Справа № 160/29792/24
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2025-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кальника В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа: Військова частина НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
08 листопада 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із зазначеним адміністративним позовом, в якому позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за роботу у вихідні дні за періоди: з 26.08.2014р. по 27.07.2015р., з 19.10.2015р. по 16.03.2016р., з 21.04.2017р. по 10.01.2018р., 24.03.2018р. по 17.10.2018р., 17.05.2019р. по 14.08.2019р.в сумі 453671,26 грн.;
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за роботу у вихідні дні за періоди: з 26.08.2014р. по 27.07.2015р., з 19.10.2015р. по 16.03.2016р., 3 21.04.2017р. по 10.01.2018р., 24.03.2018р. по 17.10.2018р., 17.05.2019р. по 14.08.2019р., в сумі 453671,26 грн.
Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 (колишня НОМЕР_3 ) та знаходився на всіх видах забезпечення, у тому числі, фінансовому у військовій частині НОМЕР_1 з 2014 по 2019 рік. Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 14.08.2019р. №230, позивач був виключений зі списків військової частини НОМЕР_2 . Позивачем зауважено, що за весь час перебування в зоні бойових дій у нього не було вихідних відповідно до діючого законодавства України, та після виходу з зони бойових дій час відпочинку наданий не був. Звернуто увагу, що згідно зі статтею 72 КЗпП України та частиною третью статті 107 КЗпП України, робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі. Проте, за час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_2 відгули за роботу у вихідні та святкові дні позивачу не надавались. При виключенні зі списків військової частини компенсація за роботу у вихідні та святкові дні позивачу не нараховувалась та не виплачувалась.
Позивачем зазначено, що за весь час перебування в зоні бойових дій він пробув 329 вихідних дня, а тому, позивач вважає, що сума за роботу у вихідні дні повинна складати 453671,26 грн. із розрахунку 689,47*329*2 (ст.72 КЗпІІ).
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.11.2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.
25.11.2024 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив щодо заявлених позовних вимог, в якому відповідач вказав про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки виконання службових обов`язків понад установлений службовий час, у вихідні, святкові та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується, а тому, грошова компенсація за вихідні, святкові та неробочі дні, які не використані під час виконання службових обов`язків під час проходження військової служби, не передбачена.
27.11.2024 року на адресу суду від третьої особи надійшли пояснення, в яких зазначено, що у період дії воєнного стану не застосовуються норми статті 73 КЗпП України згідно із Законом № 2136-IX від 15.03.2022, з урахуванням змін, внесених Законом № 2352-IX від 01.07.2022. Тому, виконання службових обов`язків понад установлений службовий час, у вихідні, святкові та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 з 2014р. по 2019р.
Так, згідно з витягом із наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_4 (по стройовій частині) від 19.10.2015 року №270 вважати такими, що прибули в пункт постійної дислокації військової частини польова пошта НОМЕР_4 : Нижчепойменованих військовослужбовців військової частини - польова пошта НОМЕР_5 поставлено на котлове забезпечення за загальновійськовою нормою (№1) у військовій частини польова пошта НОМЕР_4 з 19.10.2015 року: молодшого лейтенанта ОСОБА_1 , командира 1 штурмового взводу 1 штурмової роти.
Згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04.07.2018 року №193 відповідно до наказу Міністерства Оборони України № 333 від 26.05.2014 року «Про затвердження Інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України» та метою упорядкування обліку особового складу, військових частин, установ, прикомандированих військовослужбовців, та окремих підрозділів, що знаходяться на продовольчому забезпечені у військовій частині НОМЕР_1 , поставлено на продовольче забезпечення з сніданку 05 липня 2018 року. військова частини НОМЕР_2 : Лейтенант юстиції ОСОБА_2 .
Згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31.05.2019 року № 161 відповідно до наказу Міністерства Оборони України № 333 від 26.05.2014 року «Про затвердження Інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України» та метою упорядкування обліку особового складу, військових частин, установ, прикомандированих військовослужбовців, та окремих підрозділів, що знаходяться на продовольчому забезпечені у військовій частині НОМЕР_1 , поставлено на продовольче забезпечення з сніданку 01 червня 2019 року. Військова частина НОМЕР_2 : лейтенант юстиції ОСОБА_1 , помічник командира батальйону з правової роботи.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 14.08.2019р. №230, позивач виключений зі списків військової частини НОМЕР_2 .
