Справа № 460/8418/24
Суддя: О.О. Максимчук
Дата ухвалення: 2025-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

16 січня 2025 рокум. Рівне№460/8418/24

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Максимчука О.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В:

1. Стислий виклад позицій учасників справи.

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду (далі - суд) з вказаним адміністративним позовом (позовною заявою) до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач-1) та Військової частини НОМЕР_2 (далі - відповідач-2), у якому з урахуванням заяви позивача про усунення недоліків позовної заяви з уточненням позовних вимог від 12.08.2024, позивач просить суд: 1) визнати протиправними дії відповідача-1 щодо звільнення з військової служби відповідно до абз. 2, 3 пп., "г" п., 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу"; 2) зобов`язати відповідача-1 прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби відповідно до абз. 2 пп., "г" п., 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу; 3) зобов`язати відповідача-2 видати наказ про виключення позивача із списків особового складу.

Позовна заява обґрунтована тим, що позивач перебуває на військовій службі у Військовій частині НОМЕР_2 (відповідача-2) на посаді дешифрувальника розвідувальних матеріалів з безпілотних літальних апаратів відділення безпілотних авіаційних комплексів взводу тактичних безпілотних авіаційних комплексів роти безпілотних авіаційних комплексів. Позивачем подано рапорт командиру про звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII (далі Закон №2232-XII), а саме за сімейними обставинами, оскільки на утриманні позивача є донька ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , котра має інвалідність з дитинства. Однак, відповідачем відмовлено у задоволенні рапорту у зв`язку із вступом в силу редакції Закону №2232-XII від 21.03.2024 року, де змін зазнала і стаття 26 щодо звільнення з військової служби, а саме в частині у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати. Позивач не погоджується із таким тлумаченням правової норми та наголошує, що вказана норма не підлягає застосуванню, оскільки станом на дату звернення з рапортом до відповідача-2 Закон №2232-XII від 21.03.2024 року ще не вступив в силу, а відтак не підлягає застосуванню до правовідносин, які виникли до набрання ним чинності. З огляду на вказане просить позовні вимоги задовольнити повністю.

Відповідач 1 скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, подав до суду відзив, у якому відповідач виклав свої заперечення проти позову. Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач-1 зазначає про те, що відповідь на супровідний лист (для опрацювання пакету документів стосовно позивача) за №715/71/1555 від 01.05.2024 відповідача-2 (зареєстрований у відповідача-1 за вх. №112/2807 від 15.05.2024) було відпрацьовано встановленим чином та у встановлені терміни від 27 травня 2024 року за вих. №724/111/441 (12 діб), стосовно звільнення позивача. У відповіді зазначено, що у зв`язку з вступом в силу редакції Закону України Про військовий обов`язок і військову службу змін зазнала ст. 26 Закону щодо звільнення з військової служби, а саме в частині у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати. Враховуючи зміни, які були внесені до ст. 26 в редакції Закону від 11.04. 2024 №3633-IX, яка набрала чинності 18.05.2024, (редакція від 21.03.2024 №3621-IX набрала чинності 04.05.2024 та редакція від 11.04.2024 №3633-IX, набрала чинності 18.05.2024) командиру військової частини НОМЕР_2 було запропоновано відпрацювати пакет документів на звільнення позивача повторно, з врахуванням змін в законодавчому акті. Оскільки документи позивача, які надійшли від військової частини НОМЕР_2 стосувалися питання звільнення із військової служби, то відповідно при розгляді документів застосуванню підлягав Закон №2232-XII у редакції чинній саме на момент прийняття рішення за результатами розгляду документів, для прийняття кадрового рішення. Таким чином, станом на 27.05.2024 року (дату прийняття рішення про опрацювання документів) Начальник управління персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 керувався вимогами ст. 26 Закону №2232-XII в редакції, яка була чинною на момент прийняття рішення про опрацювання документів, тобто в редакції від 11.04.2024 №3633-IX, яка набрала чинності 18.05.2024, а не у редакції на дату надходження. Отже, направлення пакету документів для доопрацювання до військової частини НОМЕР_2 є законним, та відповідає чинному законодавству. У зв`язку із безпідставністю позовних вимог позивача та відсутністю підстав для задоволення його позовних вимог відповідач просить суд відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Відповідач 2 скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, подав до суду відзив, у якому відповідач виклав свої заперечення проти позову. Зокрема, відповідач 2 зазначає, що під час відмови у задоволенні вимог викладених у рапорті позивача командування військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 діяли у спосіб та згідно порядку, передбачених Законами №2232-XII, «Про Дисциплінарний Статут Збройних Сил України» і будь-яких порушень законних прав свобод та інтересів позивача не допустило. Окрім того, відповідач 2 повідомляє, що з 07.09.2024 Позивач самовільно залишив військову частину НОМЕР_2 , про що повідомлено Херсонську Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері від 07.09.2024 року. З огляду на вищенаведене у командування військової частини НОМЕР_2 станом на даний час відсутні правові підстави для звільнення позивача, який під час виконання обов`язків військової служби за призовом під час мобілізації та в умовах воєнного стану самовільно залишив військову частину.

