Справа № 366/1541/24
Суддя: Гончарук О. П.
Дата ухвалення: 2025-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 366/1541/24
Провадження № 2-а/366/1/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2025 року сел-ще Іванків

Іванківський районний суд Київської області у складі головуючої судді Гончарука О.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Київській області, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: заступник командира взводу 2 роти 1 батальйону патрульної поліції в с. Чайки Управління патрульної поліції в Київській області Овсієнко Вадим Анатолійович про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернувся в суд з позовом до Управління патрульної поліції в Київській області (далі Відповідач), у якому просив скасувати постанову заступника командира взводу 2 роти 1 батальйону патрульної поліції в с. Чайки Управління патрульної поліції в Київській області Овсієнка В.А. (Третя особа) про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 2142439, винесену 14.05.2024, якою на Позивача накладено адміністративне стягнення за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП у виді штрафу у розмірі 3400 грн. (далі Оскаржувана постанова).

В обґрунтування позову позивач зазначає, що він 14.05.2024 о 09 год. 15 хв. керував автомобілем марки MITSUBISHI LANCER, з реєстраційним номером НОМЕР_1 на 34 км траси М-07 та був зупинений працівниками поліції, які в обґрунтування причини зупинки керованого ним транспортного засобу пояснили, що в автомобілі не було ввімкнене ближнє світло фар, що позивач заперечує. Далі, третя особа попросив пред`явити документи, які надають право керування транспортними засобами та реєстраційні документи на нього. Позивач є громадянином Грузії, тому надав посвідчення водія, видане в Грузії на право керування транспортними засобами категорій «В» та «С».

Однак, третя особа зазначив, що таке посвідчення водія не надає право керувати автомобілем на території України, оскільки Позивач протягом 60 днів з дня заїзду на територію України мав замінити посвідчення водія Грузії на посвідчення водія України, але цього не зробив, у зв`язку з чим виніс оскаржувану постанову.

Позивач стверджує, що для заміни посвідчення водія Грузії на посвідчення водія України визначальним фактором є переїзд саме на постійне місце проживання та видача органами ДМС відповідних документів, однак Третя особа цих обставин не з`ясував та виніс відносно Позивача оскаржувану постанову.

Також в обґрунтування скасування Оскаржуваної постанови позивач посилається на те, що в оскаржуваній постанові невірно зазначені його дані, а саме зазначено ім`я « ОСОБА_2 », тоді як він « ОСОБА_3 »

2. Рух справи

24.05.2024 позовна заява надійшла до суду.

25.05.2024 відкрито провадження у справі за правилами письмового провадження.

3. Позиції сторін

Представник Відповідача подала до суду відзив, у якому просила відмовити у задоволенні позову. Відзив мотивований тим, що позивач, як громадянин іноземної держави, будучи особою, яка постійно проживає на території України з 07.02.2020 (що підтверджується відміткою в його паспорті, фото копія сторінки якого додана до відзиву) у відповідності до абзацу 5 п. 30 постанови КМУ від 08.05.1993 № 340 «Про затвердження положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами» мав протягом 60 днів після того, як переїхав на постійне місце проживання в Україну здійснити заміну посвідчення водія, виданого Грузії на посвідчення водія України, однак цих вимог не виконав, у зв`язку з чим наявне у нього посвідчення водія є недійсним та відносно Позивача винесена Оскаржувана постанова. Позивач стверджує, що не має постійного місця проживання в Україні, однак це спростовується копією його паспорта, тому його доводи є неправдивими.

Щодо невірно зазначеного імені позивача в оскаржуваній постанові, представник відповідача зазначає, що це є неістотною технічною помилкою при винесені постанови, яка не може бути підставою для її скасування.

Позивач відповідь на відзив не подав.

Третя особа пояснень щодо позову не подав.

4. Встановлені судом обставини та застосовані норми права

У зв`язку з розглядом справи в порядку письмового провадження на підставі ст.ст. 171, 257, 262, 286 КАС України, відповідно до п. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось.

