Справа № 320/35802/23
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2025-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2025 року справа №320/35802/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Миколаївській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Миколаївській області, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним Рішення про відмову у призначенні пенсії від 04.04.2023 №61;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області призначити позивачу пенсію за вислугою років відповідно до п. "е" ст. 55 ЗУ "Про пенсійне забезпечення".

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що Головним управлінням Пенсійного фонду України у Миколаївській області протиправно відмовлено їй в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статі 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з підстав відсутності спеціального стажу роботи, оскільки спеціальний стаж позивача як працівника охорони здоров`я складає 26 років 0 місяців 25 днів. При цьому, позивач зауважила, що відповідач при вирішення питання щодо наявності у позивача права на пенсію за вислугу років не врахував рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 № 2-р/2019.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24.11.2023 відкрито провадження у даній справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач - Головне управлінням Пенсійного фонду України у Миколаївській області проти позову заперечував та пояснив, що відповідно до п.2-1 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Вказує, що пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено призначення пенсій за вислугу років працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, які станом на 01.04.2015 набули не менше 25 років, до 01.01.2016 не менше 25 років і 6 місяців, до 11.10.2017 не менше 26 років 6 місяців спеціального стажу.

Відповідач зазначає, що згідно поданих ОСОБА_1 документів вбачається, що страховий стаж позивача становить 27 років 04 місяці 28 днів, у тому числі спеціальний стаж за вислугу років станом на 11.10.2017 склав 23 роки 0 місяців 05 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області заперечуючи проти задоволення позовних вимог у відзиві на позов вказував, що оскаржуване рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Миколаївській області від 04.04.2023 №61 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки у позивача станом на 10.10.2027 відсутній необхідний спеціальний стаж, який дає право для призначення пенсії за вислугу років.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом № НОМЕР_1 , виданим 09.07.2019 органом №3246.

Згідно відомостей про роботу, наявних в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_2 , ОСОБА_1 :

- з 10.09.1990 по 12.08.1991 працювала ученицею швачки-мотористки та швачкою-мотористкою на фабриці «Весна»;

- з 14.09.1991 по 15.05.1992 працювала санітаркою ІІ відділення у Білоцерківській інфекційній лікарні;

- з 01.09.1992 по 30.06.1994 навчалась в Обухівському медичному училищі;

- з 07.10.1994 по 24.08.1999 працювала сестрою медичною з масажу в Тетіївській центральній районній лікарні (зміни внесені до запису №9 на підставі рішення Тетіївського районного суду Київської області від 16.02.2023 у справі №940/69/23);

- з 25.08.1999 по 01.01.2001 працювала медсестрею фіз. кабінету дитячого відділення в Тетіївській центральній районній лікарні;

- з 02.01.2001 по 31.07.2016 працювала сестрою медичною з фізіотерапії дитячого відділення в Тетіївській центральній районній лікарні;

- з 01.08.2016 по 02.11.2020 працювала сестрою медичною з фізіотерапії відділення відновлюючого лікування в Тетіївській центральній районній лікарні, реорганізованої з 19.04.2019 у Комунальне підприємство «Комунальне некомерційне підприємство Тетіївська центральна районна лікарня».

Згідно диплома молодшого спеціаліста ЗМ №023504 від 04.07.1994 позивач у 1992-1994 рр. навчалась в Обухівському медичному училищі за спеціальністю сестринська справа та отримала кваліфікацію медична сестра.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.07.2021 позивачка звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області із заявою та відповідними документами про призначення пенсії за вислугу років як працівнику охорони здоров`я.

Рішенням від 22.07.2021 №61 позивачці відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу. У вказаному рішенні зазначено, що до спеціального стажу для визнання права на призначення пенсії за вислугу років зараховано наступні періоди: з 25.08.1999 по 31.12.2003, з 01.01.2004 по 10.10.2017, що становить 17 років 1 місяць 17 днів. Проте, період роботи з 07.10.1994 по 24.08.1999 в Тетіївській районній лікарні не зараховано до спеціального стажу, оскільки в трудовій книжці дописана посада медсестра.