2. Заяви, клопотання учасників справи, інші процесуальні дії у справі.

Позовна заява подана до суду 26.07.2024 у паперовій формі шляхом її надсилання до суду поштовими засобами, надійшла до суду і була зареєстрована в автоматизованій системі діловодства суду 31.07.2024.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.07.2024 визначено суддю Максимчука О.О. головуючим суддею (суддею-доповідачем) з розгляду справи за вказаною позовною заявою.

Ухвалою суду від 05.08.2024 залишено позовну заяву без руху та надано позивачу 10-денний строк для усунення недоліків шляхом подання позивачем до суду виправленої (уточненої) редакції позовної заяви, приведеної у відповідність до вимог пункту 4 частини 5 статті 160 КАС України в частині уточнення суб`єктного складу учасників (відповідачів) або визначення позовних вимог до кожного з відповідачів та наведення обґрунтування цих позовних вимог саме до кожного з відповідачів, а також копій такої виправленої (уточненої) редакції позовної заяви відповідно до кількості учасників справи (відповідачів).

12.08.2024 на виконання ухвали суду від 05.08.2024 позивач подав до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви, до якої долучено уточнену позовну заяву.

Ухвалою від 19.08.2024 суд прийняв вказану позовну заяву до розгляду і відкрив провадження в адміністративній справі, вирішив розгляд справи здійснювати суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, встановив учасникам справи строки на подання заяв по суті спору та витребував у відповідачів докази.

Відповідач 1 скористався правом на подання відзиву на позовну заяву та подав до суду 02.09.2024 відзив, у якому відповідач-1 виклав свої заперечення проти позову і додав до якого витребувані судом документи.

Відповідач 2 скористався правом на подання відзиву на позовну заяву та подав до суду 17.09.2024 відзив, у якому відповідач-2 виклав свої заперечення проти позову і додав до якого витребувані судом документи.

На момент розгляду справи по суті і ухвалення судом цього рішення інші заяви, клопотання від учасників справи до суду не надійшли, а також суд не здійснював інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо).

З урахуванням вимог частини 4 статті 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження суд не здійснював фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

3. Встановлені судом обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Розглянувши наявні у справі матеріали, з`ясувавши доводи та аргументи сторін, на яких ґрунтуються їх позовні вимоги і заперечення, дослідивши подані сторонами письмові докази, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, що враховані судом при вирішення спору по суті.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуває на посаді матроса, дешифрувальника розвідувальних матеріалів з безпілотних літальних апаратів відділення безпілотних авіаційних комплексів взводу тактичних безпілотних авіаційних комплексів роти безпілотних авіаційних комплексів проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 , що підтверджується наявним в матеріалах справи військовим квитком серії НОМЕР_3 від 16.04.2013.

З 19 грудня 2016 року позивач перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Шлюб зареєстровано Великотелковицькою сільською радою, актовий запис 13 (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_4 ).

Від даного шлюбу позивач з дружиною мають доньку ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 від 29.05.2017 р.

ОСОБА_2 має інвалідність з дитинства, що підтверджується корінцем медичного висновку на дитину-інваліда віком до 18 років №14 від 16.02.2024 року, а також Індивідуальною програмою реабілітації дитини-інваліда до 18 років №14/014 від 16.02.2024 року, перебуває на утриманні ОСОБА_1 , підтверджується довідкою про склад сім`ї №276 від 27.02.2024.

23.04.2024 позивач звернувся з клопотанням до відповідача-2 про звільнення його, дешифрувальника розвідувальних матеріалів з безпілотних літальних апаратів 2 відділення тактичних безпілотних авіаційних комплексів 2 взводу тактичних безпілотних авіаційних комплексів роти безпілотних авіаційних комплексів військової частини НОМЕР_2 відповідно до абзацу 2 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII, що підтверджується рапортом від 23.04.2024, який зареєстрований у військовій частині НОМЕР_2 за вхідним №2564 27.04.2024.

