Справа № 160/32234/24
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2025-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі
головуючого судді Ніколайчук С.В.
05 грудня 2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_4 , в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо незвільнення ОСОБА_1 з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох дітей віком до 18 років;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 за підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" через сімейні обставини або інші поважні причини, а саме: у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 11.05.2024 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_4 , що підпорядковується військовій частині НОМЕР_2 . Має трьох неповнолітніх дітей 2016 р.н та 2021 р.н. та 2024 р.н. 18.07.2024 він звернувся з відповідним рапортом до військової частини НОМЕР_4 про звільнення з військової служби за підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною 12 цієї статті (якщо військовослужбовець не виявив бажання продовжувати військову службу), а саме у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років. Після погодження даний рапорт 18.07.2024 передано до військової частини НОМЕР_2 для прийняття рішення. 21.07.2024 військовою частиною НОМЕР_2 надано відмову та не про погодження рапорт з посиланням: рішення суду не у повному обсязі, відсутній повний текст; з тексту рішення суду видно, що з сім`єю (дітьми також) не проживає з 2023 року, спільного бюджету не має; факт утримання дітей не визначено. Вказану відмову вважає необґрунтованою та такою, що суперечить вимогам законодавства. З посиланням на вимоги Сімейного кодексу України, просить позовні вимоги задоволити.
Разом з позовною заявою позивач надіслав до суду заяву про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Генеральний штаб Збройних сил України.
Відповідно до п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа є справою незначної складності та згідно з ст. ст. 257, 263 КАС України розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
25.12.2024 представник військової частини НОМЕР_2 надав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до яких не визнає заявлених позовних вимог та вважає адміністративний позов не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню по відношенню до військової частини НОМЕР_2 , мотивує відсутністю правових підстав для задоволення позовних вимог Позивача та обґрунтовує наступним. Вказує, що лише під час судового розгляду Позивачем були надані докази, а саме: повний текст рішення суду, копію заяви від співмешканки ОСОБА_2 про начебто матеріальне утримання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка завірена нотаріусом 01.08.2024, копії руху коштів по рахунку Позивача з якої не можливо встановити що саме ці кошти перераховувались ОСОБА_4 на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які надані Позивачем лише під час звернення з позовною заявою до суду, та які вважаємо не можуть розглядатись як докази в даній справі, так як не були додатками до пакету документів який було направлено Відповідачем-2 до Відповідача-1. Тобто підсумовуючи зазначаємо, що Відповідачу-1 про дані докази на які посилається Позивач не було відомо під час подання Позивачем рапорту як підстави для звільнення які подано Позивачем лише під час розгляду справи у суді.
Відповідачем-2 відзив на позовну заяву не подано.
31.12.2024 представником Генерального штабу Збройних сил України подано до суду пояснення, відповідно до яких зазначає що Відповідач 1 та Відповідач 2 є окремими юридичними особами і питання щодо проходження військової служби Позивачем та перебування на грошовому забезпеченні у Відповідача 1 та Відповідача 2 не відноситься до повноважень третьої особи. Окремо зазначаємо, що рішення у даній адміністративній справі не може вплинути на права свободи, інтереси та обов`язки третьої особи.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 01.03.2022 є військовослужбовцем, та з 11.05.2024 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_4 .
18.07.2024 ОСОБА_1 звернувся з відповідним рапортом до військової частини НОМЕР_4 про звільнення з військової служби за підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною 12 цієї статті (якщо військовослужбовець не виявив бажання продовжувати військову службу), а саме у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років.
Після погодження даний рапорт 18.07.2024 передано до військової частини НОМЕР_2 для прийняття рішення. 21.07.2024 військовою частиною НОМЕР_2 надано відмову та не про погодження рапорт з посиланням: рішення суду не у повному обсязі, відсутній повний текст; з тексту рішення суду видно, що з сім`єю (дітьми також) не проживає з 2023 року, спільного бюджету не має; факт утримання дітей не визначено.
Не погоджуючись з відмовою у звільнення позивача з військової служби позивач звернуся до суду з даним позовом.