17.12.2021 позивачка вдруге звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області із заявою та відповідними документами про призначення пенсії за вислугу років як працівнику охорони здоров`я.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області від 21.12.2021 №61 позивачці відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу. У вказаному рішенні зазначено, що за наданими документами загальний страховий стаж складає 28 років 7 місяців 28 днів (стаж враховано по 22.10.2019), з них 24 роки 4 місяці 09 днів - стаж, який дає право на пенсію за вислугу років.

27.03.2023 позивачка втретє звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області із заявою та відповідними документами про призначення пенсії за вислугу років як працівнику охорони здоров`я.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 04.04.2023 №61 позивачці відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії за вислугу років.

Вказана відмова була обґрунтована тим, що пунктом 2-1 розділу ХV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV збережено право на пенсію за вислугу років за умови, якщо працівники на день набрання чинності (11.10.2017) Закону України від 03.10.2017 №2148-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачені, зокрема, п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ. Відповідно до п. «е» ст. 55 Закону №1788-ХІІ (за нормами на 11.10.2017) право на пенсію за вислугу років незалежно від віку мають працівники освіти та охорони здоров`я за наявності спеціального стажу роботи за Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909, у періоди: до 01 квітня 2015 року - не менше 25 років; до 01 січня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; до 11.10.2017 - не менше 26 років 6 місяців.

Відтак, оскільки згідно наданих документів страховий стаж заявниці становить 27 років 04 місяці 28 днів, з яких спеціальний стаж станом на 10.10.2017 складає 23 роки 0 місяців 05 днів, тому право на пенсію за вислугу років у позивача відсутнє.

При цьому, в рішенні від 04.04.2023 №61 зазначено, що за результатами розгляду документів, доданих до заяви:

- до страхового стажу не зараховано період навчання з 01.09.1992 по 30.06.1994 згідно з дипломом НОМЕР_3 від 04.07.1994, оскільки в додатку до диплому № НОМЕР_4 від 01.09.1994 (в якому зазначено період навчання) відсутній підпис директора;

- до спеціального стажу роботи на посадах, які дають право на пенсію за вислугу років, зараховано всі періоди по 10.10.2017.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернулась до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно із частиною першою статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ від 05.11.1991 (далі по тексту також Закон №1788-ХІІ) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (далі по тексту також Закон №1058-IV), в редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон №1058-IV, відповідно до статті 8 якого громадянин України має право на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Частиною першою статті 24 Закону №1058-ІV встановлено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина друга статті 24 Закону №1058-ІV).

Згідно з частиною четвертою статті 24 Закону №1058-ІV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

В силу положень статті 2 Закону №1788-XII, цим Законом призначаються трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Відповідно до статті 51 Закону №1788-ХІІ пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Статтею 52 Закону №1788-ХІІ встановлено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55.

Пунктом «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ (в редакції до 02.03.2015) передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII, що набрав чинності 01.04.2015, статтю 55 Закону №1788-ХІІ викладено в новій редакції.

Так, право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» вказаної статті мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

Далі, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VIII, який набрав чинності 01.01.2016, внесені зміни до статті 55 Закону №1788-ХІІ, зокрема у пункті «е» в абзаці першому слова «незалежно від віку» замінено словами та цифрами «після досягнення 55 років» і доповнено абзацами дванадцятим - двадцять п`ятим.

Таким чином, пункт «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ у зазначеній редакції передбачав, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.

У свою чергу, рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII.

Відповідно до положень статті 152 Конституції України, закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Так, Конституційний Суд України зазначив, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.

Конституційний Суд України вказав, що положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» зі змінами, внесеними Законом №911 у частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у пункті «а» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення», та 55 років для осіб, зазначених у пунктах «е», «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статтям 1, 3, частині третій статті 22, статті 46 Основного Закону України.

Також, Конституційний Суд України зазначив, що положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VIII щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави, з огляду на що, оспорювані положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VIII, суперечать положенням статей 1, 3, 46 Основного Закону України.

