Справа № 348/3036/24
Суддя: Гундяк Т. Д.
Дата ухвалення: 2025-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №348/3036/24

Провадження № 2-а/348/10/25

20 січня 2025 року м.Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого судді Гундяка Т.Д.,

секретар судового засідання Дмитрук С.І.,

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача Гайтанюк М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України в особі Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Гайтанюк М.М., звернувся до суду з адміністративним позовом до ДПП НП України в особі УПП в Полтавській області ДПП НП України про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення.

В обґрунтування позову зазначає, що 25.11.2024 о 10.27 год. на автодорозі М03 Київ-Харків Довжанський на 306 км в м. Решетилівка щодо нього інспектором взводу 2 роти 4 батальйону УПП в Полтавській області капітаном поліції Коваленко М.О. винесено постанову серії БАД №539149, якою його притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 , ч. 4 ст. 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 20 400 грн.

Відповідно до постанови 25.11.2024 о 09.52 год. на автодорозі М03 Київ-Харків Довжанський на 306 км в м. Решетилівка, водій керував транспортним засобом зі швидкістю 75 км/год. та перевищив встановлені обмеження швидкості руху, вимірювання проводилося приладом ТruСаm 202 ТС001013, чим порушив п. 12.4 ПДР України; керував, будучи позбавлений права керування таким транспортним засобом, чим порушив ст. 15 Закону України «Про дорожній рух», постанову КМУ №340. Об`єднано ст. 36 КУпАП, чим скоїв правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 122, ч. 4 ст. 126 КУпАП.

Він проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 в званні підполковника на посаді заступника командира мотопіхотного батальйону з тилу військової частини НОМЕР_1 .

Він разом з трьома військовослужбовцями військової частини 24.11.2024 тимчасово виконуючим обов`язки командира військової частини були направлені у службове відрядження до АДРЕСА_1 , терміном з 24.11.024 до окремого розпорядження для виконання бойового розпорядження від 14.11.2024. Всі вони слідували разом з матеріально-технічними засобами та зброєю автомобілем, який надали волонтери і який ще на той момент не був зареєстрований за військовою частиною. Автомобіль мав вигляд напівфургона. В салоні автомобіля знаходився водій - старший сержант ОСОБА_2 та він. Інші два військовослужбовці знаходилися в задній частині автомобіля - в фургоні разом зі зброєю та речовим майном.

Із військової частини вони відбули 24.11.2024 о 23.30 год., рухалися всю ніч та о 09.30 год. - 09.45 год. проїжджали автодорогу М03 Київ-Харків Довжанський, 306 км, в м. Решетилівка Полтавської області. Оскільки водій автомобіля ОСОБА_2 дуже втомився і засинав за кермом, а зупинятися в дорозі на тривалий час було заборонено та інші військовослужбовці не вміли керувати автомобілем, то він був змушений сісти за кермо автомобіля, щоб дати можливість водію трохи перепочити та поспати.

Проїжджаючи м. Решетилівку Полтавської області, їхній автомобіль зупинив працівник поліції. На його запитання про причини зупинки автомобіля, поліцейський запитав, чому на автомобілі номери не військові, на що отримав пояснення. На твердження поліцейського, що позивач перевищив встановлені обмеження швидкості руху, він пояснив, що по дорозі передня панель автомобіля то загорялася, то гасла і що він через це був позбавлений можливості постійно контролювати точну швидкість. Після розмови з ним і огляду документів про відрядження, наданих позивачем, поліцейський відпустив його з іншими військовослужбовцями і він продовжив рух. Проїхавши незначну відстань, поліцейській автомобіль наздогнав їх. На твердження поліцейського, що він не має права керувати автомобілем, бо позбавлений права керування транспортними засобами, було надано пояснення щодо причин перебування його за кермом.

Однак, незважаючи на його пояснення про причини перебування за кермом та щодо перебоїв в роботі передньої панелі в автомобілі, працівник поліції виніс щодо нього оскаржувану постанову.

Вказує, що він перебував на військовій службі і виконував обов`язки військової служби. З метою виконання бойового розпорядження тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 він діяв в умовах крайньої необхідності - щоб не допустити вчинення втомленим водієм, який вже засинав за кермом, ДТП був змушений керувати автомобілем. Тому він не підлягав адміністративної відповідальності за ст. 126 КУпАП.

Поліцейський не показав йому результат вимірювання швидкості руху їхнього автомобіля, який рухався не швидко, і він намагався притримуватися швидкості 50-70 км/год., хоча передня панель в автомобілі то світилася, то гасла. Внього не було підстав вважати, що він перевищив встановлені обмеження швидкості руху.

