Справа № 600/4094/24-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2025-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2025 р. м. Чернівці Справа № 600/4094/24-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області про визнання протиправною та скасування постанови,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області про визнання протиправною та скасування постанови №136881 від 20 серпня 2024 року про застосування адміністративно-господарського штрафу в сумі 17000,00 грн.

В обґрунтування протиправності оскаржуваної постанови вказано про порушення відповідачем порядку розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт та про те, що позивач у спірних відносинах не є автомобільним перевізником, тобто є неналежним суб`єктом відповідальності, а тому притягнення її до відповідальності оскаржуваною постановою є безпідставним. Вказано, що відповідач не надав можливість ознайомитися з документами, на підставі яких був складений акт перевірки, а також не врахував прохання позивача відкласти розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт з метою використання правничої допомоги адвоката.

Ухвалою суду від 11 вересня 2024 року прийнято дану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цій справі; вирішено її розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у письмовому провадженні); встановлено сторонам справи строки для подання заяв по суті справи; витребувано з Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області належним чином засвідчені копії матеріалів справи, за наслідками розгляду яких ОСОБА_1 була притягнута до відповідальності згідно з постановою №136881 від 20 серпня 2024 року.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено про законність оскаржуваної постанови. Вважає, що доводи позивача, наведені в обґрунтування заявлених позовних вимог, є безпідставними та необґрунтованими, вони не спростовують факту порушення законодавства про автомобільний транспорт. При цьому, на думку відповідача, позивач у спірних відносинах є автомобільним перевізником. Також відповідач посилався на нікчемність договору оренди (найму) транспортного засобу, який був об`єктом перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт, оскільки такий не був нотаріально посвідчений. Крім цього, позивач не повідомляла відповідача про існування такого договору, у тому числі під час розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт. Також відповідач наголошував на тому, що в разі передання позивачем транспортного засобу в найм (оренду), то на виконання вимог статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» вона була зобов`язана оформити тимчасовий реєстраційний талон на такий транспортний засіб. Оскільки такого талону не було пред`явлено на момент проведення перевірки, відповідач вважає правомірним накладення на позивача адміністративно-господарського штрафу на підставі оскаржуваної постанови. Просив суд відмовити у задоволенні позову.

Правом подання відповіді на відзив позивач не скористалась.

Ухвалою суду від 17 грудня 2024 року повторно витребувано у Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області належним чином засвідчені копії матеріалів справи, за наслідками розгляду яких ОСОБА_1 була притягнута до відповідальності згідно з постановою №136881 від 20 серпня 2024 року.

Клопотань про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання до суду не надходило.

За таких обставин суд вважає за можливе розглянути дану справу за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження на підставі наявних матеріалів.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, у власності якої перебуває транспортний засіб MAN L 2000, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_2 , об`єм двигуна 4580.

01 квітня 2024 року між ФОП ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «КРОМАКС» укладено договір найму (оренди) транспортних засобів №1-04/24, на підставі якого спеціалізований бортовий вантажний автомобіль марки MAN L 2000, 1994 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_2 , об`єм двигуна 4580, було передано позивачем у тимчасове платне користування Товариству з обмеженою відповідальністю «КРОМАКС» строком на 12 місяців з дня підписання договору.

03 липня 2024 року на підставі направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) від 28 червня 2024 року №001054 старшим державним інспектором Відділу державного нагляду (контролю) у Хмельницькій області Таєнчуком Д.В. проведена рейдова перевірка транспортного засобу MAN L 2000, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на предмет дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт, за результатами якої складено акт перевірки №052735 від 03 липня 2024 року.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, для перевірки водієм було надано уповноваженій особі Укртрансбезпеки такі документи: посвідчення водія ОСОБА_2 НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , щоденні реєстраційні листки режиму праці та відпочинку (тахокарти) водія ОСОБА_2 за 28 червня 2024 року та 01 липня 2024 року, товарно-транспортну накладу №821 від 03 липня 2024 року.

В ході проведення перевірки встановлено, що водієм ОСОБА_2 під час перевезення вантажу згідно ТТН №821 від 03 липня 2024 року не надано тахокарти режиму праці і відпочинку водія за 29 червня, 30 червня 2024 року або бланк підтвердження діяльності водія ОСОБА_2 , чим порушено вимоги статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Листом від 01 серпня 2024 року №66065/44/24-24 відповідач повідомив позивача про розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт 20 серпня 2024 року о 10:00.