Відповідно до пункту 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019, положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

З огляду на викладене, зазначені положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» втратили чинність з 04.06.2019.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що з 04.06.2019 при вирішенні питання про призначення пенсії за вислугою років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону №1788-XII необхідно керуватися вказаною нормою у редакції до внесення змін Законом №213-VIII та Законом №911-VIII.

Отже, з 04.06.2019 при визначенні права на отримання пенсії за вислугу років необхідно виходити з наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років.

Таким чином, на день звернення позивачки із заявою від 27.03.2023 про призначення пенсії за вислугу років пунктом «е» статті 55 Закону №1788-XII передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Перелік закладів та установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909.

Так, до вказаного Переліку віднесено, зокрема, роботу на посадах середнього медичного персоналу (незалежно від найменування посад), зокрема, у лікарняних закладах, амбулаторно-поліклінічних закладах.

При цьому, наказом Міністерства охорони здоров`я України від 23.10.1991 №146 затверджена номенклатура спеціальностей середніх медичних працівників, серед яких є медична сестра.

Отже, системний аналіз зазначених правових норм законодавства дає суду підстави для висновку про те, що необхідними умовами для призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» є наявність спеціального стажу роботи та посади, що дає право на призначення пенсії згідно з переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Досліджуючи матеріали справи судом встановлено, що відповідно до записів у трудовій книжці серії НОМЕР_2 , ОСОБА_1 :

- з 07.10.1994 по 24.08.1999 працювала сестрою медичною з масажу в Тетіївській центральній районній лікарні (зміни внесені до запису №9 на підставі рішення Тетіївського районного суду Київської області від 16.02.2023 у справі №940/69/23);

- з 25.08.1999 по 01.01.2001 працювала медсестрею фіз. кабінету дитячого відділення в Тетіївській центральній районній лікарні;

- з 02.01.2001 по 31.07.2016 працювала сестрою медичною з фізіотерапії дитячого відділення в Тетіївській центральній районній лікарні;

- з 01.08.2016 по 02.11.2020 працювала сестрою медичною з фізіотерапії відділення відновлюючого лікування в Тетіївській центральній районній лікарні, перейменованої з 19.04.2019 у Комунальне підприємство «Комунальне некомерційне підприємство Тетіївська центральна районна лікарня».

Тобто, загальний страховий стаж на означених посадах складає - 26 років 0 місяців 27 днів.

Як вже зазначено судом вище, спірним рішенням ГУ ПФУ в Миколаївській області відмовлено позивачці у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у зв`язку із відсутністю спеціального стажу роботи.

При цьому, відповідачем - ГУ ПФУ в Миколаївській області зазначено, що спеціальний стаж станом на 10.10.2017 становить 23 роки 0 місяців 05 днів.

Суд зазначає, що пенсійним органом під час розгляду заяви позивачки про призначення пенсії за вислугу років як працівнику охорони здоров`я обраховано спеціальний стаж, який дає їй право на призначення за вислугу років, станом на 10.10.2017.

Проте суд не може погодитися із проведеним обрахунком спеціального стажу позивачки станом на 10.10.2017, виходячи з такого.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон № 1058-ІV.

03.10.2017 прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» № 2148-VIII, яким з 11.10.2017 розділ XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV доповнено пунктом 2-1.

Згідно пункту 2-1 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV, особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Також, Законом №2148-VІІІ були внесені зміни до пункту 16 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону №1058-XII, після внесених яких вказаний пункт викладений у наступній редакції:

«До приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону №1788-XII застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії».

Виходячи з позиції пенсійного органу останній керувався даними положеннями Закону №2148-VІІІ і, приймаючи рішення про відмову у призначенні пенсії, обраховував спеціальний стаж позивачки як працівника охорони здоров`я, який дає їй право на призначення за вислугу років, виключно станом на день набрання чинності Законом №2148-VІІІ, яким внесено зміни до розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV.