Також згідно п. 2, 3 ч. 4 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та ст. 235-1 КУпАП у зв`язку з тим, що він 25.11.2024 перебував на військовій службі та виконував обов`язки військової служби справу за ч. 1 ст. 122 та за ч. 4 ст. 126 КУпАП щодо нього могли розглядати тільки посадові особи військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних СилахУкраїни.

Крім того, поліцейським було незаконно здійснено зупинку транспортного засобу, з порушенням вимог ст. 35 Закону України «Про національну поліцію», допущено процесуальні порушення під час розгляду справи та винесення постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності, оскільки порушено його право на захист, розгляд справи відбувся в його відсутності, йому не оголошено постанову. Також поліцейський не встановив, чи належить до його компетенції розгляд даної справи, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи він винен в його вчиненні, чи підлягає він адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також - не з`ясував інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, а оцінюючи докази не врахував, що він перебував на військовій службі і виконував обов`язки військової служби, з метою виконання бойового розпорядження тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 діяв в умовах крайньої необхідності.

Посилаючись на викладене, просив скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушенняу сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАД №539149, винесену 25.11.2024 інспектором взводу 2 роти 4 батальйону УПП в Полтавській області капітаном поліції Коваленком М.О. у справі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 122, ч. 4 ст. 126 КУпАП щодо нього, і закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП.

У відзиві на позовну заяву представник ДПП НП України зазначив, що 25.11.2024 о 9 год. 52 хв. під час несення служби на 306 км. Автодороги М03 Харків-Довжанський (м. Решетилівка) за допомогою лазерного вимірювача швидкості ТruСаm LТІ 20/20 (серійний номер ТС001013) було виявлено порушення ПДР, а саме, водій транспортного засобу Volkswagen Transporter, д.н.з. НОМЕР_2 , рухався зі швидкістю 75 км/год., при цьому перевищив встановлене обмеження швидкості руху (50 км/год) в межах населеного пункту на 25 км/год, чим порушив п. 12.4 ПДР України. Встановивши факт вчинення адміністративного правопорушення, а саме порушення вимог п. 12.4 ПДР України, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 122 КУпАП, інспектором було прийнято рішення про зупинку транспортного засобу.

Після зупинки транспортного засобу інспектор поліції представився, повідомив водієві причину зупинки транспортного засобу, пояснив суть скоєного правопорушення.

В рамках перевірки водійських документів працівниками поліції встановлено особу водія та за результатами перевірки даної особи по національних базах даних МВС України, Судовій владі України та ЄДРСР, було встановлено, що ОСОБА_1 постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08.02.2024 у справі №344/23257/23, яка набрала законної сили 20.02.2024, позбавлений права керування всіма видами транспортних засобів строком на 1 рік (за ознаками ч. 1 ст. 130 КУпАП).

Відповідно до змісту судового рішення від 08.02.2024 (з яким поліцейський ознайомився через ЄДРСР), в судовому засіданні під час проголошення рішення суду була присутня представник ОСОБА_1 Гайтанюк М.М., відтак про прийняте рішення та накладене стягнення ОСОБА_1 знав. Постанова суду від 08.02.2024 в апеляційному порядку не оскаржувалася, набрала законної сили.

Встановивши наявність складу двох правопорушень, а саме порушення швидкісного режиму та керування ТЗ будучи позбавленим такого права, інспектор поліції повідомив їх суть ОСОБА_1 , а також зачитав права особи, яка притягається до відповідальності. Від останнього клопотань чи заяв не надходило, тому інспектором поліції було прийнято рішення провести розгляд справи на місці.

За результатами розгляду справи працівником поліції було прийнято рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та було винесено оскаржувану постанову за ознаками ч. 4 ст. 126 КУпАП (ч. 1 ст. 122 та ч. 4 ст. 126 КУпАП об`єднано в порядку ст. 36 КУпАП) і накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 20 400 грн.

Копію постанови отримувати на місці ОСОБА_1 відмовився, тому таку було направлено на адресу його проживання поштовим зв`язком 26.11.2024. Копію оскаржуваної постанови позивачу вручено 04.12.2024, позов подано з порушенням десятиденного строку оскарження і ніхто не заважав направити копію такої представнику в межах строку для оскарження.

Щодо керування позивачем транспортним засобом у стані крайньої необхідності, то відповідно до бази даних МВС, окрім водія ОСОБА_2 , якого нібито підмінив позивач через втомленість останнього, посвідчення водія на право керування транспортним засобом ще мав і ОСОБА_3 .