15 серпня 2024 року позивач направила на адресу відповідача заяву з проханням відкласти розгляд справи на іншу дату, а також з метою належної підготовки до розгляду справи надати: копію направлення на рейдову перевірку та документи, які підтверджують повноваження старшого державного інспектора Таенчук Д.В.; копії документів, на підставі яких було складено акт №АР052735 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 03 липня 2024 року. Вказану заяву було зареєстровано Державною службою України з безпеки на транспорті 28 серпня 2024 року за вх.№33165/0/22-24.

20 серпня 2024 року Відділом державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області, розглянувши справу про порушення законодавства про автомобільний транспорт, прийнято постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №136881, відповідно до якої за порушення вимог статті 34, 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідальність за яке передбачена абзацом 3 частини першої статті 60 вказаного закону, постановлено стягнути з ФОП ОСОБА_1 адміністративно-господарський штраф у сумі 17000,00 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суб`єкта владних повноважень, позивач звернулась до адміністративного суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до пунктів 7-9 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду; відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

За змістом частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач оскаржує постанову суб`єкта владних повноважень про застосування адміністративно-господарського штрафу у зв`язку із порушенням законодавства про автомобільний транспорт. При цьому в обґрунтування заявлених вимог позивач, перш за все, вказує про порушення відповідачем порядку розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, що виразилось у ненаданні позивачу можливості ознайомитися з матеріалами справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт та розгляді справи за відсутності позивача, хоча нею подавалась заява про відкладення розгляду справи з метою використання правничої допомоги адвоката.

У зв`язку з цим суд звертає увагу на таке.

Згідно пунктів 1, 2, 4 Порядку проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2006 року №1567 (далі Порядок №1567 в редакції, на час виникнення спірних відносин), цей Порядок визначає процедуру проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт. Рейдовим перевіркам (перевіркам на дорозі) підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних автомобільних перевізників (далі - транспортні засоби), що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України. Рейдові перевірки (перевірки на дорозі) на автомобільному транспорті проводяться посадовими особами Укртрансбезпеки та її територіальних органів (далі - посадові особи) у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) згідно з додатком 1-1, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку.

Згідно з пунктом 12 Порядку №1567 рейдова перевірка (перевірка на дорозі) здійснюється на підставі щотижневого графіка.

Рейдовою перевіркою (перевіркою на дорозі) є перевірка транспортних засобів автомобільних перевізників на всіх видах автомобільних доріг на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, зони габаритно-вагового контролю, інші об`єкти, що використовуються автомобільними перевізниками для забезпечення діяльності автомобільного транспорту) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт (пункт 14 Порядку №1567).

Пунктом 15 Порядку №1567 встановлено, що під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) перевіряється виключно: наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом; додержання вимог статей 53, 56, 57 і 59 Закону; додержання водієм вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР) (далі - Європейська угода); відповідність зовнішнього і внутрішнього спорядження (екіпірування) транспортного засобу встановленим вимогам; оснащення таксі справним таксометром; відповідність кількості пасажирів, що перевозяться, відомостям, зазначеним у реєстраційних документах, або нормам, передбаченим технічною характеристикою транспортного засобу; додержання водієм автобуса затвердженого розкладу та маршруту руху; наявність у всіх пасажирів квитків на проїзд та квитанцій на перевезення багажу, а у разі пільгового проїзду - відповідного посвідчення; додержання водієм режиму праці та відпочинку, а також вимоги щодо наявності в автобусі двох водіїв у разі перевезення пасажирів на відстань 500 і більше кілометрів або перевезення організованих груп дітей за маршрутом, який виходить за межі населеного пункту та має протяжність понад 250 кілометрів; виконання приписів щодо усунення порушень вимог законодавства про автомобільний транспорт, винесених за результатами розгляду справ про порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт, які можливо перевірити під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі); виконання водієм інших вимог Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту та Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, інших нормативно-правових актів.

Відповідно до пунктів 20, 21 Порядку №1567 виявлені під час рейдової перевірки (перевірки на дорозі) порушення вимог законодавства та норм і стандартів щодо організації перевезень автомобільним транспортом зазначаються в акті з посиланням на порушену норму. У разі виявлення в ході рейдової перевірки (перевірки на дорозі) транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовою особою (особами), що провела перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.

Згідно пункту 25 Порядку №1567 справа про порушення розглядається в територіальному органі Укртрансбезпеки за місцезнаходженням автомобільного перевізника або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи автомобільного перевізника) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.

