Справа № 200/351/25
Суддя: Волгіна Н.П.
Дата ухвалення: 2025-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без руху

20 січня 2025 року Справа №200/351/25

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Волгіна Н.П., ознайомившись з позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати позивачу в період з 19 липня 2022 року по 19 травня 2023 року (включно) грошового забезпечення, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлено законом на 1 січня 2018 року, на відповідні тарифні коефіцієнти, тобто без врахуванням положень пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (в редакції чинній з 29 січня 2020 року);

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити позивачу перерахунок грошового забезпечення (щомісячні основні види грошового забезпечення, щомісячні додаткові види грошового забезпечення, одноразові додаткові види грошового забезпечення) за період з 19 липня 2022 року по 31 грудня 2022 року (включно), визначивши його розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 1 січня 2022 року на відповідні тарифні коефіцієнти згідно постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити позивачу перерахунок грошового забезпечення (щомісячні основні види грошового забезпечення, щомісячні додаткові види грошового забезпечення, одноразові додаткові види грошового забезпечення) за період з 1 січня 2023 року по 19 травня 2023 року (включно), визначивши його розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 1 січня 2023 року на відповідні тарифні коефіцієнти згідно постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя після одержання позовної заяви з`ясовує чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим ст.ст. 160, 161, 172 цього Кодексу.

Згідно з п. 5 ч. 5 ст. 160 КАС України в позовній заяві зазначаються […] докази, що підтверджують обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 161 КАС України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази - позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Всупереч приписам п. 5 ч. 5 ст. 160 КАС України у позовній заяві не наведено жодного доказу на підтвердження заявлених вимог, а всупереч приписам ч. 4 ст. 161 КАС України позивачем не додано до позовної заяви доказів на підтвердження зазначеного у позові, а саме: доказів на підтвердження нарахування та виплати позивачу в період з 19 липня 2022 року по 19 травня 2023 року (включно) грошового забезпечення, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлено законом на 1 січня 2018 року (наприклад, довідки про грошове забезпечення позивача за вказаний період).

Отже, позивачем не виконані вимоги п. 5 ч. 5 ст. 160, ч. 4 ст. 161 КАС України.

Разом із позовною заявою позивач подав клопотання про витребування у відповідача додаткових доказів, зокрема відомостей про нараховане та виплачене позивачу грошове забезпечення (щомісячні основні види грошового забезпечення, щомісячні додаткові види грошового забезпечення, одноразові додаткові види грошового забезпечення) за період з 5 вересня 2019 року по 22 червня 2024 року (включно) в розрізі місяців; довідку про розмір застосованого прожиткового мінімуму для працездатних осіб (на 1 січня якого саме календарного року) при здійсненні розрахунку посадового окладу та окладу за військовим званням ОСОБА_1 за період з 19 липня 2022 року по 19 травня 2023 року (включно); довідку щодо застосованих тарифних розрядів та тарифних коефіцієнтів при обчисленні посадових окладів за відповідними займаними позивачем посадами за період з 19 липня 2022 року по 19 травня 2023 року (включно); довідку щодо застосованих тарифних коефіцієнтів при обчисленні окладу за військовим званням позивача за період з 19 липня 2022 року по 19 травня 2023 року (включно).

В обґрунтування клопотання позивач послався на ч. 1 ст. 80 КАС України, відповідно до якої учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Розглядаючи дане клопотання суддя виходить з наступного.

Як вже зазначалось, позивач згідно з ч. 4 ст. 161 КАС України з о б о в `я з а н и й додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Відповідно до ст. 79 КАС України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом із поданням позову. […] Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з о б ' є к т и в н и х п р и ч и н, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; п р и ч и н и, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк. Учасник справи також повинен надати д о к а з и, які підтверджують, що він з д і й с н и в у с і залежні від нього д і ї, спрямовані на отримання відповідного доказу.

Згідно зі ст. 80 КАС України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом […], у якому має бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) з а х о д и, яких особа, що подає клопотання, в ж и л а для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів, та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

Суду не надано доказів на підтвердження того, що позивач вчиняв будь-які дії, спрямовані на отримання зазначених ним в клопотанні доказів, про витребування яких він просить суд, або на підтвердження неможливості вчинити вказані дії.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує чи подано позов у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Згідно зі ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до абз. 1 ст. 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 233 КЗпП України в редакції, чинній з 19 липня 2022 року, встановлено, що:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті (ч. 1).

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116) (ч. 2)».

Отже, з 19 липня 2022 року строк звернення до суду із трудовим спором (у тому числі про стягнення/зобов`язання виплатити заробітної плати (грошового забезпечення)), обмежений трьома місяцями з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі № 460/17052/21, від 6 квітня 2023року у справі № 260/3564/22, від 25 квітня 2023 року у справі № 380/15245/22, від 3 серпня 2023 року у справі № 280/6779/22 та інших справах за подібних правовідносин.

