Справа № 300/8765/24
Суддя: Гомельчук С.В.
Дата ухвалення: 2025-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"20" січня 2025 р. справа № 300/8765/24
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гомельчука С.В., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представниця Шевченко Наталія Павлівна, до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання до вчинення дій, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивачка), в інтересах якої діє представниця Шевченко Наталія Павлівна (представниця позивачки), звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі - відповідач), в якому просить:
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 12.02.2024, з урахуванням до стажу роботи за Списком №2 періодів: з 20.12.1999 по 22.12.1999, з 01.02.2000 по 01.02.2000, з 01.03.2000 по 04.03.2000, з 02.04.2000 по 31.05.2001, з 11.05.2005 по 31.05.2005, з 12.02.2006 по 31.03.2006, з 03.04.2006 по 31.01.2007, з 05.02.2007 по 21.12.2008.
Крім того звернено увагу, що ОСОБА_1 позбавлена можливості надати до пенсійного органу уточнюючу довідку про пільговий стаж роботи за період з 02.04.2000 по 31.05.2001, оскільки ТОВ ВКФ «Метл» ліквідоване, а документи підприємства не передані належним чином на зберігання до архіву. Проте, дані обставини не можуть позбавити позивачку права на пільгову пенсію. Також представниця позивачки вказала, що відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку згідно з приписами ст. 181 КЗпП України зараховується в тому числі і до стажу роботи за спеціальністю. Відтак, просить суд позов задовольнити.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.11.2024 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.
09.12.2024 на адресу суду від Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області надійшов відзив на позовну заяву, у якому представниця відповідача проти задоволення позову заперечила. Вважає, що персоніфікований облік відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування з 01.07.2000 є обов`язковим. Зазначила, що до пільгового стажу позивачки не зараховані періоди роботи з 11.05.2005 по 31.05.2005 з 12.02.2006 по 31.03.2006, з 03.04.2006 по 31.01.2007, з 05.02.2007 по 21.12.2008, оскільки відсутні відомості про сплату внесків відповідно до відомостей реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Крім того, зарахувати період роботи в ТОВ "Карпатнафтохім" згідно із довідкою №3/1-29 від 22.01.2024 про перебування позивачки у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (так зазначено в довідці) не можливо, оскільки додане свідоцтво про народження дитини ІНФОРМАЦІЯ_1 НОМЕР_1 від 03.03.2003 може підтверджувати факт догляду за дитиною до досягнення трирічного віку по 10.02.2006.
Також представниця відповідача стверджує, що підстави для врахування періоду з 02.04.2000 по 31.05.2001 в ЦМК завод «Діанат» ТОВ ВКФ «Метл» відсутні, оскільки позивачкою не підтверджено повної зайнятості (роботи на умовах повного робочого дня) за відповідними професіями, відсутня уточнююча довідка з підприємства про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній відповідно до Порядку № 637 від 12.08.1993 та не надано витяги з наказів про результати атестації робочих місць за умовами праці та Перелік робочих місць виробництв, професій і посад працівників, яким підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення. Зауважено, що пільговий стаж позивачки за Списком №2 становить 4 роки 10 місяців 21 день, який є недостатнім для призначення пенсії за віком відповідно о пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Отже, рішення відповідача є правомірним.
Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та відзив на позов, встановив таке.
ОСОБА_1 у віці 56 років, що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_2 , виданого 19.07.2000, звернулася із заявою від 31.05.2024 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про призначення пільгової пенсії за Списком №2 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»(а.с.105).
За принципом екстериторіальності заяву позивачки розглядало Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 07.06.2024 №58 ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку із відсутністю необхідного пільгового стажу. До пільгового стажу позивачки не враховано період трудової діяльності згідно з довідкою від 27.12.2023 №121 з 12.02.2006 по 31.03.2006, з 03.04.2006 по 31.01.2007, з 05.02.2007 по 21.12.2008, оскільки в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні відомості про сплату страхових внесків. Пільговий стаж ОСОБА_1 становить 4 роки 10 місяців 21 день (а.с. 109).

Крім того, із розрахунку стажу позивачки до пільгового стажу не враховано період з 20.12.1999 по 22.12.1999, з 01.02.2000 по 01.02.2000, з 01.03.2000 по 04.03.2000, з 02.04.2000 по 31.05.2001, з 11.05.2005 по 31.05.2005 (а.с.110).

