Справа № 440/14857/24
Суддя: А.О. Чеснокова
Дата ухвалення: 2025-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

. 15 січня 2025 року м. ПолтаваСправа № 440/14857/24

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чеснокової А.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

10.12.2024 позивач звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якій просить суд:

визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсій ного фонду України в Донецькій області № 7 від 26.11.2024 про відмову у призначенні пенсії за віком;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій облас ті зарахувати до страхового стажу період роботи позивача з 20.03.1993 по 02.09.1998 згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 20.03.1982, довідки ВП "ШАХТА ІМЕНІ ЧЕЛЮСКІНЦІВ" ДП "ДОНЕЦЬКА ВУГІЛЬ НА ЕНЕРГЕТИЧНА КОМПАНІЯ" про підтвердження трудового стажу;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій облас ті повторно розг лянути заяву позивача про призначення пенсії за віком від 15.11.2024 з урахуванням висновків суду.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що відповідач за результатами розгляду його заяви про призначення пенсії за віком відмовив у її задоволенні та не зарахував до пільгового страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 20.09.1993 по 02.09.1998, а також до загального страхового стажу період роботи з 20.09.1993 по 13.12.1993 та прийняв спірне рішення. Переконання позивача у протиправності відмови органа Пенсійного фонду стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 16.12.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, яку призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи; до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, залучено Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області.

07.01.2025 до суду надійшов відзив на позов, у якому відповідач проти позову заперечував, вказував на недостатність у позивача підтвердженої належним чином тривалості страхового стажу для призначення пенсії за віком у порядку статті 26 Закону № 1058, а тому позовні вимоги вважає безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають. Крім того пояснив, що надана на підтвердження пільгового страхового стажу (з 20.09.1993 по 02.09.1998) довідка не може вважатись документом, який належним чином підтверджує спірний період роботи позивача на роботах зі особливо шкідливими та особливо важкими умовами праці, оскільки остання не містить її номера та дати. Зауважив, що період роботи з 20.09.1993 по 13.12.1993 не зараховано до загального страхового стажу позивача через наявність виправлень у трудовій книжці запису щодо дати наказу про прийняття на роботу.

Справу за вказаним позовом розглянуто судом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося на підставі частини четвертої статті 229 вказаного Кодексу.

Дослідивши письмові докази і письмові пояснення сторін, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.

24.12.2022 позивач досяг 60-річного віку.

15.11.2024 ОСОБА_1 звернувся до територіального органа Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком, що сторонами не заперечується.

Зазначена заява позивача з урахуванням принципу екстериторіальності розглядалась Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області, яке прийняло рішення № 7 від 26.11.2024 про відмову в призначенні пенсії за віком у порядку статті 26 Закону № 1058. В обґрунтуваннях зазначеного рішення вказано на відсутність достатнього для призначення пенсії страхового стажу, а також зазначено, що надана на підтвердження пільгового страхового стажу (з 20.09.1993 по 02.09.1998) довідка не може вважатись документом, який належним чином підтверджує спірний період роботи позивача на роботах зі особливо шкідливими та особливо важкими умовами праці, оскільки остання не містить її номера та дати. Зауважив, що період роботи з 20.09.1993 по 13.12.1993 не зараховано до загального страхового стажу позивача через наявність виправлень у трудовій книжці запису щодо дати наказу про прийняття на роботу.

Позивач, вважаючи вищевказане протиправним, звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України № 1058 "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом. Зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 1058 цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного та соціального страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом та Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Відповідно до частини першої статті 24 Закону №1058 страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина друга статті 24 Закону № 1058).

Зав правилами частини першої статті 26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 01 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.

Відповідно до частини другої статті 26 Закону 1058 - у разі відсутності, починаючи з 01 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: з 01 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 років.

Починаючи з 01.01.2019 право на призначення пенсії за віком після досягнення 65 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема з 01.01.2027 року не менше 15 років.

Відповідно до статті 56 Закону України від 05.11.1991р. № 1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон № 1788) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків.

Відповідно до статті 62 Закону № 1788 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання зазначеного закону постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (надалі Порядок № 637).