ОСОБА_3 , на відміну від позивача, права керування не позбавлявся, тому міг законно керувати транспортним засобом 25.11.2024.

Окрім того, позивач позбавлений судом права керування за ознаками ч. 1 ст. 130 КУпАП (керування ТЗ в стані сп`яніння, відмова від проходження огляду на стан сп`яніння).

Відповідно до інформації з бази даних МВС, в день складення протоколу працівниками УПП в Івано-Франківській області 02.12.2023 та вилучення посвідчення водія у позивача, останній вже перебував у лавах Збройних Сил України.

Грубі порушення ПДР, перебуваючи на військовій службі, позивачем допускаються систематично і не в стані крайньої необхідності, виконуючи бойове завдання.

Оскільки з моменту винесення постанови до моменту отримання інформації про оскарження постанови в суді минуло більше 30 днів, надати відеоматеріал з нагрудного відеореєстратора немає можливості. Сервер УПП автоматично знищує відео файли місячної давності після спливу терміну зберігання в рамках вимог закону.

Також лазерний вимірювач швидкості ТruСаm LТІ 20/20 здійснює вимірювання процесу порушення швидкісного режиму, що дозволяє візуально зафіксувати транспортний засіб, що рухається. Прилад автоматично визначає координати кожного вимірювання швидкості, розрізняє режими обмеження швидкості, встановлені для вантажних, легкових транспортних засобів, а також мотоциклів. При фіксації перевищення встановленої швидкості руху прилад здійснює фотографування транспортного засобу порушника, про що свідчить повторний звук високого тону. Виробник приладу застосував алгоритм шифрування з метою посилення достовірності доказової бази поліції в суді в разі оскарження факту порушення і правильність реалізації у приладі зазначеного алгоритму підтверджено за результатами державної експертизи у сфері криптографічного захисту інформації. Застосування алгоритму шифрування забезпечує контроль цілісності інформації не тільки в самому приладі, але, також в зашифрованих файлах, що скопійовані на будь-які інші електронні носії. Зазначені властивості алгоритму унеможливлюють підробку змісту інформації про порушення правил дорожнього руху від моменту її фіксації приладом ТruСаm.

Позивач, знаючи про наявність рішення суду, яким його позбавлено права керування транспортним засобом, свідомо допустив порушення норм чинного законодавства, за що правомірно був притягнутий до адміністративної відповідальності.

Також в цьому випадку автомобіль VolkswagenTransporter, д.н.з. НОМЕР_2 , не належить жодній військовій частині, а має Луцьку реєстрацію за ВБ БО МБФ «Софія Київська».

Ухвалою суду від 03.01.2025 відкрито провадження в адміністративній справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Протокольною ухвалою суду від 20.01.2025 клопотання позивача про доручення доказів задоволено.

Позивач та його представник в судовому засіданні просили задовольнити позовні вимоги, постанову скасувати і закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Представник відповідача в судове засідання повторно не з`явилася, хоча відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_2 пояснив, що позивач є його безпосереднім командиром. 24.11.2024 десь о 23.30 год. вони виїхали з частини в означену місцевість. Рухалися вночі, його клонило на сон, він хотів спати, підполковник у Полтавській області сів на його місце. Десь у Полтавській області автомобіль зупинили патрульні, а потім зупинили другий раз і він розписався в документах, наданих поліцейським. Ухвалював рішення про те, що він водій, начальник штабу, завдання було поставлено чим скоріше, тим краще. Розмови позивача з поліцейськими не чув ні першого, ні іншого разу, бо був у напівсонному стані. Коли він їхав, то швидкість не контролював, бо прибори не показували.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, заслухавши позивача, його представника, пояснення свідка, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 25.11.2024 інспектором взводу 2 роти 4 батальйону УПП в Полтавській області капітаном поліції Коваленко М.О. винесено постанову серії БАД №539149, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122, ч. 4 ст. 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 20 400 грн.

Згідно постанови 25.11.2024 о 09.52 год. на автодорозі М03 Київ-Харків Довжанський на 306 км в м. Решетилівка, водій: керував транспортним засобом зі швидкістю 75 км/год. та перевищив встановлені обмеження швидкості руху в населеному пункті на 25 км/год., швидкість руху вимірювалася приладом ТruСаm LТІ20/20 ТС001013, чим порушив п. 12.4 ПДР України; керував транспортним засобом, будучи позбавленим права керування таким транспортним засобом, чим порушив ст. 15 Закону України «Про дорожній рух», постанову КМУ №340, об`єднано ст. 36 КУпАП, чим скоїв правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 122, ч. 4 ст. 126 КУпАП. До постанови додаються відео з бодікамери 462963, фото, відео ТruСаm ТС001013 (а.с.11).