Розглядаючи спір по суті, суд зазначає наступне.
Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, та загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 р. №2232-ХІІ (далі - Закон №2232).
Цей же Закон визначає загальні засади проходження в Україні військової служби та звільнення з військової служби.
Частинами 1, 2 статті 1 Закону №2232 визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок встановлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону №2232 військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Частиною другою статті 2 Закону №2232-ХІІ , зокрема, встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Частиною 6 статті 2 Закону №2232 передбачено види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232. При цьому підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період встановлені у частині 4 статті 26 Закону №2232 та розмежовані з огляду на період застосування: під час дії особливого періоду (крім періоду дії воєнного стану) (пункт 1); під час воєнного стану (пункт 2).
Указом Президента України від 24.02.2022 р. №64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженим Законом України від 24.02.2022 р..№2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався та діє по даний час.
Таким чином, з огляду на введення в Україні військового стану та зважаючи на вид військової служби , яку проходить позивач (а саме за мобілізацією під час військового стану) підстави звільнення з військової служби визначені у пункті 2 частини 4 статті 26 Закону №2232 у редакції що діяв на час виникнення спірних правовідносин, тобто станом на 18.07.2024 року.
Так, відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232( у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Так, пунктом 3 частиною 12 вказаної статті вказано, що у воєнний стан військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці
Отже, необхідною умовою для звільнення позивача зі служби під час воєнного стану на підставі вищевказаних обставин та норми Закону, що діяла на час виникнення спірних правовідносин є перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.
Відповідно до пункту 4 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до пункту 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (зі змінами), військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Відповідно до Переліку документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, визначеного додатком 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413 та визначено підпунктом "г" пунктів 1, 2 частини четвертої, підпунктом "ґ" пункту 2 частини п`ятої, підпунктом "г" пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються: копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).
Окрім того в Примітках до додатку 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, наступне:
у випадку подання до звільнення документів за ініціативою командування копія рапорту військовослужбовця не подається;
за необхідності з Поданням можуть бути подані інші додаткові документи, що підтверджують відповідну підставу до звільнення з військової служби військовослужбовців.
Як слідує з адміністративного позову позивачем до рапорту про звільнення подано наступні документи:
свідоцтво про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4
свідоцтво про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5
свідоцтво про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1
заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22.05.2024 відповідно до якого шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розірвано.
нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_2 . Відповідно до якої вона зазначає, що з червня 2024 року ОСОБА_1 утримує дитину ОСОБА_3 . Притензій до ОСОБА_1 щодо утримання ОСОБА_3 .
копії банківської виписки - ріх коштів на карті від 12.08.2024 (за період з 08.06.2023 по 12.07.2024)
Також до позову надано Довідку відділу реєстрації місця поживання фізичних осіб від 08.09.2024, відповідно до якої зазначено, що за адресою АДРЕСА_4 фактично проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підтвердження відсутності заборгованості з аліментів позивачем надано Довідку Павлоградського ВДВС у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про відсутність на виконанні документів про стягнення з ОСОБА_1 аліментнх платежів на утримання дітей.
При цьому посилання відповідача на вимоги додатку 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170 (в на час розгляду спірних правовідносин у суді першої інстанції) суд не бере до уваги з огляду на те, що вони не діяли на час прийняття оскаржуваного рішення про відмову у звільненні.
Як зазначає відповідач-1 у відзиві, він був вимушений відмовити у задоволенні рапорту Позивача від 14.07.2024 № 4992 щодо звільнення з військової служби та саме рекомендувати надати позивачу разом з рапортом додаткові документи, що підтверджують відповідну підставу до звільнення з військової служби військовослужбовців, оскільки на той час: були відсутній доказ про утримання дітей; був відсутній договір про сплату аліментів та з ким визначено проживання з дітьми; було відсутнє повне рішення суду про розірвання шлюбу та визнання місця проживання дітей; було відсутнє рішення суду про факт утримання дітей, були відсутні документи які б підтверджували утримання саме неповнолітніх дітей.
