Справа № 240/20314/24
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2025 року м. Житомир справа № 240/20314/24

категорія 112030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши в електронній формі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Центральної військово-лікарської комісії Збройних сил України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

установив:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася у суд з позовом про визнання протиправним та скасувати рішення Центральної військово-лікарської комісії Збройних сил України (далі відповідач, Комісія) по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтва щодо головного сержанта ОСОБА_2 , оформлене протоколом засідання №4068 від 20 травня 2024 року та зобов`язання повторно розглянути заяву та переглянути рішення по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтва щодо ОСОБА_2 , оформлене протоколом засідання №4068 від 20 травня 2024 року, з урахуванням висновків суду.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, рішення відповідача стосовно причин смерті її чоловіка є протиправним та порушує її права, оскільки останній в дійсності загинув під час виконання обов`язків військової служби, а не під час її проходження.

Ухвалою суду від 25 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи здійснювати в електронній формі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в письмовому провадженні).

Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи судом, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи.

18 листопада 2024 року до суду надійшов відзив, у якому відповідач просить у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що згідно акта проведення спеціального розслідування нещасного випадку (зникнення, смерті, аварії) за формою НВ-2 (додаток 4 Інструкції № 332), порушень законодавчих та інших нормативно-правових актів військовослужбовцями військової частини НОМЕР_1 , які своїми діями чи бездіяльністю могли призвести до виникнення нещасного випадку: смерті ОСОБА_2 не виявлено, а смерть ОСОБА_2 настала при виконанні останнім обов`язків військової служби. Таке ж саме формулювання фігурує у всіх подальших наказах та інших похідних документах стосовно ОСОБА_2 . Разом з тим, до наявного у матеріалах справи вже згаданого Акта проведення спеціального розслідування додано Пояснювальні записки свідків та інших осіб, причетних до події, за підписом заступника начальника штабу військової частини НОМЕР_2 майора ОСОБА_3 та старшого оперативного чергового командного пункту штабу військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_4 . Зі змісту згаданих Пояснювальних записок, можна дійти висновку, що причинами дорожньо-транспортної пригоди, наслідком якої стала смерть ОСОБА_2 , стало порушення Правил дорожнього руху останнім, зокрема виїзд на смугу зустрічного руху транспортного засобу під керуванням ОСОБА_2 , при здійсненні об`їзду транспортного засобу, що перешкоджав руху смугою, якою рухався ОСОБА_2 . Таким чином, матеріали спеціального розслідування спростовують висновки, зазначені у самому Акті розслідування, в частині відсутності порушення нормативно-правових актів діючого законодавства України військовослужбовцями військової частини НОМЕР_1 та причинно-наслідкового зв`язку такого порушення із настанням смерті ОСОБА_2 , оскільки в матеріалах справи відсутні докази протилежного. Наголошує, що суд не може самостійно на власний розсуд надавати оцінку викладену у висновку його рішення, оскільки означені питання є дискреційними повноваженнями військово-лікарської комісії.

Також, відповідач подав заперечення на стягнення витрат на правову допомогу з огляду на їх необґрунтованість та безпідставність.

10 грудня 2024 року позивач подав до суду відповідь на відзив, у якій указує, що посилання відповідача на наявність у діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення чи порушення ним Правил дорожнього руху є необґрунтованими та незаконними в силу порушення презумпції невинуватості. ЦВЛК ЗС України не наділене повноваженнями приймати рішення про наявність у діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення чи робити висновки про порушення ним Правил дорожнього руху. Будь-яка особа вважається невинуватою, поки її вину не буде доведено «поза розумним сумнівом», тому при прийнятті спірного рішення відповідач повинен був виходити з того, що порушення ОСОБА_2 Правил дорожнього руху є недоведеним, належних доказів чи документів, які підтверджували б цей факт чи факт скоєння адміністративного правопорушення немає і позивач не зобов`язана доводити факт невинуватості свого загиблого чоловіка. Комісія повинна була приймати рішення на основі наданих ІНФОРМАЦІЯ_1 документів, які не містять жодного твердження про порушення ОСОБА_2 Правил дорожнього руху чи вчинення адміністративного правопорушення.

