Справа № 120/10059/24
Суддя: Мультян Марина Бондівна
Дата ухвалення: 2025-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

16 січня 2025 р. Справа № 120/10059/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мультян М.Б., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю, на думку позивача, дій військової частини та наказу командира військової частини НОМЕР_1 , яким оформлено акт службового розслідування №92 від 28.08.2022 про визнання ОСОБА_2 (брата позивача) таким, що самовільно залишив військову частину. Позивач зазначає, що з відкритих Інтернет джерел ним було встановлено, що його брат ОСОБА_2 знаходиться у полоні. Вказний факт підтверджує висновком експерта Київського НДІСЕ від 17.04.2024 №5852-1-24 та листом СБУ, у відповідь на його запит. Тому просить суд зобов`язати військову частину НОМЕР_1 повторно провести службове розслідування щодо зникнення ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 05.08.2024 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами та витребувано належним чином завірені копії акту службового розслідування №92 від 28.08.2022.

20.08.2024 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому військова частина позов не визнає та просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Зокрема відповідач наголошує, що ОСОБА_1 не може бути стороною у цій справі з огляду на зміст заявлених позовних вимог та у зв`язку із тим, що рішенням, дію чи бездіяльністю відповідача не порушено його прав, свобод або законних інтересів.

По суті спору зазначає, що службове розслідування відносно колишнього військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 проведено повно, всебічно та об`єктивно. Наказ від 28.08.2022 №96, винесений командиром військової частини НОМЕР_1 за результатами проведеного службового розслідування, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, неупереджено, добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, пропорційно та своєчасно. Обмежень права особи на участь у процесі прийняття рішення не допущено.

Разом із відзивом на позовну заяву, до суду надійшли витребувані докази.

26.08.2024 та 21.10.2024 позивачем подано додаткові пояснення.

Ухвалою суду від 02.01.2025 витребувано у військової частини НОМЕР_1 наказ про визнання ОСОБА_2 таким, що самовільно залишив військову частину (№96 від 28.08.2022).

09.01.2025 військовою частиною НОМЕР_1 виконано вимоги ухвалу суду та надано витребуваний наказ.

Дослідивши докази, суд встановив такі обставини справи.

ОСОБА_2 , який, як зазначив позивач, є його рідним братом, проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Згідно з наказом військової частини НОМЕР_1 від 24.02.2022 №5 проведене службове розслідування по факту самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 молодшим лейтенантом ОСОБА_2 .

За результатами службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 молодшим лейтенантом ОСОБА_2 , військовою частиною НОМЕР_1 складено акт від 28.08.2022 відповідно якого, знайшов підтвердження факт самовільного залишення військової служби молодшим лейтенантом ОСОБА_2 .

За висновком акту запропоновано службове розслідування вважати завершеним. Вирішення питання щодо притягнення або не притягнення до дисциплінарної відповідальності молодшого лейтенанта ОСОБА_2 відкласти до його повернення на військову службу. Копію матеріалів службового розслідування направити до органів досудового розслідування для прийняття правового рішення щодо порушення кримінального провадження.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 №96 від 28.08.2022 видано наказ, яким ОСОБА_2 визнано таким, що самовільно залишив військову частину. Питання щодо притягнення або не притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_2 відкладено до його повернення до військової частини.

Наказом командира Військової служби НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 11.10.2023 №289 ОСОБА_2 призупинено військову службу у Збройних Силах України.

Постановою ТУ ДБР м. Краматорськ від 10.11.2023 кримінальне провадження внесене до ЄРДР за №0000226 від 28.06.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, за фактом того, що 24.02.2022 під час дії в Україні воєнного стану вчинив дезертирство, а саме, самовільно залишив розташування підрозділу військової частини в районі виконання завдань за призначенням в АДРЕСА_1 військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 молодший лейтенант ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.

Відповідно до листа Служби безпеки України від 08.11.2023 №33/7-Т-8900-в ОСОБА_3 повідомлено, що за результатами діяльності Об`єднаного центру з координації пошуку та звільнення військовополонених, незаконно позбавлених волі осіб внаслідок агресії проти України при Службі безпеки України отримано підтверджуючу інформацію про перебування в полоні військовослужбовця ОСОБА_2 та утримування його в Калінінській виправній колонії № 27 м. Горлівка Донецької області (станом на липень 2022 року).

Інформація про перебування ОСОБА_2 у полоні внесена до реєстру Національного інформаційного бюро та підтверджується листом ДП "Український національний центр розбудови миру" Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №14822-23 від 14.11.2023.