Суд вважає такі підстави для відмови у задоволенні рапорту позивача хибними, оскільки чинне законодавство не передбачає надання до рапорту про звільнення з військової служби таких доказів.
Так, надані до позову та до рапорту документи підтверджують те, що позивач є батьком трьох дітей до 18 років та утримує їх відповідно до вимог Сімейного кодексу України.
Зазначеним Законом №2232-ХІІ не визначено поняття «утримання дітей», проте такі правовідносини є предметом регулювання Сімейного кодексу України.
Відповідно до частин 2, 4 статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Статтею 180 Сімейного кодексу України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття.
Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, або чи розірвано їх шлюб.
Обов`язок по утриманню зберігається також і у випадку позбавлення батьківських прав батьків (частиною 2 статті 166 Сімейного кодексу України).
У випадку невиконання батьками обов`язку утримувати неповнолітню дитину добровільно, аліменти можуть стягуватися за рішенням суду. При злісному ухиленні батьків від сплати аліментів вони підлягають притягненню до кримінальної відповідальності, відповідно до статті 164 Кримінального кодексу України.
Отже, у батьків дитини зберігається обов`язок утримання своєї дитини з моменту її народження до досягнення нею повноліття, при чому такий обов`язок не залежить від факту зареєстрованого шлюбу між батьками, факту спільного проживання, визнання батьків недієздатними, тощо, а припиняється лише фактом смерті батьків.
Частинами 1-3 статті 181 Сімейного кодексу України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Таким чином, на позивача як батька дітей, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 згідно з чинним законодавством покладено обов`язок утримувати своїх дітей.
Судом встановлено та відповідачем не спростовано, що у позивача заборгованість зі сплати аліментів на користь дітей відсутня.
Відповідно до частини 2 статті 188 СК України батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Якщо дитина перестала отримувати дохід або її дохід зменшився, заінтересована особа має право звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів.
Матеріали адміністративної справи не містять рішення суду, згідно з яким позивача звільнено від обов`язку утримувати своїх дітей.
З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що обставини перебування на утриманні позивача трьох дітей віком до 18 років та відсутність заборгованості зі сплати аліментів знайшли своє підтвердження під час розгляду справи.
При цьому суд вважає, що у спірних правовідносинах відповідач-1 допустив протиправні дії шляхом прийняття рішення про відмову у звільненні позивача з військової служби шляхом проставлення резолюції командиром військової частини НОМЕР_2 ., відтак в даній частині позовні вимоги підлягають задоволенню частково, а саме шляхом визнання протиправним рішення Військової частини НОМЕР_2 щодо відмови у звільненні з ОСОБА_1 з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох дітей віком до 18 років.
Стосовно належного способу відновлення прав позивача.
Відповідно до пункту 241 Положення накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин.
Згідно з правовими нормами пункту 242 Положення після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Таким чином, право позивача на звільнення у зв`язку із перебуванням на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років кореспондується із обов`язком відповідача звільнити останнього з військової служби за вказаною підставою за наявності документів, які підтверджують це право.
Суд зауважує, що в даному випадку у відповідача немає дискреційних повноважень, оскільки закон не передбачає будь-яких альтернативних варіантів рішення за наслідками вирішення рапорту військовослужбовця за встановлених судом обставин. Обраний позивачем спосіб захисту своїх прав є ефективним та не суперечить закону.
Як наслідок, з метою поновлення порушених прав позивача, відповідача-1 належить зобов`язати прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби за абзацом 4 підпункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.
Частиною 1 статті 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частинами 1 та 2 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд зробив висновок, що відповідач-1, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду доказів, які спростовували б доводи позивача, а тому заявлені позивачем позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню частково.
З врахуванням вимог статті 139 КАС України судові витрати у справі відсутні.
Керуючись ст. 2, 9, 77, 78, 90, 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправним рішення Військової частини НОМЕР_2 щодо відмови у звільненні з ОСОБА_1 з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох дітей віком до 18 років.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 за підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" через сімейні обставини або інші поважні причини, а саме: у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.В. Ніколайчук