13 грудня 2024 року позивач подав до суду клопотання про стягнення витрат на правову допомогу.

У період з 16 по 31 грудня 2024 року головуючий суддя перебувала у відпустці.

На підставі частини 1 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Суд установив, що головного сержанта ОСОБА_2 було зараховано у списки особового складу військової частини НОМЕР_3 , згідно витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 №79 від 09 березня 2023 року.

Відповідно до бойового розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 від 31 липня 2023 року №784/79/179 головному сержанту ОСОБА_2 було визначено завдання в забезпеченні та координації проведення заходів з відновлення боєздатності 3-го механізованого батальйону в період з 08:00 годин 31 липня 2023 року по 00:00 годин 03 серпня 2023 року, що підтверджується витягом з журналу бойових дій військової частини НОМЕР_1 №28Т/1 від 21 липня 2023 року за 31 липня 2023 року.

02 серпня 2023 року з 05:00 до 20:00 головний сержант ОСОБА_2 виконував визначені йому завдання у складі НОМЕР_4 механізованого батальйону під час переміщення підрозділу у визначений район у Запорізькій області.

Після виконання завдання, головний сержант ОСОБА_2 виїхав на власному автомобілі Ssang Yong Rexton р.н. ЕВЕ НОМЕР_5 з с. Таврійське Запорізького району Запорізької області до АДРЕСА_1 на ОКП військової частини НОМЕР_1 з метою здійснення доповіді командиру військової частини НОМЕР_1 про виконані заходи.

Близько 20 год. 30 хв. 02 серпня 2023 року під час руху автомобіля, яким керував ОСОБА_2 , по автодорозі Київ-Маріуполь поблизу с. Таврійське відбулось його зіткнення з автомобілем Chevrolet Niva в.н. НОМЕР_6 . У результаті зіткнення водій автомобіля Chevrolet Niva загинув на місці дорожньо-транспортної пригоди, а головний сержант ОСОБА_2 був госпіталізовний до військового шпиталю у с. Таврійське, де того ж дня помер від отриманих тілесних ушкоджень.

Згідно лікарського свідоцтва про смерть №1 від 13 лютого 2024 року (яке було видане замість остаточного №233 від 04 серпня 2023 року), причиною смерті ОСОБА_2 є множинні переломи кісток скелету з ушкодженням внутрішніх органів. Смерть настала внаслідок: ушкодження внаслідок дій, передбачених законом та воєнних операцій 8.

04 серпня 2023 року дружині загиблого ОСОБА_1 надійшло сповіщення сім`ї №81 про те, що її чоловік ОСОБА_2 загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 під час виконання бойового завдання в районі н.п. Таврійське Запорізької області.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (витяг з наказу №696 від 03 серпня 2023 року) було призначено провести спеціальне розслідування по факту дорожньо-транспортної пригоди 02 серпня 2023 року за участю головного сержанта ОСОБА_2 зі смертельним наслідком.

На виконання цього наказу з 03 по 21 серпня 2023 року комісією було проведено спеціальне розслідування нещасного випадку, за результатами якого 25 серпня 2023 року складені Акт проведення спеціального розслідування нещасного випадку (зникнення, смерті, аварії) та Акт про нещасний випадок, якими встановлено, що смерть головного сержанта військової частини НОМЕР_7 ОСОБА_2 настала внаслідок нещасного випадку та пов`язана з виконанням ним обов`язків військової служби.

До Акта проведення спеціального розслідування нещасного випадку (зникнення, смерті, аварії) долучено пояснювальну записку заступника начальника штабу військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_3 та пояснювальну записку старшого оперативного чергового відділення поточних дій КП штабу військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 , які підтверджують, що відповідно до бойового розпорядження командира НОМЕР_8 ОМБР №784/79/179 від 31 липня 2023 року, головний сержант ОСОБА_2 02 серпня 2023 року з 05:00 до 20:00 виконував визначені завдання в 3-ому батальйоні військової частини НОМЕР_1 . Після виконання завдання, ОСОБА_2 поїхав до населеного пункту Таврійське, де знаходився його власний транспорт автомобіль Ssang Yong Rexton та на власному автотранспорті направився на ОКП НОМЕР_8 ОМБР у м. Оріхів з метою здійснення доповіді командиру бригади. Рухаючись на прямій ділянці автодороги Київ-Маріуполь поблизу н.п. Таврійське, об`їжджаючи бойову машину БРЕМ-1, яка стояла на узбіччі технічно несправна, частково займаючи проїзну смугу, у зв`язку з чим йому довелось виїхати на зустрічну смугу руху, де відбулось лобове зіткнення з автомобілем Chevrolet Niva.