Пунктами 1 та 2 Порядку № 637 встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до пункту 18 Порядок № 637 за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Пунктом 20 цього Порядку № 637 передбачено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5). У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. Додатково в довідці наводяться такі відомості, зокрема стосовно трактористів-машиністів підприємств сільського господарства (в тому числі колгоспів) - про безпосередню зайнятість у виробництві сільськогосподарської продукції. У разі відсутності правонаступника підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, здійснюється у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Мінсоцполітики та Мінфіном. Механізм підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремої категорії працівників у разі ліквідації підприємства, установи та організації без визначення правонаступника визначено Порядком підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 10 листопада 2006 року № 18-1 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 24.11.2006 за № 1231/13105 (надалі - Порядок № 18-1).

Так записами № 12-13 трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 20.03.1982 (далі - трудова книжка позивача) підтверджено, що позивач з 20.09.1993 по 14.12.1993 працював на роботах зі особливо шкідливими та особливо важкими умовами праці (помічником машиніста підземних установок з повним робочим днем під землею) з випробувальним строком 3 місяці.

Записом № 14 підтверджено, що після завершення випробувального строку позивача переведено на посаду машиніста підземних установок з повним робочим днем під землею.

Пільговий стаж позивача на роботах зі особливо шкідливими та особливо важкими умовами праці у спірному періоді підтверджується й іншими документами - довідкою ВП "ШАХТА ІМЕНІ ЧЕЛЮСКІНЦІВ" ДП "ДОНЕЦЬКА ВУГІЛЬ НА ЕНЕРГЕТИЧНА КОМПАНІЯ" про підтвердження трудового стажу, яка не містить дати та номеру.

Як зауважив відповідач запис № 12 трудової книжки позивача місить виправлення щодо дати наказу про прийняття позивача на посаду помічника машиніста підземних установок з повним робочим днем під землею) з випробувальним строком 3 місяці, що унеможливлює зарахування з 20.09.1993 по 14.12.1993 періоду як до загального так і до пільгового страхового стажу.

Спростовуючи такі висновки відповідача суд виходить з такого.

Відповідно до пункту 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок № 58 від 29.07.1993, затвердженої Міністерством праці України, Міністерством юстиції України і Міністерством соціального захисту населення України (далі по тексту - Інструкція № 58) усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження); записи виконуються арабськими цифрами; записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Суд не визнає дії відповідача правомірними з огляду на те, що громадянин не може здійснювати контроль та впливати на правильність оформлення трудової книжки, а тому не може нести і негативних наслідків порушення порядку її ведення.

Слід звернути увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової документації.

Судом встановлено, що позивачу належить трудова книжка серії НОМЕР_1 від 20.03.1982, яка, крім іншого, подавалась відповідачу для розгляду питання про призначення пенсії. Автентичність записів трудової книжки відповідачами не оспорюється. Вказана трудова книжки містить усі належним чином внесені записи про роботу позивача у спірному періоді. Такі записи не містять неточностей, які б давали підстави сумніватись у їх достовірності.

Принагідно суд зазначає, що частиною третьою статті 44 Закону № 1058-IV передбачено, що органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Отже, органи Пенсійного фонду України уповноважені самостійно витребовувати у підприємств, установ/ організацій) усі необхідні для вирішення питання про призначення пенсії особі документи, при цьому така вимога передує винесенню рішення щодо призначення пенсії, а не висувається у вже прийнятому рішенні про відмову у призначенні пенсії.

Матеріалами справи підтверджено, що в дослідженому випадку відповідач не скористався правом на збір додаткових документів, на перевірку чи уточнення необхідних обставин.

Таким чином, суд вважає достатніми підстави для зарахування періоду роботи позивача з 20.09.1993 по 14.12.1993 як до загального, так і до пільгового страхового стажу.