Позов заявлений щодо грошового забезпечення за періоди з 19 липня 2022 року по 19 травня 2023 року.

Заробітна плата (грошове забезпечення) є періодичним платежем.

Відповідно до п. 8 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 7 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі Порядок № 260), грошове забезпечення виплачується в поточному місяці за минулий.

Таким чином, про виплату йому грошового забезпечення в належному/неналежному розмірі позивач м а в м о ж л и в і с т ь дізнаватись не пізніше останнього календарного дня наступного місяця, в якому отримав щомісячне грошове забезпечення, за попередній місяць, а саме: про ймовірне порушення прав стосовно нарахування та виплати йому грошового забезпечення за липень 2022 року позивач міг дізнатись не пізніше 31 серпня 2022 року, за серпень 2022 року - не пізніше 30 вересня 2022 року […] за травень 2023 року - не пізніше 30 червня 2023 року.

Із врахуванням приписів ч. 1 ст. 233 КЗпП України із позовними вимогами щодо оскарження розміру нарахованого та сплаченого грошового забезпечення позивач мав звернутись до суду: щодо грошового забезпечення за липень 2022 року не пізніше 30 листопада 2022 року, за серпень 2022 року не пізніше 31 грудня 2022 року, […] за травень 2023 року не пізніше 30 вересня 2023 року.

Позовну заяву подано до суду 17 січня 2025 року.

Отже, позовну заяву подано до Донецького окружного адміністративного суду із пропуском процесуального строку для її подання.

У позовній заяві позивач заявив клопотання про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду із даним позовом та поновлення цього строку, яке обґрунтовано наступним.

З 22 червня 2024 року позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення військової частини НОМЕР_1 , але жодного письмового повідомлення або інших документів, які б свідчили про нараховане та виплачене йому грошове забезпечення за період проходження військової служби при виключенні зі списку особового складу військової частини, відповідачем надано не було, також відповідач не ознайомлював позивача з розрахунком грошового забезпечення за період проходження військової служби.

Вже після звільнення з лав Збройних Сил України позивачу стало відомо, що за час проходження військової служби у період з 19 липня 2022 року по 19 травня 2023 року відповідач неправильно обчислював розмір його посадового окладу та окладу за військовим званням (застосував прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня 2018 року, замість прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що встановлений законом на 1 січня відповідного календарного року).

Позивач зазначає, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, наведеної у постанові від 29 вересня 2022 року у справі № 500/1912/22, протягом усього періоду дії воєнного стану, запровадженого на території України у зв`язку із збройною агресією російської федерації, суворе застосування адміністративними судами процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовними заявами, апеляційними і касаційними скаргами, іншими процесуальними документами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого ст. ст. 55, 124, 129 Конституції України, ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Також просить суд врахувати, що пропущений ним процесуальний строк є не значним, адже позивач одразу після того, як дізнався про порушення своїх прав на отримання належного грошового забезпечення, за першої ж можливості вчинив необхідні дії та подав позовну заяву до суду та зауважує що суд повинен врахувати принципи верховенства права та практику Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях, зазначає, що при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції.

Розглядаючи клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду із даним позовом, суддя виходить з такого.

Повнота, правильність та своєчасність остаточного розрахунку з позивачем при виключенні його з 22 червня 2024 року зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення в межах даної справи позивачем не оскаржується.

Про те, що позовні вимоги стосовно нарахування та виплати п о т о ч н и х виплат грошового забезпечення та стосовно розрахунку п р и з в і л ь н е н н і є різними вимогами, зазначено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 7 жовтня 2024 року по справі № 500/7802/23 (пункти 27, 28) та від 31 жовтня 2024 року по справі № 500/7140/23 (пункти 34, 36).

Отже, посилання позивача на те, що після виключення його зі списків особового складу та всіх видів забезпечення військової частини НОМЕР_1 жодного письмового повідомлення або іншого документу щодо нарахованого та виплаченого йому грошового забезпечення за період проходження військової служби йому надано не було, - судом відхиляються.

Як вже зазначалось судом вище, грошове забезпечення військовослужбовців є періодичним платежем і відповідно до п. 8 розділу І Порядку № 260 виплачується в поточному місяці за минулий, у зв`язку із чим про виплату йому грошового забезпечення в неналежному (на його думку) розмірі позивач мав можливість дізнаватись не пізніше останнього календарного дня наступного місяця, в якому отримав щомісячне грошове забезпечення, за попередній місяць.

Вирішуючи питання щодо наявності/відсутності поважних причин пропуску позивачем строку звернення до суду із даним позовом, суд виходить з того, що поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду.