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №989 від 25 серпня 2023 року про результати спеціального розслідування за фактом смерті головного сержанта ОСОБА_2 , в момент нещасного випадку ОСОБА_2 у стані алкогольного сп`яніння, під впливом наркотичних, токсичних чи отруйних речовин не перебував. Смерть настала в результаті дорожньо-транспортної пригоди і пов`язана з виконанням ним обов`язків військової служби.

У витязі з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №259 від 31 серпня 2023 року серед іншого також зазначено, що смерть пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.

08 березня 2024 року позивач звернулася до начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 із заявою про направлення документів загиблого 02 серпня 2023 року військовослужбовця головного сержанта ОСОБА_2 на військово-лікарську комісію для встановлення причинного зв`язку смерті внаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних під час безпосередньої участі в бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії під час перебування безпосередньо в районах ведення воєнних дій, при захисті батьківщини.

Листом від 14 березня 2024 року №2270 зазначену заяву, разом з відповідними документами ІНФОРМАЦІЯ_4 направив начальнику Комісії для встановлення причинного зв`язку смерті під час виконання бойового завдання в результаті множинних переломів кісток скелету з ушкодженням внутрішніх органів, при безпосередній участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російськової федерації проти України.

Протоколом засідання військово-лікарської комісії Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України №4068 від 20 травня 2024 року встановлено, що травма головного сержанта ОСОБА_2 ОДЕРЖАНА В РЕЗУЛЬТАТІ НЕЩАСНОГО ВИПАДКУ (ДОРОЖНЬО-ТРАНСПОРТНА ПРИГОДА НА ДОРОГАХ (ШЛЯХАХ) ЗАГАЛЬНОГО КОРИСТУВАННЯ), ЯКА ПРИЗВЕЛА ДО СМЕРТІ, ТА ПРИЧИНА СМЕРТІ, «ТАК, ПОВ`ЯЗАНІ З ПРОХОДЖЕННЯМ ВІЙСЬКОВОЇ СЛУЖБИ».

Позивач не погоджується з вказаним рішення відповідача та звернулася до суду за захистом своїх прав.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №2232-XII) порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-ХІІ від 20 грудня 1991 року з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №2011-ХІІ).

Соціальний захист військовослужбовців діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі (стаття 1 Закону України № 2011-ХІІ).

Дія цього Закону поширюється на членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти (пункт 2 частини 1 статті 3 Закону України № 2011-ХІІ).

У той же час, дія цього Закону не поширюється на членів сімей військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які загинули чи померли під час проходження військової служби (зборів), проходження служби у резерві внаслідок вчинення ними кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо загибель (смерть) військовослужбовця, військовозобов`язаного чи резервіста сталася внаслідок вчинення ними дій у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп`яніння, чи є наслідком навмисного заподіяння собі військовослужбовцем, військовозобов`язаним чи резервістом тілесного ушкодження (частина 2 статті 3 Закону № 2011-ХІІ).

Суд зауважує, що правовідносини щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги врегульовано статтями 16 164 Закону України №2011-ХІІ, які неодноразово зазнавали змін, зокрема, в частині визначення кола осіб, які мають право на одноразову грошову допомогу в разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста.

Ураховуючи закріплений в статті 58 Конституції України принцип незворотності дії законів у часі, суд зазначає, що при вирішенні питання про наявність в особи права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги застосуванню підлягає закон, чинний на момент виникнення права на отримання такої допомоги.

Наведене правило також знайшло своє відображення в пункті 2 постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерв був затверджений», за змістом якого одноразова грошова допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Згідно усталеної практики Верховного Суду, коло осіб, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю військовослужбовця, визначене у статті 161 Закону України №2011-ХІІ, яка підлягає застосуванню у редакції, чинні на дату сметрі військовослужбовця.

Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (далі одноразова грошова допомога) військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст) на момент смерті головного сержанта ОСОБА_2 був визначений Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерв був затверджений, затверджений постановою Кабінетом Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 (далі Порядок №975).

Згідно пункту 10 названого Порядку в редакції на момент смерті головного сержанта ОСОБА_2 до заяви члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця додається, серед іншого копія постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку смерті (контузії, травми або каліцтва), захворювання.

Аналогічні положення, тільки в іншому пункті, містяться у зазначеному Порядку на момент розгляду справи судом.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що приймаючи оскаржуване позивачем рішення відповідач мав керуватися нормативно-правовими актами у редакції на момент смерті головного сержанта ОСОБА_2 , тобто станом на 02 серпня 2023 року.

Згідно з частинами 1, 2 статті 70 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» від 19 листопада 1992 року №2801-ХІІ військово-лікарська експертиза визначає придатність до військової служби призовників, військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, встановлює причинний зв`язок захворювань, поранень і травм з військовою службою та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.

Військово-лікарська експертиза здійснюється військово-лікарськими комісіями, які створюються при територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, а також при закладах охорони здоров`я Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, за потреби інших органів або військових формувань сектору безпеки і оборони, визначених частиною 2 статті 12 Закону України «Про національну безпеку України».

З метою якісного проведення призову громадян на строкову військову службу за станом здоров`я, прийняття громадян на військову службу за контрактом, проведення медичного огляду військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів для визначення ступеня придатності до військової служби та визначення ступеня придатності льотного складу до льотної роботи наказом Міністерства оборони України від 14 серпня 2008 року №402 затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України (далі Положення №402).

Згідно підпункту 1.1 глави 1 розділу І зазначеного Положення військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.

Згідно абзацу 7 пункту 1.3 названої глави основним завданням військово-лікарської експертизи є визначення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтва) у військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів, які призвані на збори, у осіб, звільнених із військової служби, а також причинного зв`язку захворювань, поранень, які заподіяли військовослужбовцям смерть.

Пунктом 2.1 глави 2 названого розділу закріплено, що для проведення військово-лікарської експертизи створюються ВЛК, штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі).

Штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі) ВЛК (лікарсько-льотні комісії (далі ЛЛК)) приймають постанови.

Постанови штатних та позаштатних ВЛК обов`язкові до виконання.

Постанови ВЛК можуть бути відмінені або скасовані штатними ВЛК.

Постанова ВЛК скасовується у випадках, коли попередня постанова ВЛК на дату її прийняття не відповідала законодавству та/або була прийнята на підставі недійсних документів.

Постанова ВЛК відміняється у випадках, коли необхідно привести зміст попередньої постанови ВЛК (яка була прийнята правильно) у відповідність до чинного законодавства.

Відповідно до пункту 2.2 названої глави штатні ВЛК є військово-медичними установами. Вони мають гербову печатку, кутовий штамп та утримуються за окремим штатом. До штатних ВЛК належать: Центральна військово-лікарська комісія (далі ЦВЛК); ВЛК регіону.

Згідно підпункту 2.3.1 пункту 2.3 глави 2 розділу І Положення №402 ЦВЛК є органом військового управління, який здійснює керівництво ВЛК регіонів у Збройних Силах України та є керівним органом із військово-лікарської експертизи в Збройних Силах України.

Абзацом 15 підпункту 2.3.4 пункту 2.3 глави 2 розділу I Положення №402 закріплено право ЦВЛК розглядати, переглядати, скасовувати, відміняти, затверджувати, не затверджувати, контролювати згідно з цим Положенням постанови будь-якої ВЛК (лікарсько-льотної комісії (далі ЛЛК)) Збройних Сил України.

Підпункт 2.3.5 названого пункту передбачає, що рішення, постанови ЦВЛК можуть бути оскаржені в судовому порядку.

Згідно з пунктом 20.1 глави 20 розділу II Положення №402, постанови ВЛК приймаються колегіально, більшістю голосів. У прийнятті постанови голова та члени ВЛК не залежні і у своїй роботі керуються цим Положенням. У разі незгоди голови або членів комісії з думкою інших членів їх окрема думка заноситься до протоколу засідання ВЛК. Члени ВЛК зобов`язані дотримуватися вимог Положення.