Пунктом 26 Порядку №1567 передбачено, що справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи автомобільного перевізника. Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа автомобільного перевізника повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням або надсиланням на офіційну електронну адресу (за наявності).

Відповідно до пункту 27 Порядку №1567 у разі неявки уповноваженої особи автомобільного перевізника справа про порушення розглядається без її участі. За наявності підстав керівник територіального органу Укртрансбезпеки або його заступник виносить постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів, яка оформляється згідно з додатком 5.

У позовній заяві позивач вказує, що справа про порушення законодавства про автомобільний транспорт була розглянута у її відсутність, при цьому нею було подано заяву про відкладення розгляду справи і висловлено прохання надати копії документів, на підставі яких проводилась перевірка. Тобто, на думку позивача, її було позбавлено права бути присутньою під час розгляду справи, подати відповідні докази, висловити заперечення.

На противагу вказаному відповідач у відзиві зазначав, що рекомендованим листом від 01 серпня 2024 року №66065/44/24-24 ОСОБА_1 повідомлено, що розгляд справи відбудеться 20 серпня 2024 року о 10 год. 00 хв. у приміщенні Відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області за адресою: м. Чернівці, вул. Руська, 248-У.

На підтвердження своїх доводів відповідачем надано копію листа-повідомлення розгляд справи від 01 серпня 2024 року №66065/44/24-24, адресованого ОСОБА_1 .

Між тим, суд звертає увагу на те, що у постановах Верховного Суду у справах №813/3415/18 від 12.06.2019 та №482/9/17 від 30.01.2020 висловлено правову позицію щодо повідомлення особи про розгляд справи про застосування адміністративного штрафу.

Так, Верховний Суд вказав, що особі, до якої застосовується адміністративна санкція, повинно бути забезпечено право завчасно знати про час та місце розгляду справи. Це право є гарантією реалізації інших прав - на участь в розгляді справи про адміністративне правопорушення, висловлення заперечень, надання доказів, захист тощо.

Законодавство покладає обов`язок щодо своєчасного повідомлення особи про час та місце розгляду справи на уповноважену посадову особу. Зміст цього обов`язку не вичерпується надсиланням тексту відповідного повідомлення, оскільки саме лише надсилання, без отримання, не свідчить про поінформованість особи про час та місце розгляду справи, а отже робить це право недієвим.

Для інформування особи про час та місце розгляду справи можуть використовуватися різні способи: рекомендований лист, телеграма, телефакс, телефонограма, особисте вручення повідомлення представникам. Множинність способів повідомлення дозволяє уповноваженій посадовій особі обрати один або декілька способів, які забезпечують поінформованість особи.

Верховний Суд дійшов висновку про те, що обов`язок уповноваженої посадової особи письмово повідомляти особу, що якої застосовується адміністративне стягнення не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду справи про адміністративне правопорушення вважається виконаним, якщо особа, яка притягується до відповідальності, знає (поінформована) про час та місце розгляду справи за п`ять днів до дати розгляду справи.

З`ясовуючи поінформованість особи про час та місце розгляду справи, суд також повинен зважати на поведінку особи, яка притягується до відповідальності. Ухилення від одержання повідомлення або інші недобросовісні дії, які свідчать про намагання уникнути участі в засіданні, не можуть бути підставою для скасування постанови.

Повідомлення має на меті забезпечити участь особи у розгляді уповноваженим державним органом справи, яка її стосується. У разі одержання повідомлення до засідання, але у строк, що є меншим за п`ятиденний, особа повинна вживати розумних заходів для реалізації своїх прав на участь у засіданні.

Як вбачається зі змісту відзиву, відповідач вказав, що позивача було повідомлено про розгляд справи рекомендованим листом від 01 серпня 2024 року №66065/44/24-24.

Проте на підтвердження вказаних доводів відповідачем не надано суду належних доказів отримання позивачем повідомлення про розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, якими в розумінні положень пункту 26 Порядку №1567 є відповідна розписка чи корінець рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

Вказане, з урахуванням наведеної вище позиції Верховного Суду, свідчить про не доведення відповідачем факту належного та своєчасного (тобто у строк, що не перевищує п`ять днів до дати розгляду справи) повідомлення позивача про розгляд справи щодо порушення законодавства про автомобільний транспорт.