Що стосується доводів відповідача про неможливість зарахування пільгового стажу позивача періоду роботи за Списком № 1 на ВП "ШАХТА ІМЕНІ ЧЕЛЮСКІНЦІВ" ДП "ДОНЕЦЬКА ВУГІЛЬ НА ЕНЕРГЕТИЧНА КОМПАНІЯ" з 20.09.1993 по 02.09.1998 з тих підстав, що підтверджуюча пільговий стаж довідка не містить номера та дати, а трудова книжка Позивача не містить всієї необхідної інформації для зарахування до пільгового стажу (інформації про зайнятість повний робочий день під землею, накази про атестацію робочих місць, розділ, підрозділ Списків, робота на яких дає право на пільгове пенсійне забезпечення), а також з урахуванням того, що довідка видана підприємством, яке знаходиться на тимчасово непідконтрольній українській владі території, що виключає можливість проведення її перевірки.

Судом встановлено, що до заяви про призначення пенсії позивачем додано довідку ВП "ШАХТА ІМЕНІ ЧЕЛЮСКІНЦІВ" ДП "ДОНЕЦЬКА ВУГІЛЬ НА ЕНЕРГЕТИЧНА КОМПАНІЯ" про підтвердження трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, яка дійсно не містить відомостей реєстрації - дати та номеру. Крім того зазначена довідка видана підприємством, яке знаходиться на тимчасово непідконтрольній українській владі території.

Разом із тим суд не погоджується з відмовою відповідача зарахувати до пільгового стажу позивача періоду роботи за Списком № 1 на ВП "ШАХТА ІМЕНІ ЧЕЛЮСКІНЦІВ" ДП "ДОНЕЦЬКА ВУГІЛЬ НА ЕНЕРГЕТИЧНА КОМПАНІЯ" з 20.09.1993 по 02.09.1998 з огляду на таке.

По-перше, на переконання суду відомості трудової книжки належним чином підтверджують факт достатності у позивача пільгового стажу для призначення пенсії на підставі Закону № 1058-IV.

По-друге, судом не визнаються обґрунтованими доводи відповідача про неможливість здійснити перевірку відомостей вищевказаної довідки через розміщення підприємства, з яким позивач перебував у трудових відносинах у спірному періоді, на території не підконтрольній українській владі, оскільки право на пенсію позивача не може ставитись у залежність від викладених обставин.

Частинами першою та другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Неприпустимість визнання деяких документів, які були видані на території, неконтрольованій законною владою, недійсними та такими, що не набули законної сили, підтверджується практикою Європейського суду з прав людини, яка викладена в рішенні у справі "Лоізіду проти Туреччини".

У вказаній справі Європейський Суд з прав людини зазначив, що "за наявності фактично існуючих незаконних утворень на території неконтрольованій законній Владі міжнародне право визнає законність деяких юридичних домовленостей та дій, наприклад, реєстрація народження, смерті або шлюбу, наслідки яких можуть бути проігноровані лише на шкоду жителям тієї чи іншої території".

Крім того, Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (пункт 53 рішення у справі "Ковач проти України", пункт 59 рішення у справі "Мельниченко проти України", пункт 50 рішення у справі "Чуйкіна проти України", тощо).

Вищевикладене не означає, що суд має приймати рішення на користь людини кожного разу, коли вона про це просить, але суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними, тобто, людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично.

Більше того відповідно до статті 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою. А в статті 1 Протоколу № 12 цієї Конвенції передбачена загальна заборона дискримінації: "1. Здійснення будь-якого передбаченого законом права забезпечується без дискримінації за будь-якою ознакою, наприклад за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національної меншини, майнового стану, народження або за іншою ознакою. 2. Ніхто не може бути дискримінований будь-яким органом державної влади за будь-якою ознакою, наприклад за тими, які зазначено в пункті 1".

Слід зазначити, що дискримінація може бути прямою (рішення, дії або бездіяльність, що призводять до випадку, коли до особи та/або групи осіб за їх певними ознаками ставляться менш прихильно, ніж до інших осіб в аналогічній ситуації) та непрямою (рішення, дії або бездіяльність, правові норми або критерії оцінки, умови чи практика, які формально є однаковими, але під час здійснення чи застосування яких виникають чи можуть виникнути обмеження або привілеї стосовно особи та/або групи осіб за їх певними ознаками, крім випадків, якщо такі дії або бездіяльність, правові норми або критерії оцінки, умови чи практика об`єктивно виправдані метою забезпечення рівних можливостей для окремих осіб чи груп осіб реалізовувати рівні права і свободи, надані їм Конституцією та законами України).