Голова або члени ВЛК відповідають за прийняте рішення та видачу документів про встановлення причинного зв`язку захворювань, поранень (контузій, травм або каліцтв).

Порядок встановлення причинного зв`язку захворювань (поранень, контузій, травм, каліцтв) у військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, які призвані на збори, та осіб, звільнених з військової служби, зі службою у Збройних Силах України, визначений у главі 21 Розділу ІІ Положення №402.

Так, відповідно до підпункту «б» пункту 21.5. названої глави, постанови ВЛК про причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв приймаються, зокрема, в таких формулюваннях:

б) «Поранення (контузія, травма, каліцтво), ТАК, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби» якщо поранення (травма, контузія, каліцтво) одержане, у разі фактичного виконання службових обов`язків під час проходження військової служби, крім поранень (контузій, травм, каліцтв), одержаних за обставин фактичного виконання службових обов`язків, передбачених у підпункті «а» цього пункту.

Як свідчать матеріали справи, відповідно до витягу з протоколу засідання військово-лікарської комісії Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від№4068 від 20 травня 2024 року, захворювання та причини смерті ОСОБА_2 , ТАК, пов`язані з проходженням військової служби.

Згідно обґрунтування правомірності такого рішення наведеного у відзиві на позов, відповідач керувався підпунктом «г» пункту 2.15 глави 21 розділу ІІ Положення №402, у редакції на момент прийняття оскаржуваного позивачем рішення.

Однак, згідно наведеного вище положень нормативно-правових актів, суд уважає такі дії відповідача протиправними, оскільки приймаючи відповідне рішення він мав керуватися Положенням №402 у редакції на момент смерті головного сержанта ОСОБА_2 , тобто станом на 02 серпня 2023 року.

Додатково суд зауважує, що військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби, у випадках, передбачених частиною 3 статті 24 Закону №2232-XII.

Пунктом 21.7 Положення №402 передбачено, що постанова ВЛК про причинний зв`язок травми (поранення, контузії, каліцтва) та її наслідків приймається відповідно до висновку, зазначеного в довідці про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), або висновку, зазначеного в Акті проведення розслідування (спеціального розслідування) нещасного випадку (зникнення, смерті, аварії), за формою, наведеною у додатку 4 до Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 27 жовтня 2021 року № 332, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 24 грудня 2021 року за № 1667/37289 (далі Інструкція № 332), Акті про нещасний випадок (зникнення, смерть), за формою, наведеною у додатку 5 до Інструкції №332, у разі проведення розслідування обставин отримання військовослужбовцем травми (поранення, контузії, каліцтва). Також до ВЛК надається медична документація про первинне звернення за медичною допомогою військовослужбовця безпосередньо після одержання травми (поранення, контузії, каліцтва).

Оригінали або копії Довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), Акта проведення розслідування (спеціального розслідування) нещасного випадку (зникнення, смерті, аварії), за формою, наведеною у додатку 4 до Інструкції №332, Акта про нещасний випадок (зникнення, смерть), за формою, наведеною у додатку 5 до Інструкції №332, надсилаються (передаються) військовою частиною (закладом, установою) до закладу охорони здоров`я в електронній або паперовій формі.

На військовослужбовців довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) оформляється не менше ніж у 2 примірниках. Один із примірників довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) подається у ВЛК з метою встановлення причинного зв`язку травми (поранення, контузії, каліцтва) з військовою службою. Примірник довідки обов`язково зберігається в особовій справі військовослужбовця.

Довідка (копія довідки) про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) або копія Акта про нещасний випадок (зникнення, смерть), Акта проведення розслідування (спеціального розслідування) нещасного випадку (зникнення, смерті, аварії) зберігається в матеріалах ВЛК, яка прийняла відповідну постанову про причинний зв`язок травми (поранення, контузії, каліцтва).