Відповідно до посвідчення про відрядження від 24.11.2024 №3753, виданого ТВО командира військової частини НОМЕР_1 , підполковника ОСОБА_1 заступника командира мотопіхотного батальйону з тилу військової частини НОМЕР_1 відряджено до АДРЕСА_1 для виконання бойового розпорядження, термін відрядження з 24.11.2024 до окремого розпорядження, слідує зі зброєю (а.с. 14).

Згідно посвідчення про відрядження від 24.11.2024 №3754, виданого ТВО командира військової частини НОМЕР_1 , лейтенанта ОСОБА_3 помічника начальника штабу-начальника розвідки мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 відряджено до АДРЕСА_1 для виконання бойового розпорядження, термін відрядження з 24.11.2024 до окремого розпорядження, слідує зі зброєю (а.с. 15).

Відповідно до посвідчення про відрядження від 24.11.2024 №3755, виданого ТВО командира військової частини НОМЕР_1 , старшого сержанта ОСОБА_2 командира господарського відділення взводу матеріального забезпечення мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 відряджено до АДРЕСА_1 для виконання бойового розпорядження, термін відрядження з 24.11.2024 до окремого розпорядження, слідує зі зброєю (а.с. 16).

Згідно посвідчення про відрядження від 24.11.2024 №3756, виданого ТВО командира військової частини НОМЕР_1 , солдата ОСОБА_4 старшого кухаря господарського відділення взводу матеріального забезпечення мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 відряджено до АДРЕСА_1 для виконання бойового розпорядження, термін відрядження з 24.11.2024 до окремого розпорядження, слідує зі зброєю (а.с. 17).

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 24.11.2024 №255 вищевказаних військовослужбовців вважати такими, що 24.11.2024 вибувають з пункту постійної дислокації до району виконання завдань до м. Павлоград. Знято їх з котлового забезпечення зі сніданку 25.11.2024 та наказано видати добовий набір сухих продуктів та бутильованої води з розрахунку на 7 (сім) діб (а.с 18).

Згідно копії реєстраційної картки транспортного засобу автомобіль Volkswagen Transporter, д.н.з. НОМЕР_2 , фургон-спеціалізований, категорія транспортного засобу В, належить НОМЕР_3 МБФ «Софія Київська» та зареєстровано 30.05.2024 (а.с. 56).

Відповідно до витягу з фотофайлу з приладу ТruСаm LТІ 20/20 ТС001013 від 25.11.2024 9:52:13 год. у населеному пункті м. Решетилівка Полтавської області за відповідними координатами, що підтверджені скріншотом з сервісу googlemaps, зафіксовано швидкість автомобіля Volkswagen Transporter, д.н.з. НОМЕР_2 на білому фоні, 75 км/год. при дозволеній швидкості 50 км/год. (а.с. 57-58).

Прилад ТruСаm LТІ 20/20 ТС001013 згідно свідоцтва про повірку від 28.08.2024 відповідає вимогам технічної документації на вимірювач, на цей тип засобів вимірювальної техніки видано сертифікат та експертний висновок, який дійсний до 24.12.2025 (а.с. 59-61).

Стороною позивача визнаються обставини встановлення обмеження швидкості до 50 км/год. у населеному пункті м. Решетилівка Полтавської області та щодо позбавлення позивача права керування транспортними засобами станом на 25.11.2024, на підтвердження яких стороною відповідача надано витяги з баз даних МВС та копію постанови Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08.02.2024, а також дані про встановлення знаків, зокрема і щодо вимірювання швидкості руху (а.с. 65, 69-71).

Згідно витягу з бази даних МВС від 08.01.2025 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 05.01.2021 видано посвідчення водія НОМЕР_4 , категорії А, В, строком дії до 05.01.2051, замість виданого посвідчення водія вперше від 27.12.2018, строком дії до 27.12.2020 (а.с. 67).

Відповідно до витягу з бази даних МВС від 08.01.2025 ОСОБА_2 , 16.08.2017 видано посвідчення водія НОМЕР_5 , категорії В, С1, С, строком дії до 16.08.2047 (а.с. 68).