Разом із тим, у військовій частині НОМЕР_1 молодший лейтенант ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обліковується як такий, що самовільно залишив військову частину.

Таким чином, вважаючи протиправними дії військової частини щодо визнання військовослужбовця ОСОБА_2 таким, що самовільно залишив військову частину, позивач звернувся до суду, обґрунтовуючи своє право на звернення тим, що статус ОСОБА_2 як такого, що самовільно залишив військову частину унеможливлює його включення в списки військовослужбовців, які підлягають обміну та на отримання членами його родини грошового забезпечення.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд вказує наступне.

На виконання частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

У цій справі спірним питанням фактично є незгода позивача з висновками акту службового розслідування щодо визнання ОСОБА_2 таким, що самовільно залишив військову частину, у зв`язку з чим він просить суд визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо визнання ОСОБА_2 таким, що самовільно залишив військову частину, скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 , яким оформлено акт службового розслідування №92 від 28.08.2022 та зобов`язати відповідача повторно провести службове розслідування щодо зникнення його брата ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 551-XIV (далі Дисциплінарний статут) службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу. Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.

Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України визначається наказом Міністерства оборони України, в інших військових формуваннях, правоохоронних органах спеціального призначення - наказами державних органів, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування, утворені відповідно до законів України, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.

Так, підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України (далі - Збройні Сили), а також військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовослужбовці), які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів) визначає Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затверджений наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 №608 (надалі - Порядок № 608).

Відповідно до пункту 2 розділу І Порядку №608 терміни, що вживаються у цьому Порядку, мають такі значення: службове розслідування - комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.

Пунктом 1 розділу II Порядку №608 визначено, що службове розслідування може призначатися у разі:

невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду;

невиконання або неналежного виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини або на стан виконання покладених на Збройні Сили завдань;

неправомірного застосування військовослужбовцем фізичного впливу, зброї, спеціальних засобів або інших засобів ураження до інших військовослужбовців чи цивільних осіб, особливо, якщо це призвело до їх поранення, травмування або смерті;

дій військовослужбовця, які призвели до спроби самогубства іншого військовослужбовця;

втрати або викрадення зброї чи боєприпасів;

порушення порядку та правил несення чергування (бойового чергування), вартової (вахтової) або внутрішньої служби, що могло спричинити або спричинило негативні наслідки;

недозволеного розголошення змісту або втрати службових документів;

внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про скоєне військовослужбовцем кримінальне правопорушення;

повідомлення військовослужбовцю про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення;

скоєння військовослужбовцем під час виконання обов`язків військової служби дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинули або отримали тілесні ушкодження інші особи.

Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.

За рішенням відповідного командира (начальника) службове розслідування може призначатися за письмовим рапортом (доповідною або пояснювальною запискою) військовослужбовця з метою зняття безпідставних, на його думку, звинувачень або підозри.

Відповідно до пункту 3 розділу II Порядку № 608 службове розслідування проводиться для встановлення:

неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення;

причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби;

ступеня вини військовослужбовця;

порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства;

причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення;

причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння).

Відповідно до абзацу першого пункту 1, п. 15 Розділу III Порядку №608 рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення.

Одночасне проведення декількох службових розслідувань за одним випадком вчинення правопорушення не допускається.

На підставі пункту 1 розділу V Порядку №608 за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.

Згідно із пункту 1 розділу VІ Порядку №608 за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.

Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини (начальник) письмово повідомляє про це орган досудового розслідування (пункт 6 розділу VI Порядку №608).

Отже, вказаними нормами визначені підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України, а також військовозобов`язаних та резервістів, які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), а також прийняття рішень за результатом такого розслідування.

Встановлено, що 24.02.2022 року о 18 годині при перевірці особового складу військової частини НОМЕР_1 було виявлено відсутність начальника групи планування військової частини НОМЕР_1 молодшого лейтенанта ОСОБА_2 , пошукові заходи позитивного результату не дали, телефон молодшого лейтенанта ОСОБА_2 вимкнено. Місце знаходження невідоме.

У зв`язку із встановленням відсутності начальника групи планування військової частини НОМЕР_1 молодшого лейтенанта ОСОБА_2 на військовій службі, командир Військової частини НОМЕР_1 призначив службове розслідування, про що видав наказ №5 від 24.02.2022.

У цій справі позивач позовні вимоги обґрунтовує протиправністю наказу командира військової частини НОМЕР_1 , яким оформлено акт службового розслідування №92 від 28.08.2022. Втім суд зауважує, що наказ, яким оформлено акт службового розслідування є розпорядчим документом, якими розпочинається розслідування, встановлюються строки його проведення та завершення такого. Тобто це єдина правильна модель поведінки відповідача.

