Справа № 380/22178/24
Суддя: Гулкевич Ірена Зіновіївна
Дата ухвалення: 2025-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2025 рокусправа № 380/22178/24
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гулкевич І.З., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін та проведення судового засідання, за наявними матеріалами (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовною заявою, в якій просить :

-визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №55 від 25.06.2024 в частині не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи з 03.05.2004 по 29.12.2014 відповідно до записів у трудовій книжці НОМЕР_1 від 19.12.1990;

-зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати до страхового стажу періоди роботи ОСОБА_1 з 03.05.2004 по 29.12.2014 відповідно до записів у трудовій книжці НОМЕР_1 від 19.12.1990;

-зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії по інвалідності відповідно до положень ст.32 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, з урахуванням рішення суду.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у зв`язку із встановленням інвалідності звернувся із заявою про призначення пенсії по інвалідності. Рішенням ГУ ПФУ у Львівській області №55 від 25.06.2024 відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності у зв`язку відсутністю страхового стажу. Позивач вважає такі дії протиправними, оскільки, на його переконання, відповідальність за заповнення трудової книжки, а також сплату страхових внесків покладена на роботодавця, а не працівника. Наведене зумовило звернення до суду з цим позовом.

Ухвалою суду від 04.11.2024 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та проведення судового засідання, за наявними матеріалами та відповідачу запропоновано надати суду відзив на позовну заяву у п`ятнадцятиденний строк, з дня отримання цієї ухвали.

Відповідач, не погоджуючись з позовними вимогами ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву, у якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказує, що за результатами розгляду документів, доданих до заяви страховий стаж позивача склав 8 років 9 місяців 26 днів. До страхового стажу не зараховано: період роботи з 25.10.1994-22.11.1996, оскільки у графі 3 розділу Відомості про роботу відсутнє повне найменування підприємства, яке здійснювало запис до трудової книжки. Відтак, дії Головного управління не суперечать чинному законодавству України.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Позивач має статут внутрішньо переміщеної особи згідно довідки №3002- від 10.08.2023.

18.06.2024 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві про призначення пенсії по інвалідності.

До заяви про призначення пенсії по інвалідності позивач додав: копію виписки з акту огляду МСЕК; копію диплому; копію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи; копія РНОКПП; копія паспорта. копію трудової книжки.

Подання та оформлення документів для призначення (перерахунок) пенсій урегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 №13-1 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за №1566/11846, зі змінами, далі - Порядок 22-1).

Відповідно до положень розділу І Порядку 22-1 та до ч. 1 ст. 44 Закону 1058 заява на призначення, перерахунок пенсії (додаток 1) подається заявником разом зі сканованими копіями документів, які відповідають оригіналам документів до територіального органу Пенсійного фонду України через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб або через веб-портал електронних послуг Пенсійного фонду України з використанням електронного підпису.

Відповідно до п. 1.7. Порядку 22-1 днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.

Після реєстрації даної заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначено структурний підрозділ органу, що призначає пенсію - Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області, яким розглянуто подану заяву від 17.05.2024 разом із документами заявника і прийнято рішення від 25.06.2024, яким відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності згідно Закону №1058, про що повідомлено заявника листом.

Вважаючи таке рішення протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом.

При вирішенні спору по суті суд виходив з такого.

Закон України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 №1058-IV (далі Закон №1058-IV) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Частиною ч. 1 ст. 30 Закону №1058-IV передбачено, що пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 32 Закону №1058-IV, особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією:

для осіб з інвалідністю II та III груп:

до досягнення особою 23 років включно - 1 рік;

від 24 років до досягнення особою 26 років включно - 2 роки;

від 27 років до досягнення особою 28 років включно - 3 роки;

від 29 років до досягнення особою 31 року включно - 4 роки;

від 32 років до досягнення особою 33 років включно - 5 років;

від 34 років до досягнення особою 35 років включно - 6 років;

від 36 років до досягнення особою 37 років включно - 7 років;

від 38 років до досягнення особою 39 років включно - 8 років;

від 40 років до досягнення особою 42 років включно - 9 років;

від 43 років до досягнення особою 45 років включно - 10 років;

від 46 років до досягнення особою 48 років включно - 11 років;

від 49 років до досягнення особою 51 року включно - 12 років;

від 52 років до досягнення особою 55 років включно - 13 років;

від 56 років до досягнення особою 59 років включно - 14 років.

Позивач, як особа з інвалідністю ІІІ групи, 17.05.2024 звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії по інвалідності.

Оскільки вік позивача станом на день звернення із відповідною заявою становив 52 роки 10 місяців 14 днів, то для призначення йому пенсії по інвалідності необхідно 13 років страхового стажу.

Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області 25.06.2024 прийняло рішення №55 про відмову у призначенні пенсії.

Із спірного рішення вбачається, що страховий стаж позивача становить 08 років 10 місяців, що є недостатнім для призначення йому пенсії по інвалідності.