Крім цього, відповідач у ході судового розгляду справи не довів, що ним було вжито всіх можливих заходів для повідомлення позивача про час та місце розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, зокрема, не використано інших засобів зв`язку з ОСОБА_1 , не перевірено обставин належного та своєчасного повідомлення позивача про розгляд справи та, відповідно, за наявності таких обставин не відкладено розгляд справи.

Водночас суд звертає увагу і на те, що в заяві позивача від 15 серпня 2024 року, крім прохання перенести розгляд справи, також зазначалось прохання надати копії документів, на підставі яких було складено акт перевірки.

Як стверджується у позові, станом на день звернення до суду з цим позовом відповідач не надав відповіді на заяву від 15 серпня 2024 року.

Натомість відповідач у поданому до суду відзиві вказав лише те, що оскільки заява позивача від 15 серпня 2024 року була отримана через 8 днів після прийняття оскаржуваної постанови, то така заява була залишена без розгляду.

Зазначене свідчить про те, що позивач, фактично, була позбавлена можливості ознайомитися з матеріалами, на підставі яких було проведено перевірку та прийнято оскаржувану постанову, надати свої пояснення, висловити свою позицію щодо вчиненого, на думку відповідача, порушення вимог статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт»; спростувати позицію посадових осіб Укртрансбезпеки про те, що ОСОБА_1 є автомобільним перевізником у спірних відносинах та саме вона повинна нести відповідальність, передбачену абзацом 3 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

В контексті наведеного суд зважає і на те, що право бути вислуханим під час розгляду його справи віднесено до одного основних складових (принципів) адміністративної процедури.

Так, відповідно до пункту 9 частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення

Право бути почутим є складовою частиною принципу верховенства права. Суб`єкт владних повноважень повинен застосовувати його, приймаючи рішення, що матиме вплив на права, свободи чи інтереси особи, особливо, якщо це рішення може мати несприятливі наслідки для особи. Особа, щодо якої приймають рішення, має право бути вислуханою суб`єктом владних повноважень: вона може наводити обставини та докази на їх підтвердження, правові аргументи тощо.

Разом з тим, сам по собі цей принцип не є формальним. Порушення права особи бути вислуханою, має наслідком протиправність ухваленого суб`єктом владних повноважень рішення, у тому разі, якщо особа мала повідомити інформацію чи надати пояснення.

При вирішенні спору суд також враховує, що у пункті 70 рішення Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі Рисовський проти України зазначено, що принцип належного урядування, зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

Прозорість адміністративних процедур є ефективним запобіжником державному свавіллю. Вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень.

Отже, в даному випадку суд погоджується із доводами позову про неналежне дотримання відповідачем встановленої Порядком №1567 процедури розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт.

Подібної позиції при вирішенні питання про належне повідомлення особи щодо розгляду відносно неї справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт дотримався і Сьомий апеляційний адміністративний суд у справах №560/7305/20 (постанова від 21 липня 2021 року) та №120/4525/23 (постанова від 06 грудня 2023 року).

Крім цього, в обґрунтування безпідставності оскаржуваної постанови позивачем також указувалось, що вона у спірних відносинах не є автомобільним перевізником, тобто є неналежним суб`єктом відповідальності.

Тобто, спірним у цій справі є питання правомірності стягнення саме з позивача як власника транспортного засобу адміністративно-господарських санкцій та визначення такого власника перевізником.

З оскаржуваної постанови вбачається, що позивача притягнуто до відповідальності на підставі абзацу 3 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), відповідно до якого за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, суб`єктом відповідальності, передбаченої частиною першою статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», за порушення законодавства про автомобільний транспорт є автомобільний перевізник.

Згідно положень статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

У свою чергу названою вище нормою також визначено, що водій це особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка, а послуга з перевезення пасажирів чи вантажів це перевезення пасажирів чи вантажів транспортними засобами на договірних умовах із замовником послуги за плату.

Згідно частини першої статті 33 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.

Статтею 34 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачені вимоги до автомобільного перевізника.

Так, автомобільний перевізник повинен: виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; утримувати транспортні засоби в належному технічному і санітарному стані та забезпечувати їх зберігання відповідно до вимог статті 21 цього Закону; забезпечувати контроль технічного і санітарного стану транспортних засобів перед виїздом на маршрут; забезпечувати проведення медичного контролю стану здоров`я водіїв; організувати проведення періодичного навчання водіїв методам надання домедичної допомоги потерпілим від дорожньо-транспортних пригод; забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства; забезпечувати проведення стажування та інструктажу водіїв у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту; забезпечувати безпеку дорожнього руху; забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів.