Рапорт підписано та погоджено безпосередніми командирами та разом з додатками до нього було направлено для прийняття кадрового рішення до 30 корпусу морської піхоти за вихідним №715/71/1555 від 01.05.2024, що підтверджується даними реєстру фєльдєгерської службової пошти (Військова частина НОМЕР_6 ) за №48 від 10.05.2024

Рапорт та додатки до нього розглянуто та залишено відповідачем1 без реалізації у зв`язку з вступом в силу редакції Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 21.03.2024, де змін зазнала і стаття 26 щодо звільнення з військової служби, а саме в частині у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати. Про результати розгляду документів щодо звільнення позивача з військової служби повідомлено відповідача 2 листом №724/111/441 від 27 травня 2024 р.

21.06.2024 позивач направив до відповідача-1 скаргу з проханням повторно розглянути рапорт №715/71/1555 від 01.05.2024 року та перевірити законність права на звільнення згідно редакції законодавства, що діяла на час подачі рапорту, а також прийняти кадрове рішення про звільнення матроса ОСОБА_1 , дешифрувальника розвідувальних матеріалів з безпілотних літальних апаратів відділення безпілотних авіаційних комплексів взводу тактичних безпілотних авіаційних комплексів роти безпілотних авіаційних комплексів військової частини НОМЕР_2 з військової служби на підставі абз.2 пп. «г» п.3 частини 5 статті 26 Закону №2232-XII.

За результатами розгляду скарги відповідач 1 відмовив позивачу в її задоволенні у зв`язку із вступом в силу редакції Закону №2232-XII від 11.04.2024 №3363-ІХ, за яким зазнала змін стаття 26, щодо звільнення військовослужбовців з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати (лист №724/4628 від 17.07.2024). Позивача повідомлено, що підстав для його звільнення з військової служби в запас відповідно до частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (як зазначено у скарзі позивача) немає у зв`язку з тим, що він проходить військову службу по мобілізації, а не військову службу за контрактом. Даним листом повідомлено також позивача про те, що документи на звільнення його з військової служби в запас були надіслані без реалізації (у зв`язку з відсутністю відповідних документів, які б підтверджували право на звільнення) на адресу командира військової частини НОМЕР_2 (вих..№724/111/441 від 27.05.2024).

Вважаючи таку відмову відповідача-1 протиправною, позивач звернувся до суду із адміністративним позовом (позовною заявою) у цій справі з наведеними вище позовними вимогами до відповідача 1 та відповідача - 2.

Отже у цій справі, яка розглядається судом, предметом спору є дії відповідача-1 щодо звільнення позивача з військової служби відповідно до абз. 2, 3 пп., "г" п., 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та зобов`язання відповідача-1 прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби відповідно до абз. 2 пп., "г" п., 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" і зобов`язання відповідача-2 видати наказ про виключення позивача із списків особового складу.

4. Нормативно-правове регулювання спірних правовідносин та висновки суду.

Встановивши наведені вище фактичні обставини справи та відповідні їм спірні правовідносини, суд вважає, що до спірних правовідносин за наведених фактичних обставин справи підлягають застосуванню такі норми права і висновки Верховного суду про їх застосування.

Згідно з частинами першою, другою статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

В силу статті 65 Основного Закону України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі - Закон №2232-ХІІ ).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно з ч. 6 ст. 2 Закону України №2232-ХІІ передбачені наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Статтею 24 Закону №2232-XII унормований початок, призупинення і закінчення проходження військової служби, відповідно до ч. 3 якої закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Підстави та порядок звільнення з військової служби передбачені ст. 26 Закону №2232-XII, а у ч. 4 цієї статті наведені підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, зокрема: під час дії особливого періоду (крім періоду дії воєнного стану) (п.1), під час воєнного стану (п. 2).

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указами Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався, а Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 28.10.2024 №740/2024 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 10 листопада 2024 року строком на 90 діб, тобто на момент розгляду адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

В ході судового розгляду справи суд встановив, що станом на день виникнення спірних правовідносин позивач вважається військовослужбовцем, що проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , а тому порядок звільнення його як військовослужбовця з військової служби регламентується Законом №2232-ХІІ, відповідно до якого підстави звільнення з військової служби, зокрема, під час дії воєнного стану, визначені в статті 26 Закону №2232-XII.