Водночас, у рішення відповідач вказує, що до страхового стажу не враховано: періоди роботи з 25.10.1994 по 22.11.1996, згідно трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки відсутня назва організації при прийнятті на роботу, що є порушенням п.2.14 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників №58 від 29.07.1993 зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 №110. Для зарахування необхідно надати уточнюючу довідку про період роботи видану на підставі первинних документів.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно із статтею 62 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі Закон №1788-ХІІ) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення від 29.07.1193 №58 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок (далі Інструкція №58).

Також, згідно статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, пунктом 1 якого передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості про видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи (пункт 3 Порядку №637).

Отже, аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, відомості якої підлягають врахуванню при визначенні стажу роботи особи.

Інструкцію про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах та організаціях було затверджено постановою Державного Комітету СРСР з праці та соціальних питань від 20.06.1974 №162 (далі Інструкція №162).

Пунктом 2.3 Інструкції №162 визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Пунктом 1.4 Інструкції №162 визначалося, що питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання та обліку, регулюються постановою Ради Міністрів СРСР та ВЦСПС від 06.09.1973 № 656 Про трудові книжки працівників та службовців (далі - Порядок №656) та цією Інструкцією.

Відповідно до пункту 1 Порядку №656 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників і службовців. Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних і громадських підприємств, установ і організацій, які працювали понад 5 днів, у тому числі на сезонних і тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Пунктом 18 Порядку №656 передбачено, що відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, що призначається наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а у передбачених законом випадках іншу відповідальність.

В подальшому наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення від 29.07.1993 №58 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок (далі Інструкція №58).

Пунктом 2.4 Інструкції №58 передбачено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Кабінетом Міністрів України 27.04.1993 прийнято постанову №301 Про трудові книжки (далі Постанова №301), пунктом 4 якої передбачено, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Із аналізу вказаних правових норм слідує, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, а тому її неналежне ведення не може позбавити позивача права на включення періодів роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням.

Більше того, суд зауважує, що вказані відповідачем недоліки (відсутня назва організації) жодним чином не спростовують факт роботи позивача у спірний період, зважаючи на наявність дат прийняття та звільнення, назв посад, підстав внесення таких записів.

Позивач просить зарахувати до страхового стажу період роботи 03.05.2004 по 29.12.2014, оскільки відповідачем не зараховано такий взагалі, відомості про не зарахування останнім в оскаржуваному рішенні не вказано.

16.07.2024 позивач звернувся до ГУ ПФУ у м. Києві з заявою щодо відмови рішенням від 25.06.2024 №55 в призначенні пенсії по інвалідності та надання роз`яснень щодо не зарахування періоди роботу у ООО ДСК І К з 03.05.2004 по 29.12.2014.

Листом від 12.08.2024 ГУ ПФУ у м. Києві повідомило, що в реєстрі застрахованих осіб відсутні дані з травня 2004 року по березень 2008 року та з травня 2008 року по грудень 2014 року по страхувальнику ТОВ ДСК І К. За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань страхувальник ТОВ ДСК І К перебуває на обліку в Автономній Республіці Крим з 15.03.2004, тому проведення перевірки з подальшим поданням відповідності звітності є неможливим.

Згідно копії трудової книжки НОМЕР_1 ОСОБА_1 працював у період з 03.05.2004 по 29.12.2014 у Товаристві з обмеженою відповідальністю ДСК І К слюсарем 2 розряду.

Відповідні записи, штамп та печатка підприємства містяться в трудовій книжці. Їх зміст у повному обсязі надає можливість визначити початок та завершення роботи позивача на Товаристві з обмеженою відповідальністю ДСК І К.

Оцінюючи доводи відповідача, слід зазначити, що ані Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, ані Порядком №637 не встановлено критерію оцінки оформлення трудової книжки при вирішенні питання щодо призначення пенсії.

За змістом 62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договору і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Виходячи з приписів пункту 3 Порядку №637, підтвердження трудового стажу необхідне в разі відсутності трудової книжки, необхідних записів в трудовій книжці, а також якщо містяться неправильні й неточні записи про періоди роботи.

Таким чином, трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про роботу у спірний період, ці записи є належним та допустимим доказом підтвердження трудового стажу, а, отже, підлягають зарахуванню.

При цьому суд зауважує, що доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці, щодо даних періодів роботи позивача, відповідачем не надано, а тому їх безпідставно не взято до уваги при розрахунку стажу.

Неможливість отримання документів позивача з тимчасово окупованої території не є підставою для відмови у призначенні (поновленні) виплати пенсії, тому враховуючи подану заяву позивачем разом із доданими до неї документами, відповідач зобов`язаний здійснити їх перевірку та винести обґрунтоване рішення відповідно до норм чинного законодавства.

При вирішенні цієї справи суд враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 22.09.2021 у справі № 308/3864/17, та ще раз наголошує, що відсутність документів не є підставою для відмови у відновленні (призначенні) виплати пенсії, оскільки позивач не може нести негативних наслідків у зв`язку із відсутністю документів, які підтверджують нарахування заробітної плати, а протилежне позбавляє її права на відновлення виплат.