Автомобільні перевізники з кількістю транспортних засобів десять і більше зобов`язані організовувати підвищення кваліфікації керівників і спеціалістів автомобільного транспорту, діяльність яких пов`язана з наданням послуг автомобільного транспорту, у термін один раз на п`ять років, а з питань безпеки перевезень, охорони праці та пожежної безпеки - у термін один раз на три роки в порядку, який визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту.

Відповідно до приписів статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» (про порушення якої зазначено відповідачем в оскаржуваній постанові) автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що за порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт, зокрема вимог статей 34, 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідальність несуть автомобільні перевізники суб`єкти господарювання.

При цьому поняття «власник транспортного засобу» та «автомобільний перевізник» не є тотожними, оскільки автомобільним перевізником є фактичний користувач транспортного засобу, натомість власник транспортного засобу не завжди є автомобільним перевізником.

Як вбачається з наявних у справі матеріалів, позивач зареєстрована фізичною особою-підприємцем та має у власності транспортний засіб MAN L 2000, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Водночас згідно доданого до позову Договору найму (оренди) транспортних засобів №1-04/24 від 01 квітня 2024 року позивач передала транспортний засіб спеціалізований бортовий вантажний автомобіль марки MAN L 2000, реєстраційний номер НОМЕР_1 , у тимчасове платне користування Товариству з обмеженою відповідальністю «КРОМАКС» строком на 12 місяців з дня підписання договору.

Факт використання названою юридичною особою належного позивачу на праві власності вказаного автомобіля підтверджується як Договором найму (оренди) транспортних засобів №1-04/24 від 01 квітня 2024 року, так і наданими позивачем формою 20-ОПП «Повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які проводиться діяльність», Актом звірки взаємних розрахунків між Товариством з обмеженою відповідальністю «КРОМАКС» і ФОП ОСОБА_1 за період з 01 квітня 2024 року по 30 серпня 2024 року, платіжною інструкцією №1923 від 01 серпня 2024 року, згідно з якою ТОВ «КРОМАКС» сплачено ФОП ОСОБА_1 вартість оренди транспортного засобу згідно договору №1-0424 від 01 квітня 2024 року в сумі 160000,00 грн.

Викладене у своїй сукупності дає підстави суду вважати передчасними висновки відповідача про те, що саме ФОП ОСОБА_1 вважається автомобільним перевізником у спірних відносинах.

Разом з цим, як зазначалось вище, позивач, фактично, була позбавлена можливості надати суб`єкту владних повноважень указані вище документи на підтвердження своїх доводів про те, що вона у цих відносинах не є автомобільним перевізником у розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт». Тобто, при вирішенні питання про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності відповідачем не було з`ясовано її позиції та не надано оцінки названим документам.

У свою чергу, посилання відповідача у відзиві на положення пункту 6.3 Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11.08.2010 року №379 є помилковими в частині обов`язковості отримання тимчасового реєстраційного талону на період дії договору про найм (оренду) транспортного засобу документа, який підтверджує право користування і (або) розпорядження транспортним засобом у тому разі, якщо власник транспортного засобу передав у встановленому порядку право користування і (або) розпорядження транспортним засобом іншій фізичній або юридичній особі (особам).

Так, згідно з абзацом 6 пункту 16 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.08.1998 року №1388 (далі Порядок №1388 в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), за бажанням власника транспортного засобу - фізичної особи надати право керування таким засобом іншій фізичній особі чи за бажанням фізичної або юридичної особи, якій власник транспортного засобу передав у встановленому порядку право користування і (або) розпорядження транспортними засобами, сервісний центр МВС видає за зверненням такого власника тимчасовий реєстраційний талон на строк, зазначений у його заяві, або документах, які підтверджують право користування і (або) розпорядження транспортним засобом.

Отже, видача тимчасового реєстраційного талону здійснюється виключно за бажанням власника транспортного засобу - фізичної особи з наданням права керування таким засобом іншій фізичній особі чи за бажанням фізичної або юридичної особи, якій власник транспортного засобу передав у встановленому порядку право користування і (або) розпорядження транспортними засобами.

Також суд вважає безпідставними доводи позивача щодо обов`язкової наявності тимчасового реєстраційного талону на транспортний засіб у відповідності вимог статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» і з тих міркувань, що обставина відсутності названого вище реєстраційного талону не була покладена в основу прийняття оскаржуваної постанови.