В той же час суд враховує, що як станом на час подання позивачкою заяви про призначення пенсії за вислугу років, так і на час розгляду справи в суді, продовжують діяти положення пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII, яким передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Отже, після прийняття Конституційним Судом України від 04.06.2019 №2-р/2019 рішення, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII, законодавцем жодних змін до нормативно-правових актів з питань пенсійного забезпечення, які визначають право працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення на пенсію за вислугу років при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років, не внесено.

Виходячи з проведеного відповідачем - ГУ ПФУ в Миколаївській області розрахунку спеціального стажу позивачки, обчисленого станом на 10.10.2017, який станом на 10.10.2017 становить 23 роки 0 місяців 05 днів, відповідачем проігноровано норми пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII, які діють та визначають її право на пенсію за вислугу років без обмеження у такому праві.

Суд вважає необґрунтованими дії відповідача - ГУ ПФУ в Миколаївській області по обрахунку спеціального стажу позивачки як працівника охорони здоров`я станом на 10.10.2017, оскільки це обмежує її право на призначення пільгової пенсії, передбачене пунктом «е» статті 55 Закону №1788-XII, так як Закон №1788-ХІІ не пов`язує нарахування пенсії за вислугу років з такою умовою, як наявність спеціального стажу, необхідного для призначення такої пенсії, виключно станом на 10.10.2017.

Орган пенсійного фонду, як суб`єкт владних повноважень, трактує норми Закону № 2148-VІІІ, яким внесені зміни до розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-XII, на власний розсуд, і віддає перевагу найменш сприятливому для позивачки тлумаченню законодавства України.

Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Водночас положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Суд, аналізуючи положення пункту 2-1 та пункту 16 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV у взаємозв`язку із пунктом «е» статті 55 Закону №1788-XII, вважає, що відповідач не мав правових підстав для обрахунку спеціального стажу позивачки як працівника охорони здоров`я станом на 10.10.2017, а повинен був обраховувати такий стаж станом на час звернення позивачки із відповідною заявою.

З огляду на проаналізовані норми законодавства, враховуючи наявність у національному законодавстві правових «прогалин» щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення працівників охорони здоров`я, а також з метою реалізації положень статті 46 Конституції України щодо недопущення обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави, суд дійшов висновку, що існують підстави для скасування рішення ГУ ПФУ в Миколаївській області від 04.04.2023 №61 про відмову в призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 .

При цьому з приводу права позивачки на отримання пенсії за вислугу років як працівнику охорони здоров`я, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 22 Основного Закону права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

У статті 1 Конституції України проголошено, що Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом; це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними; пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Статтею 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права встановлено, що держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожної людини на соціальне забезпечення, включаючи соціальне страхування.

Зокрема, згідно зі статті 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

Виходячи із викладеного, неприпустимим є встановлення такого правового регулювання, за яким з одного боку держава гарантує працівнику охорони здоров`я право на пенсію за вислугу років при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку (пункт «е» статті 55 Закону №1788-XII), а з іншого обмежує застосування в частині визначення права на пенсію за вислугу років для цієї категорії осіб датою набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» №2148-ХІІ, яким наявність спеціального стажу фіксується на дату набрання таким законом чинності. При цьому якогось логічного пояснення або розуміння причин, чому спеціальний стаж роботи працівника охорони здоров`я обмежений в обрахунку саме такою датою (10.10.2017), суд встановити не може.

Проте, вказані обмеження не дозволяють забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 22 Основного Закону України.

Отже, обчислення спеціального стажу позивачки здійснено відповідачем - ГУ ПФУ в Миколаївській області неправомірно станом на 10.10.2017.

Враховуючи ту обставину, що позивачка звернулася із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» 27.03.2023, відповідач повинен був застосовувати положення пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в первісній редакції, до внесення змін Законом №213-VIII та Законом № 911-VIII, згідно з якою визначено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Жодних змін, пов`язаних із можливістю включення до спеціального стажу певних періодів роботи Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» №2148-VІІІ не містить, з огляду на що доводи відповідача про відсутність підстав для зарахування до спеціального стажу періодів роботи після 10.10.2017, вмотивовані посиланнями на зазначений закон, є необґрунтованими.