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 08.12.2024 №2231-АГД введено в стрій автомобіль Volkswagen Transporter, номер кузова якого збігається з даними картки транспортного засобу автомобіля, д.н.з. НОМЕР_2 , військовий номер НОМЕР_6 , та закріплено водія.

Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_7 від 26.11.2023 позивач у період з 26.11.2023 по 07.12.2023 перебував у щорічній відпустці.

Щодо посилання відповідача на недотримання позивачем строків звернення до суду, встановлених ст. 122 КАС України, слід зазначити таке.

Згідно ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Проте, процесуальним законом передбачені певні обмеження такого права, зокрема, шляхом встановлення строку звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 286 КАС України позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).

Згідно ч. 6 ст. 161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. У свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та з обставин незалежних від сторони унеможливила звернення до суду з адміністративним позовом.

У зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який, в подальшому неодноразово продовжувався.

Сам факт введення воєнного стану в Україні, без обґрунтування неможливості звернення до суду саме позивачем у встановлені строки, у зв`язку із запровадження такого, не може безумовно вважатись поважною причиною для безумовного поновлення цих строків.

Водночас, позивач є військовослужбовцем та проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 , з 24.11.2024 перебував у відрядженні, відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 від 30.12.2024 у період з 01.11.2024 по 30.12.2024 у відпустці не перебував та виконував бойове завдання на Донецькому напрямку (а.с. 31).

При застосуванні процесуальних норм слід уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Протягом усього періоду дії воєнного стану, запровадженого на території України у зв`язку із збройною агресією рф, суворе застосування адміністративними судами процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовними заявами, апеляційними і касаційними скаргами, іншими процесуальними документами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого ст. 55, 124, 129 Конституції України, статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд, зокрема, у постанові від 29 вересня 2022 року у справі №500/1912/22.

Верховним Судом у постанові від 29 листопада 2024 року у справі № 120/359/24 сформовано правовий висновок щодо застосування положень ст. 122 та 123 КАС України у правовідносинах, пропуск процесуального строку у яких пов`язаний саме з призовом по мобілізації до Збройних Сил України для виконання конституційного обов`язку із захисту суверенітету і незалежності Держави Україна:

проходження особою військової служби, призваною по мобілізації у Збройні Сили України, може бути підставою для поновлення строку звернення до суду з кількох причин, пов`язаних із особливим статусом військовослужбовців та характером їхньої служби:

1. Обмеження доступу до правової допомоги: під час служби військовослужбовці можуть перебувати у віддалених, в тому числі й небезпечних місцях, де відсутній доступ до адвокатів чи інших правових ресурсів, що обмежує можливість своєчасного звернення до суду.

2. Виконання обов`язків служби: військовослужбовці, особливо в умовах воєнного стану, часто перебувають у стані, коли фізично або психологічно неможливо займатися приватними справами, зокрема ініціювати судові спори.

3. Фактор часу: участь військовослужбовця у довготривалих операціях, навчаннях або відрядженнях може унеможливити дотримання, визначеного процесуальним законом, строку для звернення до суду.

4. Повага до особливого статусу військовослужбовців: враховуючи виконання військовослужбовцями важливої функції із захисту держави, законодавство та судова практика мають враховувати обставини, пов`язані з проходженням військової служби, як вагому підставу для поновлення строку.

5. Обов`язок держави забезпечувати реалізацію принципу рівного доступу до правосуддя: проходження військової служби може суттєво ускладнити реалізацію особами цього права, а отже, з метою належного забезпечення зазначеного принципу, може визнаватися об`єктивною причиною пропуску процесуального строку.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не вбачає підстав для залишення позовної заяви без розгляду.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС Україниу справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцієюта законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії, хоч і адресовані суду, але одночасно вони є і вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно ч. 1, 4 ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ст. 251 КУпАП доказами у справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, які стосуються правил дорожнього руху, зокрема які передбачені ч. 1 ст. 122, ч. 4 ст. 126 КУпАП.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Згідно ст. 235-1 КУпАП військова інспекція безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України розглядає справи про вчинені водіями військових транспортних засобів - військовослужбовцями, військовозобов`язаними та резервістами під час проходження зборів, а також працівниками Збройних Сил України під час виконання ними службових обов`язків правопорушення, передбачені ч. 1, 4 і 5 ст. 121, ст. 121-1, ч. 1, 2, 3 і 4 ст. 122, ч. 1 ст. 123, ст. 124-1 - 126, ст. 132-1 цього Кодексу.

Від імені військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України розглядати справи про адміністративні правопорушення мають право посадові особи військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України.