У контексті викладеного, суд указує, що постанови ВЛК про причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв приймаються в формулюваннях викладених у пункті 21.5 глави 21 розділу II на підставі висновку, зазначеного в довідці про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), або висновку, зазначеного в акті проведення розслідування (спеціального розслідування) нещасного випадку (зникнення, смерті, аварії), акті про нещасний випадок (зникнення, смерть), у разі проведення розслідування обставин отримання військовослужбовцем травми (поранення, контузії, каліцтва), а також медичної документації про первинне звернення за медичною допомогою військовослужбовця безпосередньо після одержання травми (поранення, контузії, каліцтва).

Як свідчать матеріали справи, згідно лікарського свідоцтва про смерть №1 від 13 лютого 2024 року причиною смерті ОСОБА_2 стали множинні переломи кісток скелету з ушкодженням внутрішніх органів. Смерть настала внаслідок: ушкодження внаслідок дій, передбачених законом та воєнних операцій 8.

За результатами службового розслідування по факту смерті ОСОБА_2 встановлено, що 02 серпня 2023 року з 05:00 до 20:00 головний сержант ОСОБА_2 виконував визначені йому завдання у складі НОМЕР_4 механізованого батальйону під час переміщення підрозділу у визначений район у Запорізькій області.

Близько 20 год. 30 хв. 02 серпня 2023 року під час руху автомобіля, яким керував ОСОБА_2 , по автодорозі Київ-Маріуполь поблизу с. Таврійське відбулось зіткнення автомобіля з автомобілем Chevrolet Niva в.н. НОМЕР_6 . В результаті зіткнення водій автомобіля Chevrolet Niva загинув на місці дорожньо-транспортної пригоди, а головний сержант ОСОБА_2 був госпіталізовний до військового шпиталю у с. Таврійське, де того ж дня помер від отриманих тілесних ушкоджень.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №989 від 25 серпня 2023 року про результати спеціального розслідування за фактом смерті головного сержанта ОСОБА_2 , в момент нещасного випадку ОСОБА_2 у стані алкогольного сп`яніння, під впливом наркотичних, токсичних чи отруйних речовин не перебував. Смерть настала в результаті дорожньо-транспортної пригоди і пов`язана з виконанням ним обов`язків військової служби.

В Акті проведення спеціального розслідування нещасного випадку (зникнення, смерті, аварії) зазначено, що порушень законодавчих та інших нормативно-правових актів військовослужбовцями військової частини НОМЕР_1 , які своїми діями чи бездіяльністю могли призвести до виникнення нещасного випадку: смерті ОСОБА_2 не виявлено, а смерть ОСОБА_2 настала при виконанні останнім обов`язків військової служби. Таке ж саме формулювання фігурує у всіх подальших наказах та інших похідних документах стосовно ОСОБА_2 .

Отже, за змістом документів, на підставі яких складено висновок щодо встановлення причинного зв`язку захворювання, поранень, контузій, травм, каліцтва, який викладено у протоколі №4068 від 20 травня 2024 року, смерть головного сержанта ОСОБА_2 настала при виконанні останнім обов`язків військової служби.

Документи, на підставі яких Комісією складено висновок, не скасовані, ніким не оспорювалися, а тому їх зміст Комісією, відповідно до Положень №402, повинен бути врахований у повному обсязі.

При цьому, посилання відповідача на те, що він провів аналіз пояснювальних записок, та дійшов висновку, що причиною дорожньо-транспортної пригоди, наслідком якої стала смерть ОСОБА_2 , стало порушення Правил дорожнього руху останнім, зокрема виїзд на смугу зустрічного руху транспортного засобу під керуванням ОСОБА_2 , при здійсненні об`їзду транспортного засобу, що перешкоджав руху смугою, якою рухався ОСОБА_2 , суд до уваги не приймає, оскільки Комісія в силу пункту 21.7 Положення №402 приймає рішення на основі акта проведення спеціального розслідування нещасного випадку (зникнення, смерті, аварії), тому аналіз інших документів, на переконання суду, до повноважень комісії не входить.