Згідно з частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), добросовісно, розсудливо та пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Однією з основних засадам (принципів) адміністративного судочинства є змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі, зміст якого полягає у тому, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності. Суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи (п. 4 ч. 3 ст. 2, ст. 9 КАС України)

Статтею 72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Разом з цим, визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного ч. 1 цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги (правова позиція ВП ВС, викладена у постанові від 25.06.2020 у справі № 520/2261/19)

При цьому, докази, які подаються сторонами на обґрунтування їх вимог та заперечень мають відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності, які визначені ст.ст. 73-76 КАС України.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відтак, суд розглядає адміністративні справи в межах позовних вимог, досліджує і надає оцінку доводам, на які посилаються сторони як на підставу своїх вимог та заперечень, при цьому надає власну оцінку наданих сторонами доказів на предмет їх належності, допустимості, достовірності і достатності у взаємозв`язку та ухвалює рішення за результатами розгляду справи.

Обов`язок суду в адміністративних справах є з`ясування всіх обставин у справі для чого законодавцем надано суду право витребувати докази не лише за клопотанням сторін, а й з власної ініціативи.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до ст.32 Конвенції про захист прав і основних свобод людини питання тлумачення і застосування Конвенції належить до виключної компетенції Європейського суду, який діє відповідно до Конвенції, тобто рішення Європейського суду є невід`ємною частиною Конвенції як практика її застосування і тлумачення.

Так, ч.1 ст.6 Конвенції передбачає, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише при наявності в її діях складу адміністративного правопорушення, обов`язковими елементами якого є: об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт, суб`єктивна сторона (вина). Відсутність хоча б одного із перелічених елементів виключає склад правопорушення взагалі, а порушена справа підлягає закриттю.

При цьому, в процесі доказування вини, доцільно керуватись принципом «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14.02.2008 р. у справі «Кобець проти України»(з відсиланням на первісне визначення цього принципу у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), п. 282.

Отже, доказування має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом.

4.1 судом встановлено таке

Судом встановлено, що 14.05.2024 о 09 год. 21 хв. заступник командира взводу, 2 взвод 1 рота 1 батальйону, батальйон патрульної поліції в с.Чайки УПП в Київській області старший лейтенант поліції Овсієнко В.А. виніс відносно ОСОБА_4 ,. ІНФОРМАЦІЯ_1 оскаржувану постанову, якою притягнув його до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП та наклав адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 3400 грн.

Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що 14.05.2024 о 09 год. 15 хв. водій керував транспортним засобом MITSUBISHA LANCER з реєстраційним номером НОМЕР_1 без увімкненого ближнього світла фар поза межами населеного пункту або денних ходових вогнів передбачених конструкцією транспортного засобу та не мав посвідчення водія відповідної категорії на право керування таким транспортним засобом, чим порушив п. 2.1 «а» ПДР України.

Також з постанови вбачається, що особу позивача встановлено за допомогою посвідчення водія, яке зазначено під № НОМЕР_2 .

З копії посвідчення водія серії НОМЕР_3 , виданого в Грузії, Позивач 17.08.2006 отримав згадане посвідчення водія на право керування транспортними засобами категорії «В» (термін дії до 11.11.2029), «С» (до 11.11.2019), «В1» (до 11.11.2029) та «С1» (до 11.11.2019).

За цим посвідченням Позивач має персональний номер НОМЕР_2 .

Згідно з копією паспорта громадянина Грузії серії НОМЕР_4 , Позивач також має персональний номер 4.

Відтак, з огляду на доводи, викладені в позовній заяві та викладені вище обставини, суд приходить до висновку, що Позивач, після зупинки його транспортного засобу пред`явив Третій особі посвідчення водія серії НОМЕР_3 , виданого в Грузії.

Згідно з копією паспорта громадянина Грузії Позивача, що надана представником Відповідача, Позивачу у лютому 2020 ЦМУ ДМС в м. Києві (далі нерозбірливо через пошкодження документа) видано посвідку на постійне місце проживання № НОМЕР_5 , про що свідчить відмітка в паспорті на сторінці 46.

Ця обставина Позивачем не заперечується.

4.2 з огляду на встановлені обставини, застосовуючи відповідні правовідносини, суд приходить до таких висновків.