Позивачка, в інтересах якої діє представниця, не погоджуючись з таким рішенням відповідача, звернулася до суду з відповідним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно із положеннями пункту 2 частини 2 статті 114 Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV (далі - Закон №1058-ІV) пенсія за віком на пільгових умовах по Списку № 2 призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад, і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць,- після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Положеннями частин 1, 2 та 4 статті 24 Закону України № 1058-IV визначено, що страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог Закону України № 1058-IV за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності зазначеним Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених Законом України № 1058-IV.

Постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12 серпня 1993 року затверджено "Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки чи відповідних записів в ній" (далі - Порядок №637).

У пунктах 1 та 2 Порядку №637 зазначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Таким чином, необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Суд зазначає, у трудовій книжці серії НОМЕР_3 від 16.07.1986 ОСОБА_1 міститься запис №19 про те, що 11.05.2005 позивачку прийнято на роботу за переведенням із ЗАТ «Лукор» в цех з виробництва електролітичних лугів та хлору виробництва хлору і каустичної соди апаратником підготовки сировини та відпускання напівфабрикатів і продукції четвертого розряду відділення приготування хімічних розчинів на підставі наказу №21-к від 10.05.2005 та запис №20 про звільнення у зв`язку із скороченням штату працівників з 31.12.2008 на підставі розпорядження №1156-к від 29.12.2008 (а.с.35-38).

Крім того, серед матеріалів справи міститься довідка від 27.12.2023 №121, видана ТОВ «Карпатнафтохім», у якій зазначено, що ОСОБА_1 у період з 11.05.2005 по 21.12.2008 працювала апаратником підготовки сировини та відпускання напівфабрикатів і продукції відділення приготування хімічних розчинів, яка складена на підставі наказу №28-к від 10.05.2005 та розпорядження №1156-к від 29.12.2008 (а.с. 82).

Відповідачем не спростовується факт роботи позивачки у періоди з 12.02.2006 по 31.03.2006, з 03.04.2006 по 31.01.2007, з 05.02.2007 по 21.12.2008, спірним є факт несплати страхових внесків за такі періоди.

Право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг регламентовано положеннями статті 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Статтею 1 вказаного Закону встановлено, що страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

За змістом частин 1 - 3, 10, 12 статті 20 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5-7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Обчислення страхових внесків територіальними органами Пенсійного фонду у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі складених актів перевірки правильності нарахування та сплати страхових внесків, звітності, що подається страхувальником, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суму заробітної плати (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" платниками єдиного внеску є, зокрема, роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок (п.1 ч.2 ст.6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування").

Згідно з частиною 11, 12 статті 9 вказаного Закону у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом. Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Отже, обов`язок щодо сплати страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника - роботодавця, оскільки він здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи - працівника.

Застрахована особа не повинна відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства за страховими внесками не може бути підставою для незарахування до страхового стажу такої особи періодів її роботи.

Як зазначено судом вище, відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник. Внаслідок невиконання страхувальником обов`язку по сплаті внесків позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

Верховний Суд у постановах від 17 липня 2019 року (справа № 144/669/17) та від 20 березня 2019 року (справа № 688/947/17) зробив висновок, згідно з яким, несплата страхувальником страхових внесків не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу періодів роботи на підприємстві, оскільки працівник не несе відповідальності за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку сплати страхових внесків.

Суд звертає увагу, що пунктом «ж» ч. 3 ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі - Закон №1788-ХІІ) передбачені види трудової діяльності, що зараховуються до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, зокрема, встановлено, що до стажу роботи зараховується також час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку.

Згідно з частиною 2 статті 181 Кодексу законів про працю України (далі також - КЗпП) відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю.

З наведеного слідує, що час догляду за дитиною зараховується до страхового стажу непрацюючій матері (до досягнення дитиною 3-річного віку) чи працюючій особі, якій у встановленому законом порядку надана відповідна відпустка по догляду за дитиною до 3- та 6-річного віку.

Відповідно до листа/роз`яснення Пенсійного фонду України від 25.06.2008 №10842/02-10 "Щодо зарахування до стажу роботи періоду догляду за дитиною» далі цитується: «згідно зі ст. 181 Кодексу законів про працю України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (у разі якщо дитина потребує домашнього догляду, на підставі медичного висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю."

Стосовно ж обчислення спеціального і пільгового стажу, то Пенсійний фонд України у названому листі зазначив, що:

"згідно з частиною 16 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" ( 1058-15 ) положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.