Відповідно до абз. 2 пп., «г» п., 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ у редакції станом на 23.04.2024 (на дату подання рапорту) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років.

Як випливає з аналізу зазначеної норми, станом на момент подачі рапорту 23.04.2024 критерієм для звільнення з військової служби був лише факт виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років незалежно від наявності чи відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати.

Натомість, за результатами розгляду рапорту позивача, відповідач 1 надав відповідь у листі №724/111/441 від 27.05.2024, якою відмовив позивачу у звільненні з військової служби на підставі абз 2 пп., «г» п., 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ і свою відмову мотивував тим, що вступила в силу редакція Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 21.03.2024, де змін зазнала і стаття 26 щодо звільнення з військової служби, а саме в частині у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати.

Суд звертає увагу, що посилання відповідача на редакцію Закону №2232-ХІІ від 21.03.2024 року є помилковим, оскільки відповідні зміни в частині «відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати» було внесено Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» №3633-ІХ від 11.04.2024 року, набрання чинності якого відбулось 18.05.2024 року.

Відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII, у редакції з 18.05.2024, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, під час дії воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Згідно з абзацом 8 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-XII у редакції з 18.05.2024 військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану у зв`язку із вихованням військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати.

Таким чином, станом на час розгляду відповідачем-1 рапорту позивача та прийняття рішення по його суті 27.05.2024 законодавство чітко вимагало наявності такої умови для звільнення з військової служби, як підтвердження відсутності інших осіб, які зобов`язані виховувати дитину з інвалідністю віком до 18 років.

Відповідно приписів частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України у рішеннях щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України прийшов до таких висновків: закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року №1-зп, від 9 лютого 1999 року №1-рп/99, від 5 квітня 2001 року №3-рп/2001, від 13 березня 2012 року №6-рп/2012).

Також Конституційний Суд України у рішенні від 12 липня 2019 року №5-р(I)/2019 зробив висновок про те, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що оскільки, законодавець не передбачив спеціальних правил щодо застосування змін до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", внесених Законом №3633-ІХ, то такі зміни застосовуються до правовідносин за загальними правилами з дня набуття ними чинності, тобто з 18.05.2024.

Також Конституційний Суд України у своєму рішенні від 09 лютого 1999 року №1рп99 зазначає, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

З наведеного суд приходить до висновку, що правовідносини між відповідачем 1, відповідачем-2 та позивачем щодо розгляду рапорту про звільнення з військової служби були триваючими, оскільки почалися 27.04.2024 (з моменту вхідної реєстрації рапорту у військовій частині НОМЕР_2 ) та продовжували тривати у межах встановленого 30-денного строку до 27.05.2024 (моменту прийняття кадрового рішення за результатами розгляду рапорту військовою частиною НОМЕР_1 ) після набуття 18.05.2024 чинності Закону №3633-ІХ, яким внесено зміни до статті 26 до Закону 2232-ХІІ.

З огляду на вищенаведене, суд також враховує позицію Верховного Суду, викладену у постанові №280/3308/23 від 23.07.2024 про те, що у разі безпосередньо (прямої) дії нормативно-правового акта в часі новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності.

У разі якщо під час розгляду заяви особи суб`єктом владних повноважень до прийняття остаточного рішення було змінено нормативно-правове регулювання, суб`єкт владних повноважень не має законних можливостей для прийняття рішення з урахуванням попереднього нормативно-правового регулювання, яке є нечинним, а його рішення та дії в цих випадках не можуть вважатися протиправними за формальними ознаками.

Аналогічна позиція Верховного Суду також викладена у постановах від 09 вересня 2020 року у справі №826/10971/16, від 24 січня 2023 року у справах №640/14816/20 та №600/5806/21-а, від 08 жовтня 2021 року у справі №240/19318/20, від 16 листопада 2021 року у справі №360/1406/20, від 01 грудня 2022 року у справі №640/7578/20, від 07 листопада 2023 року у справі №520/9778/19 та від 10 січня 2024 року у справі №380/13615/21.

Принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя. Будь-яка дія органів державної влади має будуватися на цьому принципі, а відтак чинні положення національного законодавства потрібно формулювати так, щоб вони були достатньо доступними, чіткими і передбачуваними у практичному застосуванні (Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Броньовський проти Польщі» від 22 червня 2004 року).

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач 1 діяв правомірно, приймаючи рішення про відмову у звільненні позивача з військової служби із застосуванням Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у чинній редакції зі змінами внесеними Законом №3633-IX від 11.04.2024 року.