В обґрунтування незаконності Оскаржуваної постанови та її скасування, Позивач посилається на те, що:

- Третя особа при винесенні оскаржуваної постанови не з`ясував, чи перебуває Позивач на постійному проживанні в Україні, що покладало б на нього обов`язок протягом 60 днів після переїзду на постійне місце проживання в Україну здійснити заміну посвідчення водія України;

- в Оскаржуваній постанові помилково зазначено ім`я Позивача як « ОСОБА_2 », тоді як правильним ім`ям є « ОСОБА_3 ».

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як зазначено у ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. При цьому, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законів.

Відповідно до ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно ст. 245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян в дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст. 280 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення має бути з`ясовано, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення у справі.

Відповідальність за ч. 2 ст. 126 КУпАП настає у разі керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом.

Санкція цієї статті передбачає накладення на правопорушника штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно зі ст. 213 КУпАП, справи про адміністративні правопорушення розглядаються, зокрема, органами Національної поліції, органами державних інспекцій та іншими органами (посадовими особами), уповноваженими на те цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення, зокрема, за ч. 1 ст. 126 КУпАП.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Уповноваженими працівниками підрозділів Національної поліції штраф може стягуватися на місці вчинення адміністративного правопорушення незалежно від розміру виключно за допомогою безготівкових платіжних пристроїв

Відповідно до п. 2.1 «а» ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі

посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Пунктом 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Згідно з п.1 розділу IV Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1395 від 07.11.2015 (далі - Інструкція № 1395), розглянувши справу про адміністративне правопорушення, поліцейський виносить постанову по справі про адміністративне правопорушення.

Пунктами 4-5 Розділу І Інструкції № 1395 передбачено, що у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу. Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зокрема, передбачених частинами першою, другою, третьою, четвертою, шостою і сьомою статті 122, частиною першою, другою та четвертою статті 126, статтею 125 КУпАП.

Відповідно до Закону України «Про дорожній рух», правила дорожнього руху встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (ПДР України). Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків. Кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.

У постанові від 26.04.2018 по справі № 338/855/17 Верховний Суд зазначив, що постанова у справі про адміністративне правопорушення має відповідати вимогам, передбаченим статтям 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Для притягнення конкретної особи до відповідальності, необхідно з`ясувати чи вона є (може бути) суб`єктом адміністративного правопорушення, а саме з`ясувати можливість притягнення такої особи до відповідальності (вік, осудність, інші спеціальні ознаки, тощо) та наявність причинного зв`язку між діянням особи та наслідками.

Тобто існування такої складової як суб`єкт правопорушення можливе лише за наявності причинного зв`язку між об`єктивною стороною правопорушення та конкретною особою (вчинення саме конкретною особою дій, що мають ознаки правопорушення).

Такі висновки узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною у п. 30 постанови Верховного Суду від 08.07.2020 у справі № 177/525/17.

Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

У відповідності до ст. 252 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення орган (посадова особа) зобов`язаний оцінити докази, шляхом всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності.

Аналіз наведених положень КУпАП дає підстави для висновку, що під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення уповноважена посадова особа зобов`язана здобути докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. В іншому випадку застосування адміністративного стягнення до особи за відсутності будь-яких доказів її протиправної дії чи бездіяльності не відповідатиме принципу верховенства права і міститиме ознаки свавільного застосування адміністративних повноважень.

Судом встановлено, що Позивач Оскаржуваною постановою притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП за те, що керував транспортним засобом, в якого не увімкнено ближнього світла фар та при цьому не мав посвідчення водія відповідної категорії на право керування таким транспортним засобом.

Доказуванню в справах за ч. 2 ст. 126 КУпАП підлягають: факт керування транспортним засобом; факт відсутності права керування транспортним засобом, яким керувала особа.

Щодо керування транспортним засобом

Суд зазначає, що така обставина не оспорюється Позивачем та в позові сам Позивач стверджує, що 14.05.2024 керував транспортним засобом та був зупинений працівником поліції.

Щодо відсутності права керування транспортними засобами, суд звертає увагу на таке.

Позивачу, при констатації факту вчинення правопорушення за ч. 2 ст. 126 КУпАП Третьою особою поставлено в провину порушення вимог п. 2.1 «а» ПДР України.