Так, у справі "Тлімменос проти Греції" (Thlimmenos v. Greece, рішення від 06.04.2000, заява № 34369/97) Європейський Суд з прав людини наголосив, що згідно зі статтею 14 Конвенції право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, порушується, коли Держави ставляться по-різному до осіб в аналогічних ситуаціях, не забезпечуючи при цьому об`єктивного та розумного виправдання. Однак це не єдиний аспект заборони дискримінації у статті 14 Конвенції. Право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, також може бути порушене, коли Держави, не маючи об`єктивних і розумних підстав, не застосовують різний підхід до осіб, які перебувають у ситуаціях, що істотно відрізняються.

Аналогічний підхід закріплено в національному праві. Так, відповідно до Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" формами дискримінації є: пряма дискримінація, непряма дискримінація, підбурювання до дискримінації, пособництво у дискримінації, утиск (стаття 5). Відповідно до статті 1 цього Закону непряма дискримінація ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Судом встановлено, що позивач у цій справі здобув пільговий стаж, який дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1, на підприємстві, яке розташоване в населеному пункті, на території якого органи державної влади України наразі не здійснюють свої повноваження, та яке не перереєстроване на підконтрольній території. Під час звернення до територіального органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах свій пільговий трудовий стаж позивач підтвердив записами в трудовій книжці, довідкою про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, виданою ВП "ШАХТА ІМЕНІ ЧЕЛЮСКІНЦІВ" ДП "ДОНЕЦЬКА ВУГІЛЬ НА ЕНЕРГЕТИЧНА КОМПАНІЯ", випискою з наказу ВП "ШАХТА ІМЕНІ ЧЕЛЮСКІНЦІВ" ДП "ДОНЕЦЬКА ВУГІЛЬ НА ЕНЕРГЕТИЧНА КОМПАНІЯ" щодо пільгового пенсійного забезпечення № 191 від 15.03.1995.

Таким чином, позиція відповідача, яка є виправданою в звичайній ситуації, оскільки остання формально базується на положеннях пункту 20 Порядку № 637, та має на меті підтвердження тривалості роботи на посадах і роботах, указаних в трудовій книжці, становить дискримінаційне поводження відноcно осіб, які здобули пільговий стаж на підприємствах, що наразі розташовані на непідконтрольній українській владі території, а отже за такого підходу позбавляються права на пенсійне забезпечення.

З урахування вищевикладеного, суд вважає, що дії відповідача, які за звичайних умов можуть бути цілком обґрунтованими, в особливій ситуації позивача є проявом непрямої дискримінації.

Крім того, хоча дії відповідача формально ґрунтуються на положеннях підзаконного нормативного акта та переслідують легітимну мету, в дослідженому випадку є явно непропорційними, тобто вчиненими без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія). Отже, такі дії в цій ситуації є явно непропорційними заявленій легітимній меті, а тому їх не можна вважати такими, що вчинені обґрунтовано, добросовісно та розсудливо, адже відповідач не врахував усі обставини, що мають значення для прийняття рішення, зокрема, обмежені можливості позивача надати належні документи для призначення йому пенсії.

Проаналізувавши вищевикладене, суд вважає достатніми підстави для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору загальному розмірі 1211,20 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 7, 9, 77, 139, 229, 243-246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, -

В И Р І Ш И В:

. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (площа Соборна, 3, м. Слов`янськ, Донецька область, 84122, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Гоголя, 34, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсій ного фонду України в Донецькій області № 7 від 26.11.2024 про відмову у призначенні пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій облас ті зарахувати до страхового стажу період роботи ОСОБА_1 з 20.03.1993 по 02.09.1998 згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 20.03.1982, довідки ВП "ШАХТА ІМЕНІ ЧЕЛЮСКІНЦІВ" ДП "ДОНЕЦЬКА ВУГІЛЬ НА ЕНЕРГЕТИЧНА КОМПАНІЯ" про підтвердження трудового стажу.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій облас ті повторно розг лянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 15.11.2024 з урахуванням висновків суду.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211 (одну тисячу двісті одинадцять) гривень 20 (двадцять) копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Гоголя, 34, м. Полтава, Полтавська область, 36000, ).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, а також з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на це рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя А.О. Чеснокова