Водночас, Порядок звільнення з військової служби визначено Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі Порядок №1153), відповідно до ст. 233 якого військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

При звільненні військовослужбовця з військової служби за рішенням командування військової частини відповідно до підпункту 1 пункту 35 цього Положення рапорт на звільнення військовослужбовцем не подається. У такому разі командуванням військової частини складається аркуш бесіди з військовослужбовцем за формою, визначеною Міністерством оборони України.

Загальні вимоги до документування управлінської інформації та організації роботи з документами, створеними в паперовій та електронній формі в Апараті Головнокомандувача Збройних Сил України, Генеральному штабі Збройних Сил України, командуваннях видів, родів військ (сил) Збройних Сил України, органах військового управління, штабах угруповань військ (сил), військових частинах (установах) Збройних Сил України (далі військові частини, установи), включаючи їх підготовку, реєстрацію, облік, зберігання і контроль за виконанням визначені Інструкцією з діловодства у Збройних Силах України, затвердженою наказом Головнокомандувача Збройних Сил України 31.01.2024 №40, (далі - Інструкція з діловодства у Збройних Силах України).

Так пунктом 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України визначено, що одним з видів документів, які створюються у Збройних Силах України є рапорт (заява) письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Також згідно з пунктом 3.11.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, документи, в яких не зазначено строк виконання, повинні бути виконані не пізніше ніж за 30 календарних днів із моменту реєстрації документа у військовій частині (установи), до якої надійшов документ.

З наявних у матеріалах справи суд встановив, що позивач звернувся з рапортом до командира Військової частини НОМЕР_2 про його звільнення з військової служби на підставі абз. 2 пп., «г» п., 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ. В матеріалах справи наявна копія рапорту від 23.04.2024 з проставленою відміткою про отримання його військовою частиною НОМЕР_2 за вх. №2564 від 27.04.2024, що свідчить про факт отримання командиром Військової частини НОМЕР_2 рапорту позивача від 23.04.2024 з вимогою про звільнення його з військової служби.

Суд вважає, що оскільки рапорт є по суті письмовим зверненням військовослужбовця до керівництва військової частини, то до спірних правовідносин також застосовуються норми Інструкції про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 28.12.2016 №735 (далі Інструкція №735).

Так за змістом приписів Розділу ІІІ Інструкції №735 звернення вважається вирішеним, якщо розглянуто всі поставлені в ньому питання, прийнято обґрунтоване рішення та вжито потрібних заходів щодо його виконання і заявника повідомлено про результати розгляду звернення і прийняте рішення. Відповідь за результатами розгляду звернення обов`язково дається тим органом військового управління, військовою частиною, які його отримали і до компетенції яких входить розв`язання порушених у зверненні питань, за підписом керівників або осіб, яким право ставити підпис надано відповідним керівником органу військового управління, командиром військової частини. Рішення про відмову в задоволенні вимог або прохань, викладених у зверненні, доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на чинне законодавство і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення. При цьому вказуються заходи, які вживались органом військового управління, військовою частиною для перевірки цього звернення. Якщо давалася усна відповідь, то складається відповідна довідка, яка додається до матеріалів перевірки звернення.

Суд враховує, що рапорт позивача вирішений в межах 30-денного строку, з моменту реєстрації документа у військовій частині НОМЕР_2 , до якої надійшов документ, як це передбачає пункт 3.11.6 Інструкції з діловодства у Збройних силах України, що не дає підстав для висновків про зловживання з боку відповідача1, проте свідчить про недобросовісне ставлення відповідача-2 до виконання своїх обов`язків в частині ознайомлення позивача з рішенням про відмову в задоволенні вимог рапорту у письмовій формі, оскільки як зазначає позивач в позовній заяві, письмової відповіді за результатами розгляду його рапорту він не отримував, а ознайомився з такою відповіддю відповідача-1 в електронному вигляді.

Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153, визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170 (далі Інструкція №170 в редакції на час спірних відносин).

Відповідно до пункту 14.10 розділу XIV Інструкції №170 звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року №413 та визначено підпунктом «г» пунктів 1, 2 частини четвертої, підпунктом «ґ» пункту 2 частини п`ятої, підпунктом «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються: копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років) (пункт 5 Додатку 19 до Інструкції №170).

Отже, законодавець чітко визначив, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з вихованням військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати.