Як зазначив у позові позивач, за час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_2 відгули за роботу у вихідні та святкові дні йому не надавались. При виключенні зі списків військової частини компенсація за роботу у вихідні та святкові дні не нараховувалась та не виплачувалась.
Вказані обставини слугували підставою для звернення до суду з адміністративним позовом.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби, здійснює Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі Закон № 2232).
Відповідно до частини четвертої статті 2 Закону № 2232, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно зі статтею 40 Закону № 2232, гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.
Статтею 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі Закон № 2011) визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ч. 1, 4 статті 9 Закону № 2011, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Згідно з ч. 4, ч. 6 ст. 10 Закону № 2011, для військовослужбовців встановлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями.
Вихідні, святкові та неробочі дні є днями відпочинку для всього особового складу, крім військовослужбовців, залучених до виконання службових обов`язків. Ці дні згідно з планами, а також вільний від занять час відводяться для відпочинку, проведення культурно-освітньої роботи, спортивних заходів та ігор.
Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні, відповідний час для відпочинку надається командиром (начальником), як правило, протягом наступного тижня.
Військовослужбовцям строкової військової служби, курсантам (слухачам) вищих військових навчальних закладів при виконанні обов`язків військової служби у зазначені дні час відпочинку встановлюється відповідним командиром (начальником).
Разом з тим, питання роботи у вихідні та святкові дні регулюються також і Кодексом законів про працю України.
Статтею 73 КЗпП України встановлено святкові дні: 1 січня - Новий рік; 8 березня - Міжнародний жіночий день; 1 травня - День праці; 8 травня - День пам`яті та перемоги над нацизмом у Другій світовій війні 1939-1945 років; 28 червня - День Конституції України; 15 липня - День Української Державності; 24 серпня - День незалежності України; 1 жовтня - День захисників і захисниць України; 25 грудня - Різдво Христове; Робота також не провадиться в дні релігійних свят: один день (неділя) - Пасха (Великдень) один день (неділя) - Трійця; 25 грудня - Різдво Христове.
Відповідно до ч. 3 ст. 73 КЗпП України, робота у святкові (неробочі) дні допускається: на безперервно діючих підприємствах, де припинення роботи неможливе через виробничо-технічні умови; у зв`язку з необхідністю обслуговування населення; у випадках, передбачених ст.71 КЗпП України.
Разом з тим, у період дії воєнного стану не застосовуються норми статті 73 згідно із Законом № 2136-IX від 15.03.2022, з урахуванням змін, внесених Законом № 2352-IX від 01.07.2022.
Згідно зі ст. 72 КЗпП України, робота у вихідний день може компенсуватися за згодою сторін у грошовій формі в подвійному розмірі або наданням іншого дня відпочинку.
Оплата за роботу у вихідний день обчислюється за правилами ст.107 КЗпП України, зокрема у подвійному розмірі, але на бажання працівника, який працював у святковий і неробочий день, йому може бути наданий інший день відпочинку.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 КЗпП України, Кодекс законів про працю України регулює відносини працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.
Таким чином, Кодекс законів про працю України є загальним нормативно правовим актом, положення якого мають застосовуватись у разі, коли спеціальним законом не врегульоване те чи інше питання.
Разом з тим, суд зазначає, що спеціальною нормою, якою врегульовані питання проходження військової служби є, зокрема, Статут внутрішньої служби Збройних Сил України затверджений законом України від 24.03.1999 року № 548-XIV.
Відповідно до абц. 1-2 ст. 203 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України від 24.03.1999 № 548-XIV, вихідні, святкові та неробочі дні є днями відпочинку для всього особового складу, крім військовослужбовців, залучених до виконання службових обов`язків. Ці дні згідно з планами, а також вільний від занять час відводяться для відпочинку, проведення культурологічної роботи, спортивних заходів та ігр.
Офіцерам, військовослужбовцям військової служби за контрактом, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні, відповідний час для відпочинку надається командиром (начальником), як правило, протягом наступного тижня.
Також, згідно з абз. 1 п. 7 розділу І наказу Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства Оборони України «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» № 260 від 07.06.2018, за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки виконання службових обов`язків понад установлений службовий час, у вихідні, святкові та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується, як наслідок, грошова компенсація за вихідні, святкові та неробочі дні, які не використані під час виконання службових обов`язків під час проходження військової служби, не передбачена.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Решта доводів висновків суду по суті спору не спростовують.
При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
Відповідно до статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
З урахуванням вищевикладеного та наданих доказів у їх сукупності, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідно до вимог ст.139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа: Військова частина НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Кальник