Твердження відзиву про те, що договір оренди транспортного засобу не був нотаріально посвідчений у відповідності до вимог статті 799 Цивільного кодексу України, суд оцінює критично з таких підстав.

Так, статтею 799 Цивільного кодексу України встановлено, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Отже, договір найму транспортного засобу підлягає нотаріальному посвідченню лише в тому випадку, якщо хоча би однією із сторін такого договору є фізична особа.

Між тим, аналізуючи зміст Договору найму (оренди) транспортних засобів №1-04/24 від 01 квітня 2024 року, суд звертає увагу на те, що сторонами такого договору є юридична особа (Товариство з обмеженою відповідальністю «КРОМАКС») та фізична особа-підприємець (фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ), а тому такий договір не підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню.

Водночас суд зауважує, що питання нотаріального посвідчення Договору найму (оренди) транспортних засобів №1-04/24 від 01 квітня 2024 року не було предметом дослідження на час прийняття оскаржуваної постанови №1369881 від 20 серпня 2024 року.

Крім цього, вирішуючи спір, суд зазначає таке.

Як зазначено Верховним Судом у постанові від 23 серпня 2023 року (справа №600/1407/22-а), перелік необхідних документів для здійснення внутрішніх перевезень вантажів не є вичерпним, оскільки статтею 48 Закону №2344-III визначено, що законодавством можуть бути передбачені інші документи, необхідні для внутрішніх перевезень вантажів.

У вказаній постанові Верховний Суд наголосив, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт покладається виключно на автомобільних перевізників, а не на власників транспортного засобу, яким перевозиться вантаж.

Аналогічна правова позиція висловлена Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду у постановах від 01 червня 2023 року та від 06 липня 2023 року у справах №640/39442/21 та №560/514/22 відповідно.

Положення статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачають, що водій повинен мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення, серед яких є товарно-транспортна накладна.

Так, названою вище статтею встановлено, що при оформленні товарно-транспортної накладної вантажовідправник зазначає такі обов`язкові реквізити: дата і місце складання; вантажовідправник (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків чи серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті); автомобільний перевізник (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті), прізвище, ім`я, по батькові водія та номер його посвідчення; вантажоодержувач (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків чи серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті); транспортний засіб (марка, модель, тип, реєстраційний номер автомобіля, причепа/напівпричепа), його параметри із зазначенням довжини, ширини, висоти, загальної ваги, у тому числі з вантажем, та маси брутто; пункти завантаження і розвантаження.

Приписами пункту 1 Глави Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв`язку №363 від 14 жовтня 1997 року (далі Правила №363), визначено, що товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.

Аналіз вищезазначених положень Правил №363 та форми, яка наведена в додатку 7 до цих Правил, свідчить, що у будь-якому разі товарно-транспортна накладна має містити обов`язкову інформацію (обов`язкові реквізити) визначену цими Правилами та відображену у додатку.

Отже, товарно-транспортна накладна (ТТН) обов`язково повинна оформлятися, якщо перевезення вантажу здійснюється автомобільним транспортом на договірних умовах (тобто коли є послуга перевезення вантажу).

Разом з цим, Верховний Суд наголосив, що положення частини першої статті 60 Закону №2344-ІІІ застосовуються до автомобільних перевізників, а не до власників транспортного засобу, яким перевозиться вантаж.

При цьому автомобільний перевізник має використовувати транспортний засіб для перевезення вантажу на законних підставах. Проте автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу (статті 33, 50 Закону № 2344-III).

Не без того, що надання цієї послуги може передбачати використання (на законних підставах) транспортного засобу, який належить іншій особі, але ця обставина не змінює правового статусу перевізника в цих правовідносинах. Тому автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб, адже такі дані не завжди можуть співпадати.

Як встановлено судом на підставі наявних матеріалів, під час проведення перевірки 03 липня 2024 року водієм ОСОБА_2 надано посадовій особі Укртрансбезпеки товарно-транспортну накладну №821 від 03 липня 2024 року.

Так, у вказаному документі міститься інформація про те, що перевезення вантажу здійснюється автомобілем MAN L 2000 реєстраційний номер НОМЕР_1 . Автомобільним перевізником зазначено ФОП ОСОБА_3 , замовник послуги ПП ОСОБА_4 .