Посадова особа військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, розглянувши справу про зазначені у частині першій цієї статті правопорушення, може накласти на винних адміністративне стягнення у вигляді попередження або передати матеріали про ці правопорушення відповідним командирам (начальникам) для вирішення питання про притягнення винних до відповідальності згідно з Дисциплінарним статутом Збройних Сил України.

Протоколи про вчинені водіями військових транспортних засобів - військовослужбовцями, військовозобов`язаними та резервістами під час проходження зборів, а також працівниками Збройних Сил України під час виконання ними службових обов`язків порушення правил дорожнього руху, за які може бути накладено адміністративне стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортним засобом, передаються військовим інспектором безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України до суду.

Матеріали про вчинені військовослужбовцями, військовозобов`язаними та резервістами під час проходження зборів, а також працівниками Збройних Сил України під час виконання ними службових обов`язків правопорушення, передбачені ст. 80, 126, 128, 128-1, ч. 1 і 2 ст. 129 і ст. 140 цього Кодексу, передаються військовою інспекцією безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України відповідним командирам (начальникам) для вирішення питання про притягнення винних до дисциплінарної відповідальності.

Відповідно до ч. 4 ст. 15 КУпАП при порушенні правил дорожнього руху водіями транспортних засобів Збройних Сил України або інших утворених відповідно до законів України військових формувань та Державної спеціальної служби транспорту військовослужбовцями строкової служби, а також вчиненні ними військових адміністративних правопорушень, передбачених главою 13-5 цього Кодексу, штраф як адміністративне стягнення до них не застосовується. У випадках, зазначених у цій статті, органи (посадові особи), яким надано право накладати адміністративні стягнення, передають матеріали про правопорушення відповідним органам для вирішення питання про притягнення винних до дисциплінарної відповідальності.

Пунктом 2.2 Положення про органи безпеки дорожнього руху Міністерства оборони України, затвердженого наказом Міністра оборони України 01.11.1999 № 330 (у редакції наказу Міністра оборони України 15.05.2007 № 243), передбачено, що основними завданнями військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України (далі ВІБДР) щодо забезпечення безпеки дорожнього руху військових транспортних засобів є, зокрема: контроль за виконанням водіями транспортних засобів Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України (далі військові транспорти засоби), вимог ПДР; розгляд матеріалів про порушення водіями військовим транспортних засобів і службовими особами військових частин та організацій вимог нормативно-правових актів з безпеки дорожнього руху та порядку використання транспортних засобів.

Згідно Наказу Міністерства внутрішніх справ «Про деякі питання номерних знаків транспортних засобів» №166 від 02.03.2021, зареєстрований в МЮУ 22.03.2021 за №353/35975, затверджено Вимоги до номерних знаків транспортних засобів та Єдині зразки номерних знаків транспортних засобів.

Згідно п. 1 Розділу 2 Вимог до номерних транспортних засобів номерні знаки за призначенням згідно з додатком 1 до цих Вимог поділяються на 17 типів. Типи 1, 3-5, 7, 8 та 11-17 поділяються на підтипи (9 тип номерних знаків це знаки для всіх типів автомобілів, автомобільних причепів, автобусів, самохідних машин та механізмів Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а також тих, які належать органам військової контррозвідки Служби безпеки України). Номерні знаки вказаних транспортних засобів мають розмір 520x112 мм, кількість цифр 5, кількість літер 1, колір поля знаків чорний, колір цифр, літер та ребра жорсткості знаків білий, без світло повертальної плівки.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем, проходить службу на посаді заступника командира мотопіхотного батальйону з тилу військової частини НОМЕР_1 , 25.11.2024 перебував у відрядженні та виконував обов`язки військової служби.

Водночас, позивач 25.11.2024 керував транспортним засобом Volkswagen Transporter, д.н.з. НОМЕР_2 , номерний знак якого зображений на білому фоні та який не є власністю Збройних Сил України, а належить громадській організації.

Взяття 08.12.2024 на облік військової частини НОМЕР_1 автомобіля Volkswagen Transporter, на якому рухався позивач, та закріплення за ним військового номера НОМЕР_6 , не вказує на те, що станом на 25.11.2024 цей автомобіль був військовим транспортним засобом та відносився до Збройних Сил України.

Таким чином, оскільки відповідно до ст. 235-1 КУпАП військова інспекція безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України розглядає справи про вчинені правопорушення військовослужбовцями - водіями саме військових транспортних засобів, у межах спірних правовідносин положення ст. 235-1 КУпАП застосуванню не підлягають. Тому безпідставними є доводи позивача, що розгляд справи про притягнення його до адміністративної відповідальності не належав до компетенції поліцейського.