Покликання відповідача на те, що в діях ОСОБА_2 наявний склад адміністративного правопорушення чи що ним порушені Правила дорожнього руху є необґрунтованими та незаконними в силу порушення принципу презумпції невинуватості. Комісія не наділена повноваженнями приймати рішення про наявність у діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення чи робити висновки про порушення ним Правил дорожнього руху. Будь-яка особа вважається невинуватою, поки її вину не буде доведено «поза розумним сумнівом», тому при прийнятті спірного рішення відповідач повинен був виходити з того, що порушення ОСОБА_2 Правил дорожнього руху є недоведеним, належних доказів чи документів, які б підтверджували цей факт чи факт скоєння адміністративного правопорушення немає і позивач не зобов`язана доводити факт невинуватості свого загиблого чоловіка. Комісія повинна була приймати рішення на основі наданих ІНФОРМАЦІЯ_1 документів, які не містять жодного твердження про порушення ОСОБА_2 Правил дорожнього руху чи вчинення ним адміністративного правопорушення.

Окрім цього, суд зауважує, що при розгляді по суті спору в адміністративних справах, у яких оспорюється висновок лікарських комісій, суд не може здійснювати власну оцінку підставності прийняття певного висновку, оскільки суди не є спеціалізованими установами в медичній сфері і тому така оцінка виходить за межі необхідного дослідження в контексті застосування норм матеріального права. Суди вправі перевіряти законність висновку ВЛК лише в межах дотримання процедури прийняття цього висновку.

Верховний Суд у постанові від 10 лютого 2022 року у справі №160/7153/20 зазначив, що дискреційні повноваження це повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким. З огляду на положення статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Отже, суд не може самостійно на власний розсуд надавати оцінку правильності висновку, викладеному у рішенні суб`єкта владних повноважень, оскільки означені питання є дискреційними повноваженнями військово-лікарської комісії.

Суд ураховує, що при розгляді по суті спору в адміністративних справах, у яких оспорюється висновок лікарських комісій, суд не може здійснювати власну оцінку підставності прийняття певного висновку, оскільки суди не є спеціалізованими установами в медичній сфері і тому така оцінка виходить за межі необхідного дослідження в контексті застосування норм матеріального права. Суди вправі перевіряти законність висновку ВЛК лише в межах дотримання процедури прийняття цього висновку.

Підсумовуючи викладене суд приходить до висновку, що відповідач порушив процедуру прийняття оскаржуваного позивачем рішення, оскільки керувався Положеннями №402 не у належній редакції та не врахував документи, на підставі яких мав приймати таке рішення.

Ураховуючи вище наведене, суд уважає, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання протиправним та скасувати рішення Центральної військово-лікарської комісії Збройних сил України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтва щодо головного сержанта ОСОБА_2 , оформлене протоколом засідання №4068 від 20 травня 2024 року та зобов`язати повторно розглянути документи, що надійшли з листом ІНФОРМАЦІЯ_3 від 14 березня 2024 року №2270, з урахуванням висновків суду, зроблених у цьому рішенні.

Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу справи, суд ураховує таке.

Пунктом 1 частини 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами 1 та 2 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною 3 цієї правової норми для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами 1, 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина 9 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України)

Аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суд досліджує на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №5076-VI), адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 цього Закону, згідно з якою договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами частини 3 статті 27 Закону України №5076-VI до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами цієї правової норми ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно зі статтею 30 Закону України №5076-VI, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки:

(1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України №5076-VI);

(2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України;

(3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;

(4) Адвокатський гонорар може існувати в двох формах фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;

(5) Адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Зазначене передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України №5076-VI;

(6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд має виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України №5076-VI.

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суд, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, має право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду надано, зокрема, договір про надання правничої допомоги №07/10/2024 від 07 жовтня 2024 року.

Відповідно до розділу 1 названого договору його предметом є надання клієнту правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу його діяльності в будь-якому статусі. Складення заяв, скарг (в т.ч. позовної заяви, відповіді на відзив, апеляційної скарги, касаційної скарги), заперечень, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

???Надання правничої допомоги клієнту у кримінальному провадженні. Забезпечення захисту прав, свобод і законних інтересів клієнта у будь-якому статусі: підозрюваного, обвинуваченого, підсудного. засудженого, виправданого; потерпілого; особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні; особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію); особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення.

???Представництво інтересів клієнта у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, а також при виконанні рішень.

???Представництво інтересів клієнта в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Дослідивши такий договір, суд зауважує, що з його змісту неможливо встановити з метою отримання яких саме послуг чи якої саме правничої допомоги його укладено, що позбавляє суд можливості перевірити твердження позивача про його укладення з метою отримання правової допомоги щодо ведення справи № 240/20314/24.