Тобто, з наведеного вбачається, що при перевезенні вантажу автомобілем MAN L 2000, яке було об`єктом перевірки відповідача 03 липня 2024 року і відносно якого складено акт №052735, позивач ОСОБА_1 не мала статусу автомобільного перевізника.

Суд вважає, що саме по собі встановлення факту належності транспортного засобу на праві власності ОСОБА_1 не робить її на безумовній основі автомобільним перевізником, на якого покладається відповідальність за перевезення вантажу за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт».

При розгляді справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт відповідачем не було достовірно з`ясовано того, хто дійсно є автомобільним перевізником у перевезенні вантажу 03 липня 2024 року автомобілем MAN L 2000 реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Окрім цього, відповідачем у цій справі не було надано жодних доказів і того, що водій транспортного засобу MAN L 2000, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , який керував 03 липня 2024 року на момент проведення рейдової перевірки названим транспортним засобом, працює саме у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та, відповідно, здійснював перевезення вантажу в її інтересах.

Надані відповідачем документи не містять жодного підтвердження здійснення саме фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 як автомобільним перевізником перевезення вантажів 03 липня 2024 року транспортним засобом MAN L 2000, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Стосовно посилань відповідача на те, що позивач має нести відповідальність за вчинене правопорушення з тих підстав, що водієм було надано бланк підтвердження діяльності, який був виданий саме ФОП ОСОБА_1 , то такі суд відхиляє з огляду на наступне.

Так, до матеріалів відзиву додано бланк підтвердження діяльності від 01 липня 2024 року, який підписано ФОП ОСОБА_1 .

Проте відповідач у поданому до суду відзиві зазначив, що вказаний бланк не може братися до уваги, оскільки він не був заповнений належним чином, що призвело до порушення вимог щодо його форми та змісту.

Тобто, посилання відповідача у відзиві на видачу бланку підтвердження діяльності саме ОСОБА_1 , у зв`язку з чим саме вона і має нести відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, не узгоджуються з доводами відзиву в тій частині, що такий бланк підтвердження діяльності складений з порушенням вимог законодавства.

Таким чином, в ході судового розгляду справи відповідачем як суб`єктом владних повноважень, на якого в силу вимог частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України покладено обов`язок доказування правомірності свого рішення, не надано суду належних й достовірних доказів того, що позивач у спірних відносинах є автомобільним перевізником. Водночас наявність права власності на транспортний засіб не є безумовним підтвердженням наявності у такого власника статусу автомобільного перевізника.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач в даних правовідносинах не є автомобільним перевізником у розумінні Закону №2344-III, а тому і не може бути суб`єктом відповідальності за порушення, передбачене абзацом 3 частини першої статті 60 Закону №2344-III.

Указане також є підставою для визнання оскаржуваної постанови протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Аналогічної позиції в подібних правовідносинах притримується і Сьомий апеляційний адміністративний суд у постанові від 23.01.2023 року по справі №600/161/22.

Перевіряючи оскаржуваний позивачем індивідуальний правовий акт на відповідність його критеріям, наведеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що такий прийнято необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для його прийняття.

Тому, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання протиправною та скасування оскаржуваної постанови від 20 серпня 2024 року №136881.

Отже, позов підлягає задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно зі статтями 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частинами першою-третьою статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач довів обґрунтованість позову. Натомість доводи відповідача не свідчать про законність оскаржуваної постанови.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає таке.

Відповідно до частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України у резолютивній частині рішення (окрім іншого) зазначається розподіл судових витрат.

Частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до положень частин першої, третьої, сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем за подання до суду цього позову сплачено судовий збір у сумі 1211,20 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №334 від 09 вересня 2024 року.

Оскільки даний позов сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, підлягає задоволенню повністю, судовий збір підлягає стягненню в сумі 1211,20 грн на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області.

Крім цього, як вбачається зі змісту прохальної частини позову, позивач просить суд стягнути на його користь судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн.

У зв`язку з цим суд зазначає наступне.

Згідно частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_1 й Адвокатським об`єднанням «Лігал Біт Груп» в особі керуючого партнера Білянського М.І. було укладено Договір про надання правничої допомоги №43 від 22 квітня 2024 року (далі - Договір).

Відповідно до Розділу 1 Договору Клієнт доручає, а Адвокатське об`єднання бере на себе зобов`язання щодо надання правничої допомоги. Правнича допомога надається: в будь-яких справах/провадженнях/спорах (адміністративних, цивільних, господарських тощо), які порушуються (відкриваються, розпочинаються, ведуть тощо) на території України та за її межами відносно Клієнта, або за його участю чи ініціативою; у переговорах за участю Клієнта, при супроводі діяльності Клієнта, за окремим письмовими дорученням Клієнта.