При цьому, суд зауважує, що відповідачем - ГУ ПФУ в Миколаївській області а ні у спірному рішенні про відмову в призначенні пенсії за віком як працівнику охорони здоров`я відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а ні у відзиві на позовну заяву не наведено доводів, з яких підстав не враховано позивачці до спеціального стажу період роботи з 11.10.2017 по 02.11.2020.

Водночас, неврахування ГУ ПФУ в Миколаївській області редакції п. "е" ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» під час розгляду заяви позивачки від 27.03.2023 призвело до порушення права позивачки щодо призначення пенсії за вислугу років, оскільки спеціальний стаж роботи в закладах охорони здоров?я на посадах середнього медичного персоналу (медична сестра) становить 26 років 0 місяців 27 днів.

Стосовно не зарахування до страхового стажу періоду навчання з 01.09.1992 по 30.06.1994 згідно з дипломом НОМЕР_3 від 04.07.1994, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту "д" частини 3 статті 56 Закону № 1788-ХІІ до стажу роботи зараховується навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Пунктом 8 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, встановлено, що час навчання у вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.

За відсутності в документах таких відомостей для підтвердження часу навчання приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів.

На підтвердження навчання в Обухівському медичному училищі позивачем разом із заявою про призначення пенсії подано диплом молодшого спеціаліста НОМЕР_3 від 04.07.1994 та додаток до диплома молодшого спеціаліста, якими підтверджується те, що ОСОБА_1 у 1992 році вступила до Обухівського медичного училища і в 1994 році закінчила повний курс названого училища за спеціальністю сестринська справа та отримала кваліфікацію медична сестра.

Разом з тим, у зарахуванні вказаного періоду було відмовлено, оскільки в додатку до диплому № НОМЕР_4 від 01.09.1994 (в якому зазначено період навчання) відсутній підпис директора.

Суд вважає за необхідне зазначити, що згідно пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі по тексту - Порядок № 22-1), під час приймання документів працівник структурного підрозділу, який здійснює прийом та обслуговування осіб, зокрема: уточнює інформацію про факт роботи (навчання, служби, підприємницької діяльності) і про інші періоди діяльності до 01 січня 2004 року, що можуть бути зараховані до страхового стажу; повідомляє про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, у разі неналежного оформлення поданих документів або відсутності необхідних документів.

Згідно пункту 4.3 Порядку № 22-1, рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви. Цей строк може бути продовжено за рішенням керівника органу, що призначає пенсію, на строк проведення додаткової перевірки достовірності відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умов їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством, для визначення права на пенсію, але не більше ніж на 15 днів.

Право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію (пункт 4.7 Порядку № 22-1).

Аналізуючи викладені норми, суд приходить до висновку, що перевірка достовірності виданих документів покладається на пенсійний орган.

Разом з тим, в даному випадку, органом Пенсійного фонду не було здійснено перевірки поданих позивачем документів.

Крім того, суду не надано доказів, що позивач повідомлявся про необхідність уточнення інформації про факт навчання.

Водночас, суд зазначає, що право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за складання даного додатку до диплома молодшого спеціаліста. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені в додатку до диплома молодшого спеціаліста.

В свою чергу, диплом молодшого спеціаліста НОМЕР_3 від 04.07.1994 та додаток до диплома молодшого спеціаліста чітко посвідчуєють юридичні факти, не містить виправлень та виданий належним суб`єктом.

З огляду на вищезазначене суд вважає, що диплом молодшого спеціаліста НОМЕР_3 від 04.07.1994 та додаток до диплома молодшого спеціаліста є належним доказом підтвердження періоду навчання позивача.

Відтак слід констатувати, що беззаперечним є факт навчання ОСОБА_1 в Обухівському медичному училищі у період з 01.09.1992 по 30.06.1994.