Таким чином, позивач повинен довести факт відсутності інших осіб, які повинні виховувати дитину з інвалідністю, однак матеріали справи не містять доказів того, що позивачем надавались до його рапорту про звільнення з військової служби документи на підтвердження відсутності інших осіб, які доглядають його неповнолітню дитину-інваліда, оскільки як вбачається з довідки Володимирецької селищної ради від 27.02.2024 №267, у позивача є дружина ОСОБА_3 , яка перебуває по догляду, що в свою чергу доводить наявність інших осіб окрім позивача, які здійснюють догляд за його донькою.

Судом також встановлено, що у зв`язку із незгодою з прийнятим рішенням позивач 04.06.2024 звернувся до військової частини НОМЕР_1 зі скаргою, у якій просив повторно розглянути рапорт №715/71/1555 від 01.05.2024 року та перевірити законність права на звільнення виходячи з редакції Закону №2232-ХІІ, яка діяла на дату подання рапорту та у випадку погодження і наявності підстав прийняти кадрове рішення про звільнення його з військової служби.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про звернення громадян» скаргою є звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Згідно з приписами ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, медіа, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.

З матеріалів справи, а саме листа №724/4628 від 17 липня 2024 року вбачається, що відповідач 1, виконуючи вимоги Закону України «Про звернення громадян» належним чином, у письмовій формі довів до відома позивача рішення про відмову в задоволенні, викладених у зверненні вимог про звільнення його з військової служби з посиланням на чинне законодавство і викладенням мотивів такої відмови.

Водночас, суд відхиляє доводи відповідача про самовільне залишення позивачем військової частини, оскільки в ході судового розгляду справи відповідачі не подали до суду і в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що підтверджують факт залишення ОСОБА_1 під час виконання обов`язків військової служби та в умовах військового стану військової частини, зокрема, факту звернення командира військової частини, майора ОСОБА_4 до Херсонської Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері за вих..№715/35/3215 дск від 07.09.2024 з доповіддю за ознаками вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_1 , передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, а також повідомлення про відкриття кримінального провадження в матеріалах справи відсутнє.

5. Висновки суду по суті спору та позовних вимог.

Враховуючи встановлені судом у цій справі і описані вище фактичні обставини, відповідні їм правовідносини, застосовані до них судом норми права і висновки Верховного суду про їх застосування, суд дійшов до таких висновків по суті спору.

Позивачем не доведено протиправності в діях відповідачів при прийнятті рішення про відмову позивачу в звільненні з військової служби, оскільки та обставина, що на момент подання позивачем рапорту 23.04.2024, діяла попередня редакція статті 26 Закону №2232-XII до внесення змін Законами №3633-ІХ від 11.04.2024 та №3687-ІХ від 08.05.2024, яка не змінює правового регулювання взаємовідносин між сторонами, позаяк суб`єкт владних повноважень зобов`язаний використовувати чинний нормативно-правовий акт, тобто Закон, який діє саме під час його правозастосування. На час розгляду рапорту позивача 27.05.2024 року діяла вже нова редакція відповідної статті Закону №2232-XII. Крім того, на момент подання позивачем рапорту вже було ухвалено Закон №3633-IX від 11.04.2024 року, що вносив зміни до Закону №2232-XII, який набрав чинності 18.05.2024 року, і такий Закон №3633-IX вже було оприлюднено (Офіційний Вісник України 2024,39 від 01.05.2024 року, Урядовий кур`єр 2024, №81 від 20.04.2024 року, Голос України 2024, №ОДВ 68 від 17.04.2024 року), а відтак у позивача була можливість ознайомитись з наступними змінами до Закону №2232-ХІІ та оцінити відповідні наслідки у зв`язку з набранням чинності таких змін.

Частиною 1 та 2 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частиною 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оскільки на час судового розгляду цієї справи та за наявних у матеріалах справи доказів у суду відсутні підстави для визнання за позивачем права на звільнення з військової служби та для визнання протиправною відмови відповідача у звільнення позивача з військової служби, суд вважає, що у цій справі наявні фактичні і правові підстави для ухвалення судом рішення про відмову в задоволенні позову.

6. Розподіл судових витрат.

У зв`язку з тим, що суд дійшов до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову позивача до суб`єкта владних повноважень, а відповідач не подав до суду доказів понесення будь-яких судових витрат, суд вважає, що підстави для розподілу судових витрат відповідно до вимог статті 139 КАС України у цій справі відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_7 );

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_8 ).

Відповідач: Військова частина НОМЕР_2 (місцезнаходження: АДРЕСА_3 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_9 ).

Суддя Олександр МАКСИМЧУК