Тобто до спеціального й пільгового стажу, що дає право на пенсію за вислугу років і на пільгових умовах, зараховується час догляду працюючої особи за дитиною до досягнення нею 3- і 6- річного віку (у разі оформлення відповідної відпустки). При цьому страховий стаж для визначення розміру пенсії обчислюється у вищезазначеному порядку".

Отже, найвищим органом Пенсійного фонду надано роз`яснення, що до вислуги років період догляду за дитиною, яка за медичними документами потребувала такого догляду, зараховується до спеціального стажу вислуги років і на пільгових умовах, але виключно до досягнення дитиною 6-річного віку.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження від 03.03.2003 ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.197).

Відповідно до довідки №3/1-29 від 22.01.2024, яка видана ТОВ «Карпатнафтохім» позивачка з 12.02.2006 по 10.02.2007, з 11.02.2007 по 08.02.2008 та з 09.02.2008 по 11.02.2009 перебувала у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а.с.82 на звороті).

Щодо доводів відповідача, що у довідці вказано, що позивачка перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, а не шестирічного, то суд зауважує, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивачки її конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на загальних підставах.

Враховуючи наведене, суд вважає протиправним незарахування Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області до пільгового стажу позивачки часу догляду за дитиною.

За таких обставин, суд вважає, що періоди роботи з 11.05.2005 по 31.05.2005, з 12.02.2006 по 31.03.2006, з 03.04.2006 по 31.01.2007, з 05.02.2007 по 21.12.2008 підлягають зарахуванню до пільгового стажу позивачки, а рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області №58 від 07.06.2024 слід визнати протиправним та скасувати.

Щодо позовних вимог зарахувати періоди роботи з 20.12.1999 по 22.12.1999, з 01.02.2000 по 01.02.2000, з 01.03.2000 по 04.03.2000, суд зазначає про таке.

Судом встановлено, що відповідно до довідки від 29.11.2023 №1266, яка видана АТ «Оріана» позивачка за період з 20.12.1999 по 01.04.2000 перебувала в загальній кількості 8 днів у відпустці без збереження заробітної плати, а саме 3 дні у грудні 1999 року, 1 день в лютому 2000 року та 4 дні в березні 2000 року (а.с.40).

Однак, як вбачається із матеріалів справи спірні періоди роботи з 20.12.1999 по 22.12.1999, з 01.02.2000 по 01.02.2000, з 01.03.2000 по 04.03.2000 не зараховані до пільгового стажу позивачки за Списком №2, позаяк у зазначені періоди позивачка перебувала у відпустках без збереження заробітної плати.

Згідно з листом Мінсоцполітики України від 08.02.2016 за №713/039/161-16 підставою для призначення пенсії за віком на пільгових умовах є: перш за все, наявність професії або посади в списках №1 і №2; підтвердження шкідливих умов праці працівника безпосередньо на робочому місці результатами атестації робочих місць, порядок проведення якої затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.1992 за №442; виконання робіт в умовах, передбачених відповідним списком №1 та №2, протягом повного робочого дня.

Час простою і періоди відпусток без збереження заробітної плати, якщо вони були пов`язані з виробничою необхідністю, працівникам, які працюють у шкідливих і важких умовах праці, можуть бути зараховані до пільгового стажу, але не більше 1 місяця в календарному році.

Таке застосування статті 34 КЗпП України здійснено Верховним Судом у постановах від 26.03.2020 у справі №423/2860/16-а (адміністративне провадження №К/9901/18363/18) і від 29.07.2020 у справі №165/2354/16-а (адміністративне провадження №К/9901/l5790/18).

У постанові від 19.03.2019 у справі № 295/8979/16-а Верховний Суд, між іншим, зазначив, що час простою та періоди відпусток без збереження заробітної плати, якщо вони були пов`язані з виробничою необхідністю, працівникам, які працюють у шкідливих і важких умовах праці, можуть бути зараховані до пільгового стажу, але не більше одного місяця в календарному році.

Доказів того, що спірні періоди відпусток без збереження заробітної плати не були пов`язані з виробничою необхідністю, матеріали справи не містять.

Водночас суд зауважує, що відповідач не скористався повноваженнями, передбаченими частиною 3 статті 44 Закону №1058-ІV, не витребував від підприємства відповідних документів або відомостей стосовно підстав надання позивачці відпустки без збереження заробітної плати. А також не зазначив про необхідність підтвердження цих відомостей, власне, позивачкою.

Відтак, на переконання суду, підстави для незарахування до пільгового стажу позивачки за Списком № 2 періодів перебування у відпустках без збереження заробітної плати з 20.12.1999 по 22.12.1999, з 01.02.2000 по 01.02.2000, з 01.03.2000 по 04.03.2000 у відповідача були відсутні.