Отже, пенсійним органом безпідставно не зараховано до страхового стажу позивачки період її навчання в Обухівському медичному училищі з 01.09.1992 по 30.06.1994.

З огляду на встановлені судом обставини, на переконання суду, відповідач - ГУ ПФУ в Миколаївській області, приймаючи оскаржене рішення про відмову в призначенні позивачу пенсії від 04.04.2023 №61, діяв всупереч вимог вказаних вище норм законів, що спричинило порушення права позивача на соціальний захист та отримання пенсійних виплат. Відтак, вказане рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо дати з якої позивач має право на призначення пенсії, суд зазначає наступне.

Так, відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону №1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

У пункті 5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005, днем звернення за пенсією вважається день приймання органом, що призначає пенсію, заяви про призначення, перерахунок, відновлення або переведення з одного виду пенсії на інший.

З матеріалів справи слідує, що заяву про призначення пенсії позивач подала 27.03.2023.

Таким чином, відповідно днем призначення позивачу пенсії за вислугу років є день звернення позивача за такою пенсією, тобто 27.03.2023.

Щодо способу захисту порушеного права суд зазначає таке.

Згідно з Рекомендацією №R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 №1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернулася позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Оскільки відповідач - ГУ ПФУ в Миколаївській області неправомірно відмовив позивачу у призначенні пенсії за вислугу років, у той час як право на таку пенсію підтверджується документально, суд вважає, що у даному випадку у відповідача - ГУ ПФУ в Миколаївській області відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень.

Пунктом 4.2 розділу ІV «Приймання, оформлення і розгляд документів» Порядку №22-1 передбачено, що після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію.

Після реєстрації заяви позивача та сканування копій наданих документів засобами програмного забезпечення, органом, що розглядає заяву, згідно принципу екстериторіальності, було визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області.

Згідно з вимогами пункту 4.3 розділу ІV Порядку №22-1 рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.

Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

Відповідно до абзацу другого пункту 4.7 розділу ІV Порядку №22-1 орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження.

Згідно з пунктом 4.10 розділу ІV Порядку №22-1 після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, а після призначення пенсії електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Отже, саме Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області є уповноваженим органом, який має право приймати рішення про призначення пенсії позивачу, а прийнявши таке рішення, має передати електронну пенсійну справу засобами програмного забезпечення до Головного управління Пенсійного фонду у Київській області за місцем проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, для належного захисту порушених прав позивача необхідно зобов`язати відповідача - ГУ ПФУ в Миколаївській області призначити позивачу пенсію за віком як працівнику охорони здоров`я відповідно до пункту «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 27.03.2023.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги, що стосуються поновлення прав позивача, адресовані до ГУ ПФУ у Київській області задоволенню не підлягають, оскільки цим органом заява позивача від 27.03.2023 та додані до неї документи не розглядалися, рішення за результатами її розгляду ним не приймалося, і відповідно права позивача з боку ГУ ПФУ у Київській області порушені не були.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (ч.3 ст.139 КАС).

Разом з тим суд звертає увагу на те, що принцип пропорційності при стягненні судового збору у разі часткового задоволення позову щодо позовної вимоги немайнового характеру не застосовується.

Позивачем за подання позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн., що підтверджується квитанцією від 04.05.2023 №.

Сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області у сумі 1073,60 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 04.04.2023 №61 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугу років як працівнику охорони здоров`я відповідно до пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (ідентифікаційний код 13844159, місцезнаходження: 54020, Миколаївська область, м. Миколаїв, вул. Морехідна, буд. 1) призначити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) пенсію за вислугу років як працівнику охорони здоров`я відповідно до пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019, починаючи з 27.03.2023.

4. В частині позовних вимог до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у сумі 1073,60 грн. (одна тисяча сімдесят три грн. 60 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (ідентифікаційний код 13844159, місцезнаходження: 54020, Миколаївська область, м. Миколаїв, вул. Морехідна, буд. 1).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Кушнова А.О.