Таким чином, з огляду на зміст диспозиції ч. 2 ст. 126 КУпАП у взаємозв`язку з вимогами п. 2.1 «а» ПДР України наявність/відсутність при собі посвідчення водія слід розглядати як наявність/відсутність «права» керування транспортними засобами.

Саме наявність чи відсутність «права» на керування транспортним засобом є визначальним критеріям, оскільки сама по собі фізична наявність документу (посвідчення водія) лише відображає на матеріальному носії раніше надане державою згадане право.

Таке право є не абсолютним та може бути скасоване шляхом застосування державою легальних засобів примусу, зокрема рішенням уповноваженого органу у спосіб, передбачений законом (позбавлення права керування судом, тимчасове обмеження в праві керування транспортним засобом рішенням державного виконавця за положеннями Закону України «Про виконавче провадження» тощо) або в силу прямої вказівки законодавства.

Позивач є громадянином Грузії та має посвідку на постійне місце проживання в України з лютого 2020 року, що підтверджується копією його паспорта.

На вимогу працівника поліції (Третьої особи), Позивач пред`явив посвідчення водія, видане йому в Грузії.

Відповідно до ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 8 КУпАП особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення. Провадження в справах про адміністративні правопорушення ведеться на підставі закону, що діє під час і за місцем розгляду справи про правопорушення.

Іноземці і особи без громадянства, які перебувають на території України, підлягають адміністративній відповідальності на загальних підставах з громадянами України. (ст. 16 КУпАП).

Порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами визначається Положенням про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженим постановою КМУ від 08.05.1993 № 340 (далі Положення № 340).

Відповідно до п. 1 цього Положення, воно є обов`язковим для всіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та громадян України, іноземних громадян та осіб без громадянства.

Особливості допуску громадян до керування транспортними засобами у період воєнного стану та протягом року з дня його припинення або скасування визначаються постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2022 № 184 «Деякі питання допуску водіїв до керування транспортними засобами».

Згідно з п. 2 ч. 1 постанови КМУ від 03.03.2022 № 184, в період дії воєнного стану та протягом року з дня припинення або скасування дії воєнного стану строк дії посвідчення водія, що належить особі, яка переїжджає на постійне місце проживання в Україну, у разі його закінчення у період дії воєнного стану, продовжується на рік і після цього підлягає заміні. Заміна такого посвідчення проводиться після проходження особою медичного огляду та складення теоретичного і практичного іспитів.

Відповідно до абзацу 5 п. 30 Положення № 340 посвідчення водія іноземної держави, що належить особі, яка переїжджає на постійне місце проживання в Україну, дійсне на території України протягом 60 днів з дати видачі органами та підрозділами ДМС документів на постійне проживання в Україні і після цього підлягає обміну. Обмін таких посвідчень проводиться після проходження особою медичного огляду та складення теоретичного і практичного іспитів (за винятком випадків, визначених пунктом 32 цього Положення).

Пункт 32 Положення № 340 до спірних відносин не застосовується, оскільки він стосується громадян України, які отримали посвідчення водія закордоном, тоді як Позивач є іноземцем.

Таким чином, оскільки Позивач має право на постійне місце проживання в Україні з лютого 2020 року, то дія його посвідчення водія, виданого йому в Грузії і яке він пред`явив на вимогу Третьої особи після зупинки його транспортного засобу припинила свою дію в квітні 2020 року в силу прямої вказівки закону.

При цьому, позивач не надав суду доказів, що він в порядку Положення № 340 замінив наявне в нього посвідчення водія.

Таким чином, суд приходить до висновку, що станом на час винесення Оскаржуваної постанови Позивач не мав права керування транспортними засобами.

При цьому, пункт 2 ч. 1 постанови КМУ від 03.03.2022 № 184 до спірних правовідносин не застосовується, оскільки він підлягає застосуванню до посвідчень водія, що припинили свою дію в період воєнного стану.

Воєнний стан в Україні введено 24.02.2022, тоді як посвідчення водія, видане Позивачу в Грузії припинило свою дію в квітні 2020 року, тобто до моменту введення в Україні воєнного стану.

Позивачем не надано доказів отримання посвідчення водія України. яке б надавало йому право керування транспортними засобами відповідної категорії.