Щодо можливості зарахувати до пільгового стажу період роботи з 02.04.2000 по 31.05.2001, суд зазначає таке.

Атестація робочих місць здійснюється на підприємствах, в організаціях та установах незалежно від форм власності і господарювання згідно з Порядком проведення атестації робочих місць за умовами праці (далі - Порядок) та розробленими на виконання постанови № 442, Методичними рекомендаціями для проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженими постановою Міністерства праці України від 01.09.1992 № 41.

Основна мета атестації, як випливає із зазначених нормативних актів, полягає у регулюванні відносин між власником або уповноваженим ним органом і працівниками у галузі реалізації права на здорові й безпечні умови праці, пільгове забезпечення, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах.

Відповідно до положень Порядку, атестація проводиться атестаційною комісією, склад і повноваження якої визначаються наказом по підприємству, організації, в строки, передбачені колективним договором, але не рідше ніж один раз на п`ять років. Відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства, організації. До складу комісії включається уповноважений представник виборного органу первинної профспілкової організації, а в разі відсутності профспілкової організації - уповноважена найманими працівниками особа. Відомості про результати атестації робочих місць заносяться до картки умов праці, форма якої затверджується Міністерством праці України разом з Міністерством охорони здоров`я України. Перелік робочих місць, виробництв, професій і посад з пільговим пенсійним забезпеченням працівників, який складається за результатами проведеної атестації робочих місць, після погодження з профспілковим комітетом затверджується наказом по підприємству, організації і зберігається протягом 50 років. Витяги з наказу додаються до трудової книжки працівників, професії та посади яких внесено до переліку.

У свою чергу відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць покладається на власника підприємства, а не працівника. При цьому контролюючу функцію у відносинах щодо проведення атестації робочих місць на підприємстві виконує держава в особі відповідних контролюючих органів, а не працівник.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 520/15025/16-а.

Судом встановлено, що у трудовій книжці серії НОМЕР_3 від 16.07.1986 ОСОБА_1 міститься запис №14 про те, що 02.04.2000 позивачку прийнято на роботу за переведенням на період оренди в цех з виробництва електролітичних лугів і хлору апаратником приготування хімічних розчинів відділення приготування хімічних розчинів на підставі наказу №д/к від 05.04.2000 та запис №15 від 31.05.2001 про звільнення з роботи у зв`язку із переводом до ЗАТ «Лукор» на підставі наказу №50д/к від 31.05.2001 (а.с. 35-38).

Крім того, зазначений період роботи з 02.04.2000 по 31.05.2001 підтверджується наказом від 05.04.2000 №1Д/К, наказом від 31.05.2001 №50Д/к, які видані ТОВ ВКФ «Метл» ЦМК ЗАВОД «Діанат» (а.с.60-65).

Також, як вбачається із розрахункових листків, які містяться в матеріалах справи, за вказаний період позивачці нараховувалася заробітна плата (а.с. 51-59).

Проте, відповідачем не зараховано наведені вище періоди роботи до пільгового стажу, оскільки позивачкою не надано інформацію про те, чи працювала вона на роботах зі шкідливими умовами праці повний робочий день, а також через відсутність уточнюючої довідки підприємства про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній та не надано витяги з наказів про результати атестації робочих місць за умовами праці та Перелік робочих місць виробництв, професій і посад працівників, яким підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення.

Суд вважає такі доводи відповідача необґрунтованими, адже серед матеріалів справи міститься наказ від 05.04.2000 №2Д/К, який виданий ЦМК завод «Діанат» ТОВ ВКФ «Метл», в якому зазначено, що результати атестації робочих місць для підтвердження пільгового стажу за Списками №1 та №2, проведеної за наказом по заводу «Каустик» ВАТ «Оріана» №73 від 16.02.1999 та за показниками зайнятості працівників структурних підрозділів заводу «Діанат» ВАТ «Оріана» в шкідливих умовах і на підставі результатів санітарно-гігієнічних досліджень факторів виробничого середовища і трудового процесу, рахуються дійсними для працівників ЦМК заводу «Діанат» ТОВ ВКФ «Метл» до проведення чергової атестації, так як термін дії попередньої складає 5 років ( а.с. 66).

Наказом №73 від 16.02.1999 в.о. директора заводу «Каустик» ВАТ «Оріана» затверджено перелік професій і посад, працівниками яких підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення (а.с.41).