Щодо посилань позивача на постанови Верховного Суду від 29 вересня 2022 року у справі № 500/1912/22, де Верховний Суд вказав, що протягом усього періоду дії воєнного стану, запровадженого на території України суворе застосування адміністративними судами процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовними заявами, […] може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого ст.ст. 55, 124, 129 Конституції України, ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.» (п. 81), суддя зазначає, що дійсно, у наведеній постанові Верховний Суд вказав, що протягом усього періоду дії воєнного стану, запровадженого на території України […] суворе застосування адміністративними судами процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовними заявами, […] м о ж е м а т и ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого ст.ст. 55, 124, 129 Конституції України, ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.» (п. 81).

Разом із цим у вказаній постанові Верховний Суд також зазначив, що:

сам факт запровадження воєнного стану в Україні, без обґрунтування неможливості звернення до суду саме позивачем у встановлені строки, у зв`язку із запровадження такого, не може безумовно вважатись поважною причиною для безумовного поновлення цих строків (п. 49);

причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування (п. 30);

поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. У свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та з обставин незалежних від сторони унеможливила звернення до суду з адміністративним позовом (п. 31).

Щодо посилань позивача на те, що суд не має проявляти надмірний формалізм, наслідком якого може бути порушено право позивача на судовий захист, суддя зазначає наступне.

Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини набувають ознак стабільності.

Дійсно, за практикою Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) при реалізації положень Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (Конвенція) необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути реальним і надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист. Так, у рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції. У рішенні ЄСПЛ у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain» зазначено, що суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду. У рішеннях у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», № 47273/99, пп. 50-51 та 69, та «Walchli v. France», № 35787/03, п. 29 ЄСПЛ вказав, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції і що це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист.

Разом із цим ЄСПЛ одночасно провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом та зазначив, що формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу на відміну від надмірного формалізму, який заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.

При цьому у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зауважує, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав. Реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження. Процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії», рішення у справах «Стаббігс на інші проти Великобританії», «Девеер проти Бельгії»).

Верховний Суд неодноразово наголошував, що процесуальним законом зобов`язано учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки згідно із ч. 2 ст. КАС України і що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин у випадку, якщо вони стали спірними (постанови Верховного Суду 10 лютого 2023 року по справі № 640/20580/20, від 9 листопада 2023 року у справі № 520/12478/22, від 26 квітня 2024 року у справі № 160/6427/23 та інші).

Проаналізувавши наведене вище, а також оцінивши зазначені у заяві про поновлення строку доводи, суддя висновує, що вимога закону (та суду) про зобов`язання позивача довести існування дійсно поважних причин, що унеможливили своєчасне звернення до суду із позовними вимогами щодо грошового забезпечення за минулі періоди не є надмірним формалізмом та не порушує права позивача на судовий захист (так як позивачу надається час для усунення недоліків і у випадку такого усунення позов вважається поданим у фактичний день його подання), разом із цим сприяє дотриманню процесуальних норм та правовій визначеності.

У клопотанні про поновлення строку не зазначено про існування обставин, які фактично були об`єктивно непереборними, тобто, такими, що унеможливили звернення позивача до суду із позовними вимогами стосовно грошового забезпечення за період з 19 липня 2022 року по 19 травня 2023 року у встановлений процесуальним законодавством строк.

Враховуючи наведене, суддя приходить до висновку про недоведеність позивачем поважності причин пропуску строку звернення до суду із даним позовом.

Згідно з ч. 1 ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, а б о якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених ст.ст. 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху […]. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Враховуючи вищевикладене вище, позовна заява ОСОБА_1 підлягає залишенню без руху із встановленням позивачу десятиденного строку для усунення встановлених судом недоліків.

Керуючись ст.ст. 77, 79, 80, 122, 123, 160, 161, 169, 171, 172, 256 Кодексу адміністративного судочинства України суддя, -

У Х В А Л И Л А:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без руху.

Встановити позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів після отримання даної ухвали шляхом надання суду:

- доказів на підтвердження нарахування та виплати позивачу за період з 19 липня 2022 року по 19 травня 2023 року (включно) грошового забезпечення, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлено законом на 1 січня 2018 року а б о доказів на підтвердження того, що позивач вчиняв будь-які дії, спрямовані на отримання зазначених ним в клопотанні доказів;

- заяву про поновлення строку звернення до суду із даним позовом із наведенням інших підстав пропуску цього строку (аніж наведені у позовній заяві підстави), які свідчать про поважність причин такого пропуску, та наданням доказів на підтвердження існування таких підстав.

Роз`яснити позивачеві, що при невиконанні вимог даної ухвали, зазначена позовна заява буде повернута і що повернення позовної заяви не позбавляє позивача права повторного звернення до суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Текст ухвали розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя Н.П. Волгіна