На підставі вказаного вище Договору Керівником адвокатського об`єднання «Лігал Біт Груп» адвокатом Білянським М.І. 01 травня 2024 року видано ордер на надання правничої (правової) допомоги серії СЕ №1084536 на представництво інтересів ОСОБА_1 у Чернівецькому окружному адміністративному суді.

06 вересня 2024 року між ОСОБА_1 і адвокатом Адвокатського об`єднання «Лігал Біт Груп» в особі керуючого партнера Білянського М.І. було укладено Додаткову угоду №2 до Договору №43 про надання правничої допомоги від 22 квітня 2024 року у зв`язку з наданням правничої допомоги Клієнту щодо оскарження постанови №136881 від 20 серпня 2024 року про застосування адміністративно-господарського штрафу в сумі 17000,00 грн Державної служби України з безпеки на транспорті Відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області.

За правовий аналіз постанови №136881 від 20 серпня 2024 року про застосування адміністративно-господарського штрафу, збір доказів для підготовки позовної заяви та підготовку позовної заяви сторони угоди домовились про суму гонорару за надання професійної правової допомоги в розмірі 3000,00 грн.

В подальшому між ОСОБА_1 та адвокатом Адвокатського об`єднання «Лігал Біт Груп» в особі керуючого партнера Білянського М.І. складено акт про надання правової допомоги у виді надання послуг за правовий аналіз постанови №136881 від 20 серпня 2024 року про застосування адміністративно-господарського штрафу, збір доказів для підготовки позовної заяви та підготовку позовної заяви. Сума гонорару за надані послуги склала 3000,00 грн.

Як вбачається з квитанції від 09 вересня 2024 року №76, за ОСОБА_1 було сплачено Адвокатському об`єднанню «Лігал Біт Груп» суму за правову допомогу в сумі 3000,00 грн згідно Договору №43 від 22 квітня 2024 року та Додаткової угоди №2 від 06 вересня 2024 року.

Проаналізувавши вказані документи та враховуючи наведені вище норми процесуального права, суд вважає, що такими підтверджується сплата позивачем адвокату витрат на суму 3000,00 грн за надання професійної правничої допомоги у цій справі.

Поряд з цим, суд наголошує, що при визначенні суми відшкодування судових витрат необхідно виходити з критерію розумності їхнього розміру.

У цій справі суд при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, надаючи оцінку співмірності заявленої до повернення позивачем суми коштів із критеріями, встановленими частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, виходить із такого:

- дана справа відноситься до справ незначної складності;

- розгляд справи проведено без участі сторін у порядку письмового провадження;

- дана справа не характеризується наявністю виключної правової проблеми, не стосується встановлення значного обсягу фактичних обставин справи, що потребувало подання великої кількості письмових доказів та вжиття дій щодо їх збирання;

- по аналогічних правовідносинах наявна численна судова практика.

Суд зауважує, що особа має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 11 грудня 2019 року у справі №545/2432/16-а, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Крім цього, як зазначено Верховним Судом у постанові від 14 липня 2021 року у справі №200/7763/19-а, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, усі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, установить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору з огляду на такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Оцінивши обставини цієї справи та надані представником позивача докази у їх сукупності, суд, враховуючи принципи обґрунтованості, співмірності і пропорційності судових витрат, приходить до висновку про необхідність зменшення заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу у цій справі на 1000,00 грн.

Отже, витрати на професійну правничу допомогу підлягають стягненню з Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області (як суб`єкта владних повноважень, який прийняв оскаржуване рішення) в сумі 2000,00 грн на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Керуючись статтями 2, 6, 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області про визнання протиправною та скасування постанови задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову №136881 від 20 серпня 2024 року про застосування адміністративно-господарського штрафу в сумі 17000,00 грн, прийняту Державною службою України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області відносно ОСОБА_1 .

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 (дві тисячі) грн 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 15 січня 2025 року.

Повне найменування учасників справи: позивач - ОСОБА_1 (Чернівецька область, Чернівецький район, с. Петрашівка, РНОКПП НОМЕР_5 ), відповідач - Державна служба України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області (м. Чернівці, вул. Руська, 248-У, ).

Суддя О.П. Лелюк