Суд звертає увагу, що відповідно до Переліку професій і посад працівників заводу «Каустик», яким підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення, передбачене Законом України «Про пенсійне забезпечення», та який є додатком до наказу №73 від 16.02.1999, посада апаратник приготування хімічних розчинів відноситься до посад, що дає право на призначення пільгової пенсії за Списком №2 (а.с. 42-43).

Суд зазначає, що у відповідності до наказу від 09.08.1999 №271 ВАТ «Оріана» завод «Каустик» ліквідовано та створено завод «Діанат» на базі частини майна заводу «Каустик» (яке не ввійшло до складу ДП Завод «Фітон» та не передано до складу головного заводу).

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що у період з 02.04.2000 по 31.05.2001 ОСОБА_1 працювала на посаді, яка дає їй право на призначення пільгової пенсії за Списком №2.

Також суд враховує відсутність вини позивачки та неможливість надати повний об`єм необхідних для реалізації її прав документів та повноти записів у наявних підтверджуючих пільговий стаж документах з огляду на те, що обов`язок належного оформлення таких документів покладається не на працівника, а на роботодавця чи інших уповноважених осіб.

Аналогічна правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі № 159/4178/16-а та від 10 жовтня 2019 року у справі № 234/4585/17.

Суд вважає, що надана відповідачу трудова книжка позивачки, яка містить записи про роботу на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії на пільгових умовах за Списком № 2, у сукупності з іншими поданими позивачкою документами, свідчить про те, що періоди роботи позивачки з 02.04.2000 по 31.05.2001 належить зарахувати до стажу роботи ОСОБА_1 на роботах із важкими та шкідливими умовами праці за Списком № 2.

Водночас суд зазначає, що дискреційні повноваження - це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Суд зауважує, що у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин, оскільки адміністративний суд не вправі перебирати на себе повноваження суб`єкта публічної адміністрації, реалізуючи за нього процедурні дії, ухвалювати рішення чи проводити адміністративну процедуру.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

При цьому, згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

За приписами вказаної норми у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Отже, зобов`язання судовим рішенням суб`єкта владних повноважень до вчинення конкретних дій (прийняття конкретних рішень) можливе, за загальним правилом, лише за умови почергового встановлення судом двох обставин: позивач на момент звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень забезпечив виконання всіх без винятку вимог закону для отримання конкретного рішення; зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути повторно звернення позивача з урахуванням висновків суду є недоцільним (об`єктивно встановлено безальтернативність рішення суб`єкта владних повноважень, яке може бути прийняте за встановлених судом обставин у конкретній справі).

Відтак, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Разом з тим, суд зауважує таке.

У справі, яка розглядається, суд встановив, що для прийняття рішення за результатами поданої позивачем заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом пенсійного органу визначено ГУ ПФУ в Житомирській області, рішенням якого позивачці відмовлено в призначенні пенсії.

Оскільки матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про відсутність можливості у відповідача прийняти обґрунтоване та законне рішення у формі, передбаченій чинним законодавством, а також враховуючи те, що призначення, перерахунок та виплата пенсії є дискреційними повноваженнями пенсійного органу, суд дійшов висновку, що з метою захисту порушеного права позивача слід зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, як орган, який за принципом екстериторіальності уповноважений на вирішення питання щодо призначення пенсії позивачки, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 31.05.2024 та прийняти відповідне рішення з врахуванням висновків суду.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Підсумовуючи викладене, даний позов належить до часткового задоволення.

З приводу розподілу судових витрат суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина 3 статті 139 КАС України)

Отже, до стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, за рахунок бюджетних асигнувань, на користь ОСОБА_1 належать судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 581,38 грн (60%), понесення яких підтверджується квитанцією від 17.11.2024, яка міститься серед матеріалів справи.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області №58 від 07.06.2024 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (, вул. О. Ольжича, 7, м. Житомир, 10003) зарахувати до пільгового стажу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) періоди роботи за Списком №2 з 20.12.1999 по 22.12.1999, з 01.02.2000 по 01.02.2000, з 01.03.2000 по 04.03.2000, з 02.04.2000 по 31.05.2001, з 11.05.2005 по 31.05.2005, з 12.02.2006 по 31.03.2006, з 03.04.2006 по 31.01.2007, з 05.02.2007 по 21.12.2008 та повторно розглянути заяву про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 31.05.2024 та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (, вул. О. Ольжича, 7, м. Житомир, 10003) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір в розмірі 581,38 грн (п`ятсот вісімдесят одна гривня тридцять вісім копійок).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей295,297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Гомельчук С.В.