Також суд звертає увагу, що згідно пункту 1 розділу 3 договору загальна сума гонорару складає 20000,00 грн.

Пунктом 2 цього розділу передбачено: «Сторони погодили, що сума, яка підлягає сплаті Адвокату від Клієнта хоча і не залежить від обсягу наданої правничої допомоги та/або кількості виконаних дій щодо Дорученого питання, водночас є співставною з таким обсягом, оскільки адвокат бере на себе ризики здійснити всі необхідні з надання правничої допомоги щодо Дорученого питання задля досягнення необхідного результату. Сторони визнають, що такий гонорар розумним та враховує витрачений адвокатом час на досягнення необхідного Клієнту результату, і ця вартість гонорару є погодженою Сторонами платою за надання правничої допомоги Адвокатом.».

Отже наведеними положеннями договору передбачено, що гонорар визначений за виконання «Дорученого питання», суть якого в договорі не викладена, та не залежить від витраченого адвокатом часу.

При цьому 01 грудня 2025 року судом отримано клопотання позивача, до якого додано акт приймання передачі правничих послуг №1 до договору про надання правничої допомоги №07/10/2024 від 07 жовтня 2024 року, складений 11 грудня 2024 року.

Згідно зазначеного акта вбачається, що адвокатом надані такі послуги: консультація (усна, детальне вивчення документів з питань визнання дій ЦВЛК ЗС України протиправними та зобов`язання вчинити певні дії по справі №240/20314/24); складання та подання позовної заяви по справі №240/20314/24; складання та подання відповіді на відзив по справі №240/20314/24.

При цьому у акті зазначено кількість витраченого на надання таких послуг часу, вартість однієї години та загальну вартість наданих послуг.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що згідно акта акт приймання передачі правничих послуг №1 до договору про надання правничої допомоги №07/10/2024 від 07 жовтня 2024 року, складеного 11 грудня 2024 року, гонорар адвоката визначений виходячи з обсягу наданих послуг та кількості годин, витрачених на їх надання, виходячи з вартості однієї години роботи адвоката.

Додатково суд наголошує, що згідно пунктів 8 та 9 розділу 3 договору, підставою для сплати гонорару є рахунок фактура. Клієнт сплачує гонорар у день отримання рахунку фактури.

При цьому, строки виставлення адвокатом рахунку фактури положеннями договору не визначені, що, на переконання суду, свідчить про неузгодження сторонами строків оплати вартості наданих адвокатом послуг.

Ураховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що правові підстави для стягнення витрати, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, у розглядуваному випадку відсутні, оскільки положеннями договору не визначено правничу допомогу, за яку таким передбачено сплату гонорару, порядок розрахунку гонорару згідно акта виконаних робіт не узгоджується з положеннями договору, на виконання якого такий підписаний, а названими вище пунктами договору не визначено строк проведення оплати, що позбавляє суд можливості перевірити проведення такої оплати.

Відповідно до частини 1 та 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов містить декілька вимог (дві) немайнового характеру, які хоча і частково, але підлягають задоволенню, тому розмір компенсації судових витрат суд визначає виходячи з кількості (а не розміру) задоволених/незадоволених позовних вимог.

Такий механізм розподілу витрат зі сплати судового збору застосовано Верховним Судом у рішенні від 16 червня 2020 року у справі №620/1116/20.

Таким чином поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягає вся сума сплаченого судового збору.

Керуючись положеннями статей 2, 9, 72-77, 139, 242-246, 251, 257, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центральної військово-лікарської комісії Збройних сил України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтва щодо головного сержанта ОСОБА_2 , оформлене протоколом №4068 від 20 травня 2024 року.

Зобов`язати Центральну військово-лікарську комісію Збройних сил України повторно розглянути документи, що надійшли з листом ІНФОРМАЦІЯ_3 від 14 березня 2024 року №2270 та прийняти рішення з урахуванням висновків суду, зроблених у цьому рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центральної військово-лікарської комісії Збройних сил України на користь ОСОБА_1 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 копійок судового збору.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис

17.01.25