Порядок розгляду справи про адміністративне правопорушення визначено відповідними статтями КУпАП, а процедура оформлення поліцейськими патрульної поліції матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі визначена Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затверджена наказом міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 № 1395, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 р. за № 1408/27853.

Згідно п. 2 розділу 4 інструкції зміст постанови по справі про адміністративне правопорушення повинен відповідати ст. 283 КУпАП.

Статтею 283 КУпАП передбачено, що розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про дорожній рух» водій транспортного засобу зобов`язаний мати при собі посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, пред`явити у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія, реєстраційному документі на транспортний засіб, або пред`явити електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу.

Згідно пп. «а» п. 2.4 ПДР на вимогу працівника поліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1 ПДР.

Відповідно до пп. «а», «ґ» п. 2.1 ПДР водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі, крім іншого - посвідчення водія відповідної категорії.

Згідно з вимогами п. 2 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 № 340, особи допускаються до керування транспортними засобами за наявності у них національного посвідчення водія України на право керування транспортними засобами відповідної категорії (далі - посвідчення водія), крім випадків встановлення особам тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами. Посвідчення водія є документом, що посвідчує особу та її спеціальний статус у частині підтвердження права його власника на керування транспортними засобами. Особа має лише одне посвідчення водія, що підтверджує її право на керування транспортними засобами діючих категорій, зазначених у ньому.

Відповідно до п. 12.4 ПДР у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 50 км/год.

Згідно пп. «б» п. 12.9 ПДР водієві забороняється, зокрема, перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пункті 12.4.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно ч. 4 ст. 126 КУпАП керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами, -тягне за собою накладення штрафу в розмірі однієї тисячі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 3 ст. 35 Закону України «Про національну поліцію» поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі якщо водій порушив Правила дорожнього руху.

Поліцейський зобов`язаний поінформувати водія про конкретну причину зупинення ним транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки, визначеної у цій статті.

Як встановлено судом, позивач керував автомобілем Volkswagen Transporter, д.н.з. НОМЕР_2 , у населеному пункті м. Решетилівка Полтавської області зі швидкістю 75 км/год., тобто з перевищенням на 25 км/год., чим порушив п. 12.4, 12.9 ПДР, що зафіксовано в установленому законом порядку.

Посилання позивача на те, що він намагався притримуватися швидкості 50-70 км/год., хоча передня панель в автомобілі то світилася, то гасла, і в нього не було підстав вважати, що він перевищив встановлені обмеження швидкості руху, не спростовують порушення ним п. 12.4, 12.9 ПДР, оскільки згідно пп. «г» п. 31.4.7. ПДР забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством за наявності таких технічних несправностей і невідповідності таким вимогам - не працюють передбачені конструкцією спідометр, одометр, тахограф.

Оскільки позивач як водій порушив ПДР, поліцейським при зупинці транспортного засобу було дотримано вимоги ст. 35 Закону України «Про національну поліцію». Тому, суд відхиляє твердження позивача про безпідставність зупинки транспортного засобу, так і про безпідставність усіх подальших дій працівника поліції з огляду на наступне.

ОСОБА_1 станом на 25.11.2024 був позбавлений права керування транспортними засобами, тобто керував автомобілем, будучи позбавленим права керування транспортними засобами, і такі дії особи мають ознаки адміністративного правопорушення передбаченого ч.4 ст.126 КУпАП.

Відповідно до ст. 18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

У разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності. На це прямо вказують слова тексту статті «для усунення небезпеки, яка загрожує».

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

Отже, положеннями КУпАП передбачено можливість звільнення особи від адміністративної відповідальності у випадках, коли вчинені нею дії, які мають ознаки правопорушення і за які КУпАП передбачена відповідальність, вчинені у стані крайньої необхідності.

Позивач вказує на те, що діяв у стані крайньої необхідності, оскільки водій автомобіля ОСОБА_2 дуже втомився і засинав за кермом. При цьому, не надає будь-яких доказів, що небезпека вчинення ДТП ОСОБА_2 не могла бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам, обмежившись посиланням на заборону зупинятися в дорозі на тривалий час без надання будь-яких доказів.

При цьому, судом встановлено, що військовослужбовцям, які вибули у відрядження до м. Павлограда, видано добовий набір сухих продуктів та бутильованої води з розрахунку на 7 (сім) діб та у своїх поясненнях, наданих суду, позивач вказував, що треба було добратися якомога швидше, щоб організувати прибуття інших військових, котрі прибули через три дні до місця призначення.