Згідно п. 4.10 Порядку 22-1 вбачається, що після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 05.11.2014 № 637, установлено, зокрема, що призначення, відновлення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) (далі - пенсії) внутрішньо переміщеним особам, у тому числі особам, які відмовились відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на території, де органи державної влади здійснюють свої повноваження, здійснюються територіальними органами Пенсійного фонду України на підставі відомостей, що містяться в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб.

Під час звернення внутрішньо переміщеної особи із заявою про призначення, відновлення чи продовження виплати пенсії та документом, що посвідчує особу, територіальні органи Пенсійного фонду України ідентифікують особу заявника, фіксують місце і час її звернення, порівнюють отримані дані з даними, що обробляються в базах даних Пенсійного фонду України, з урахуванням даних Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб у порядку, який затверджується Пенсійним фондом України за погодженням з Мінсоцполітики.

Таким чином, враховуючи, що позивач є внутрішньо переміщеною особою на нього розповсюджується положення постанови КМУ №637 щодо призначення, поновлення виплати пенсії прирівняною до осіб за статусом як внутрішньо переміщених.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Відповідно до статті 8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Неможливість отримання документів позивача з тимчасово окупованої території на переконання суду не може обмежувати конституційне право та встановлювати підстави для відмови у призначенні, поновленні пенсії позивача з інших підстав, ніж передбачені Законом № 1058- IV.

Статус внутрішньо переміщеної особи не визначений у жодному міжнародному договорі, за яким Україна мала б зобов`язання. Поняття внутрішньо переміщеної особи міститься в рекомендаційному акті Організації Об`єднаних Націй Керівні принципи з питання переміщення осіб всередині країни (документ ООН E/CN.4/1998/53/Add.2 (1998)) (див. визначення у п. 35 цього рішення).

Визначення поняття внутрішньо переміщеної особи за національним правом міститься у статті 1 Закону України № 1706-VII Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, який набрав чинності 22 листопада 2014 року (далі - Закону № 1706-VII).

Отже, спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи, та не є окремим конституційно-правовим статусом особи.

Проте реєстрація особи як внутрішньо переміщеної надає можливість державним органам врахувати її особливі потреби. Серед таких особливих потреб - доступ до належного житла та правової допомоги, доступ до спеціальних державних програм, зокрема адресних програм для внутрішньо переміщених осіб, тощо. Очевидно, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або інші права, як це зазначено у статті 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії є таким, що не ґрунтується на Законі.

Відтак, беручи до уваги, що конституційне право особи на соціальний захист включає право на забезпечення у старості та в інших випадках, передбачених законом, суд дійшов висновку про протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №55 від 25.06.2024.

Згідно з частиною 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 29 травня 2018 року у справі №800/341/17 (9991/944/12)і від 12 листопада 2019 року у справі №9901/21/19 зазначила, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до КАС України, у межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин, про захист яких вони просять, від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд зазначає, що належними є способи захисту, які прямо передбачені законом або спеціальною нормою, аналіз якої дає змогу обрати такий спосіб захисту, який забезпечує виконання її приписів. Визначення ефективного судового захисту пов`язане з відповідним змістом заявлених позовних вимог, тобто з визначенням належного способу захисту порушених прав, свобод та інтересів особи.

Відповідачем жодного належного та обґрунтованого рішення щодо не зарахування вказаних спірних періодів роботи на час зверненням за призначенням пенсії не приймалось, мотивів не зарахування спірних періодів роботи та інших документів наданих позивачем не зазначалось.

Відповідно до пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

У справі, яка розглядається суд встановив, що для прийняття рішення за результатами поданої позивачем заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено ГУ ПФУ у Львівській області, рішенням якого позивачу відмовлено в призначенні пенсії.

Тож, дії зобов`язального характеру щодо вирішення питання про зарахування стажу та призначення пенсії має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про перерахунок пенсії, яким у цьому випадку є ГУ ПФУ у Львівській області.

Наведена правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 07.05.2024 у справі №460/38580/22 та 24.05.2024 №460/17257/23 .

Разом із тим, суд зазначає, що періоди роботи позивача обраховуються роками, місяцями і днями, відтак їх належить сумувати для встановлення загального стажу, що дає право на призначення пенсії по інвалідності. Дані повноваження належать пенсійному органу.

Отже, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у спосіб зобов`язання ГУ ПФУ у Львівській області зарахувати до страхового стажу позивачу період з 25.10.1994 по 22.11.1996; з 03.05.2004 по 29.12.2014 та повторно розглянути заяву від 18.06.2024 про призначення пенсії по інвалідності.

Згідно з частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення даного позову відповідно до вищенаведених мотивів.

Розподіл судових витрат відповідно до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 242-246, 250, 257-263 КАС України, суд, -

ухвалив:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 25.06.2024 №55 про відмову у призначенні пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період з 25.10.1994 по 22.11.1996; з 03.05.2004 по 29.12.2014 та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 18.06.2024 про призначення пенсії по інвалідності.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 1211,20 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяГулкевич Ірена Зіновіївна