Таким чином, Позивачем не доведено, а представником Відповідача спростовано доводи про те, що Позивач станом на час винесення Оскаржуваної постанови мав право керування транспортними засобами. Незважаючи на відсутність права керування транспортними засобами, Позивач керував транспортним засобом, чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 126 КУпАП, яке полягало в порушенні п. 2.1 «а» ПДР України.

Суд звертає увагу, що одночасно з визнанням Позивача винуватим у вчиненні правопорушення за ч. 2 ст. 126 КУпАП та накладення адміністративного стягнення за цією статтею, останньому інкриміновано не увімкнення ближнього світла фар на керованому транспортному засобі і Відповідач не довів наявність в його діях такого порушення, а Позивач таке порушення заперечував.

Проте, ці обставини не є підставою для скасування Оскаржуваної постанови, оскільки Позивач хоч і заперечував допущення такого порушення, однак не посилався на цю обставину як підставу незаконності Оскаржуваної постанови. Тому, скасування оскаржуваної постанови з цих підстав є вихід за межі позовних вимог.

Крім цього, притягнення Позивача до відповідальності та накладення стягнення за ст. 126 КУпАП за одне правопорушення з числа вчинених, є обґрунтованим, навіть коли факт невиконання Позивачем вимог інших правил дорожнього руху не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

До аналогічного висновку в аналогічній за змістом справі прийшов КАС ВС у своїй постанові від 25.09.2019 у справі №127/19283/17.

Доводи Позивача про невірне зазначення в Оскаржуваній постанові його імені як на підставу скасування Оскаржуваної постанови суд відхиляє, оскільки наявність неістотних описок в Оскаржуваній постанові за умови доведеності факту вчинення адміністративного правопорушення не може бути підставою для її скасування.

Близькі за змістом висновки викладені в постановах КАС ВС від 28.11.2018 у справі № 537/1214/17 та від 24.12.2019 у справі № 459/1801/17.

Суд враховує, що ім`ям Позивача є «Гіоргі», тоді як в Оскаржуваній постанові зазначено «Георгій», при цьому такі імена є співзвучними та схожими в написанні.

Разом з цим, інші дані Позивача в Оскаржуваній постанові є вірними, за їх допомогою можливо ідентифікувати особу Позивача, тим більше, що сам Позивач не заперечував проти того, що Оскаржувана постанова винесена саме відносно нього, а не іншої особи.

Тому, зазначена описка не є істотною та не може бути підставою для скасування постанови.

Таким чином, Позивач в силу ч. 1 ст. 77 КАС України не довів обставини, на якій він посилався як підставу для скасування Оскаржуваної постанови, а представник Відповідача в силу ч. 2 ст. 77 КАС України довів правомірність свого рішення та надав докази, які спростували доводи Позивача.

З огляду на встановлені обставини справи та застосовані норми права, суд приходить до висновку, що за результатами розгляду позову в його задоволенні слід відмовити, а рішення суб`єкта владних повноважень залишити без змін в порядку п. 1 ч. 3 ст. 286 КАС України.

Судові витрати

Пунктом 5 частини 1 статті 244 КАС України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Частиною першою статті 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

З огляду на те, що у задоволені позову судом відмовлено, питання про розподіл судових втрат не вирішується.

Керуючись ст.ст. 2, 6-11, 72-79, 132, 238, 241-246, 250, 251, 255, 257-263 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов залишити без задоволення.

Постанову заступника командира взводу 2 роти 1 батальйону патрульної поліції в с. Чайки Управління патрульної поліції в Київській області Овсієнка Вадима Анатолійовича про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 2142439, винесену 14.05.2024, залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Шостого апеляційного адміністративного суду через Іванківський районний суд Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Повний текст судового рішення складено та підписано 16.01.2025.

Повне найменування сторін відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 246 КАС України:

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 );

Відповідач: Управління патрульної поліції в Київській області (02000, м. Київ, вул. Мрії, 19. Код ).

Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: заступник командира взводу 2 роти 1 батальйону патрульної поліції в с. Чайки Управління патрульної поліції в Київській області Овсієнко Вадим Анатолійович (02000, м. Київ, вул. Мрії, 19)

Суддя Олексій ГОНЧАРУК