахунку:

126 337,08 грн. : 549 626,63 грн. (загальна сума фактично виплачених коштів при звільненні згідно довідки про грошове забезпечення 368675 грн. 27 коп. + 54614,28 гривень поточної індексації, сума виплачена на виконання рішень суду + індексації-різниці 126 337,08 грн.) х 100% = 22.99%.

Таким чином частка несвоєчасно виплачених коштів (індексації-різниці) при звільненні позивача становить 22,99%.

Сума середнього грошового забезпечення за весь спірний період з 24.08.2021 по день виплати індексації-різниці з урахуванням принципу співмірності становить: 368062 грн. 11 коп. х 22,99%. = 84617 грн. 48 коп.

Суд приймає до уваги, що позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення у зв`язку із звільненням в лютому 2021 року , на момент проходження військової служби та звільнення позивач не мав претензій щодо остаточного розрахунку, зокрема невиплати індексації-різниці, доказів звернення до відповідача в період служби та до звільнення або одразу після звільнення позивач не надав. З позовом щодо виплати індексації позивач звернувся тільки у серпні 2021 року, між тим, приписами ч.1 ст.233 КЗпП України було визначено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, при цьому позивач ніяким чином не зазначає про поважні причини несвоєчасного звернення до суду після звільнення за захистом своїх прав.

Також суд враховує, що відповідач не є самостійним розпорядником бюджетних коштів; враховуючи специфіку фінансування військових частин, порядку підпорядкування та виконання управлінських директив, отримання індексації грошового забезпечення військовослужбовці реалізовували виключно через судові рішення, що мало місце і у випадку позивача.

Щодо застосування принципи розумності, справедливості та пропорційності, то аналіз висновків Конституційного Суду України, викладених у його рішеннях, свідчать про те, що вказані принципи є невід`ємною частиною верховенства права. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Всі елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права.

Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності. Правова держава, вважаючи відповідальність виправною, має використовувати не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи.

Співвідношення між поставленою метою та засобами її досягнення має відповідати вимогам принципу домірності, який забезпечує справедливий баланс між вимогами захисту загального інтересу та потребою забезпечити індивідуальні права особи.

Одним із елементів верховенства права є принцип пропорційності, який означає, зокрема, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними з нею.

Принцип верховенства права, зокрема така його вимога, як принцип домірності, є взаємопов`язаними фундаментальними засадами функціонування усієї юридичної системи України,

Отже, конкретні санкції як відповідальність за порушення мають бути справедливими та відповідати принципові домірності, тобто законодавець має визначати механізм відповідальності з урахуванням їх виправданості та потреби для досягнення легітимної мети, беручи до уваги вимоги адекватності наслідків (у тому числі для особи, до якої вони застосовуються).

Нарешті принципи розумності, справедливості та пропорційності повинні бути застосовані враховуючи, що в Україні запроваджений воєнний стан, в якому Україна знаходиться третій рік, не обґрунтоване навантаження на Державний бюджет не є розумним.

Зважаючи на вказані обставини, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі - загальний розмір середнього заробітку за період прострочення складає 84617 грн. 48 коп., що в 4 рази перевищує середньомісячне грошове забезпечення позивача.

Саме така сума, на думку суду, є співмірною та пропорційною ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивача та заявлених ним до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. У відносинах між сторонами і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Крім того, суд вважає, що належним способом захисту прав позивача є стягнення середнього заробітку з відповідача, підстави для визнання протиправної бездіяльності відповідача та зобов`язання останнього нарахувати середній заробіток, з огляду на вирішення спору про належні позивачу виплати судом, відсутні.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Статтею 76 КАС України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши надані докази у їх сукупності, враховуючи встановлені судом обставини, наведені вищі висновки у змісті рішення, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відтак, на підставі ст.8 КАС України, згідно якої, усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст.9 КАС України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, з`ясувавши обставини у справі, перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Судові витрати по справі відсутні, оскільки позивач має пільгу щодо сплати судового збору.

Керуючись. ст. ст. 243-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити позов ОСОБА_1 частково.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період 24.08.21 по 28.03.2024 включно у сумі 84617 грн. 48 коп. (вісімдесят чотири тисячі шістсот сімнадцять гривень та 48 копійок)

В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Вікторія ХОМ`ЯКОВА