Пояснення позивача у судовому засіданні, що кожної години він доповідав про їх місце перебування не вказує на неможливість виконання поставленого завдання без завдання шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Посилання, що інші військовослужбовці не вміли керувати автомобілем спростовуються обставиною наявності водійського посвідчення відповідної категорії у ОСОБА_3 , строком дії до 05.01.2051, виданого замість посвідчення водія вперше від 27.12.2018. Пояснення в судовому засіданні щодо відсутності у останнього при собі посвідчення водія та телефону, який відповідає вимогам для встановлення додатків, не підтверджено будь-якими доказами. При цьому, ні позивач, ні його представник не заявляли клопотання про допит свідка ОСОБА_3 .

Отже позивачем не доведено одну з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності неможливість усунення небезпека іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам. Неможливість для запобігання небезпеки, що загрожує, обрати шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, який особа повинна обрати, має бути доведена особою, яка завдала шкоду охоронюваним законом інтересам, бо інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається.

Також підлягало доведенню наявність дійсної, реальної, а не уявної загрози охоронюваним інтересам, адже якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності.

Таким чином, з урахуванням обставин цієї справи, відсутні підстави вважати, що вчинені позивачем дії, які відповідачем кваліфіковано як адміністративне правопорушення, вчинені ним у стані крайньої необхідності.

Суд зазначає, що у постанові Верховного Суду від 22.05.2020 у справі №825/2328/16 адміністративне провадження №К/9901/23055/18 сформульовано наступний висновок:

«…Верховний Суд зазначає, що порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення.

Певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі).

Отже, саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.

Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття.

Так, дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultra vires action - invalid act). Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.

Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.

Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення».

Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.04.2020 у справа №813/1790/18».

У своїх поясненнях суду позивач вказав, що після зупинки працівниками поліції пояснив причини порушення ним ПДР та Закону України «Про дорожній рух» та вони рушили далі, оскільки у них не було часу і вони дуже поспішали, а поліцейські затримувати їх не могли.

З огляду на зазначене, суд не вбачає порушення прав позивача при розгляді справи про адміністративне правопорушення, оскільки позивач покинув місце розгляду справи за власною ініціативою, а постанову за наслідками розгляду було направлено йому у встановленому порядку.

Необґрунтованим та безпідставним є посилання позивача на те, що поліцейським не було з`ясовано чи вчинено адміністративне правопорушення, чи він винен в його вчиненні, чи підлягає він адміністративній відповідальності. Також слід зазначити, що відповідно до ст. 33 КУпАП при накладенні стягнення враховуються обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Відповідно до правової позиції висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 25.06.2020 у справі №520/2261/19 визначений частиною другою статті 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суду не надано доказів, які б підтверджували, що відповідач при складанні постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122, ч. 4 ст. 126 КУпАПдіяв не в спосіб, передбачений КУпАП, не надано належних, допустимих та достатніх доказів, які б спростовували факт вчинення позивачем правопорушення або доводили наявність обставини, що виключають адміністративну відповідальність.

Тому, враховуючи, що відповідачем відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України доведено, що його посадова особа діяла: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) при притягненні позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122, ч. 4 ст. 126 КУпАП, оскаржувана постанова винесена у відповідності до вимог закону, адміністративне стягнення накладене в межах санкції статті закону, тому суд не вбачає підстав для її скасування.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідачем правомірно було винесено оскаржувану постанову від 25.11.2024 серії БАД №539149, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122, ч. 4 ст. 126 КУпАП, а саме перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину та керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами, тому в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

З урахуванням положень статті 139 КАС України, а також беручи до уваги те, що адміністративний позов не підлягає задоволенню, судові витрати позивача слід залишити без відшкодування.

Керуючись ст. 2, 5-13, 72, 73, 77, 132, 139, 162, 241-247, 255, 257, 262, 269, 271, 272, 286 КАС України,

у х в а л и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України в особі Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Восьмого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Повне найменування учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_8 , зареєстрований та проживає по АДРЕСА_2 );

Відповідач: Департамент патрульної поліції Національної поліції України (, вул. Федора Ернста, 3, м. Київ, 03048) в особі Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (вул. Кременчуцька, 2 В, с. Розсошенці, Полтавського району Полтавській області, 38751).

Повний текст рішення складено 20.01.2025.

Суддя Гундяк Т.Д.