Сам по собі наказ про призначення службового розслідування не створює та не припиняє права та обов`язки особи.

Висновок службового розслідування також не є документом, який містить норми права загальної або індивідуальної дії, він не може створювати нових правових норм, доповнювати чи змінювати чинне законодавство. Акт службового розслідування лише фіксує певні обставини. У правовому полі актом індивідуальної дії, що породжує певні права та обов`язки у цьому випадку, є наказ, прийнятим за результатами проведення службового розслідування, у цьому випадку наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 28.08.2022 №96. Саме при вирішенні спору щодо оскарження рішень, прийнятих за результатами розслідування, надається оцінка акту за результатами службового розслідування, в тому числі оцінка дій посадових осіб щодо його складання, викладення у ній висновків, а також щодо самих висновків розслідування.

Тож питання обґрунтованості наказу про призначення службового розслідування (як і відповідного висновку) має бути предметом оцінки судом у разі оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, прийнятого на його реалізацію.

Проте, заявляючи вимоги про визнання протиправними дії військової частини щодо визнання військовослужбовця ОСОБА_2 таким, що самовільно залишив військову частину та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 №96 від 28.08.2022, позивач не врахував, що звертаючись до суду він повинен був довести факт порушення саме його прав чи охоронюваних законом інтересів з боку відповідача внаслідок прийнятих рішень чи вчинених дій.

Так, під час вирішення спору суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Суд приймає до уваги, що згідно з частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акту чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

За змістом частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України (п. 1 резолютивної частини Рішення № 6-зп від 25 листопада 1997 року; п. 1 резолютивної частини Рішення № 9-зп від 25 грудня 1997 року; та п. 1 резолютивної частини Рішення №19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року).

У рішенні № 19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року Конституційний Суд України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Отже системне тлумачення статті 55 Конституції України дозволяє дійти висновку, що частина 2 цієї статті гарантує кожному захист своїх прав, які були порушені органами державної влади, місцевого самоврядування, посадовими і службовими особами. Саме в такому значенні сформульовано частини 3, 5 та 6 статті 55 Конституції України.

Тобто обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення. Особа не може скаржитися щодо певних обставин абстрактно тільки тому, що вважає, що начебто певні обставини впливають на їх правове становище.

До аналогічного правового висновку Верховний Суд дійшов в постановах від 30.01.2020 у справі № 826/25717/15, від 14.02.2020 у справі № 570/378/17, від 03.03.2020 у справі № 331/5314/16-а.

Зокрема, в постанові від 30.01.2020 у справі № 826/25717/15 Верховний Суд зауважив, що оскаржувані дії або бездіяльність у будь-якому випадку повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин. При цьому неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Водночас, в постанові Верховного Суду від 14.03.2023 у справі № 140/13065/21 в межах аналізу вимог пункту 9 частини 5 статті 160 КАС України зазначено, що порушення вимог закону рішенням чи діями суб`єкта владних повноважень, за загальним правилом, не є самостійною підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов`язковою умовою для цього є, серед іншого, доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням з боку відповідача.

При цьому, позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки позивача у сфері публічно-правових відносин.

Суд наголошує, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003).

Отже, наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи є обов`язковою умовою як прийнятності позовної заяви, так і надання особі правового захисту судом (статті 2, 5 КАС України).

Втім у цій справі позивач у позові не наводить жодного обґрунтування порушення відповідачем саме його особистих прав або законних інтересів, у тому числі проведеним службовим розслідуванням, висновками викладеними у акті службового розслідування, наказу командира військової частини НОМЕР_1 №96 від 28.08.2022 щодо визнання ОСОБА_2 таким, що самовільно залишив військову частину.

Позивач, ОСОБА_1 не зазначає, якою саме дією або бездіяльністю відповідачем порушено чи можуть бути порушені його права чи інтереси та які саме. Жодних належних доказів в розумінні статті 72 КАС України на підтвердження існування порушення своїх прав у спірних правовідносинах позивачем не надано.

Так позивач зазначає, що статус ОСОБА_2 як такого, що самовільно залишив військову частину унеможливлює його включення в списки військовослужбовців, які підлягають обміну, проте суд зазначає, що інформація про перебування ОСОБА_2 у полоні внесена до реєстру Національного інформаційного бюро та підтверджується листом ДП "Український національний центр розбудови миру" Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №14822-23 від 14.11.2023. Відповідно даного листа інформація про перебування ОСОБА_2 у полоні передана до Координаційного штабу з питань поводження з військовополоненими, утвореного відповідно до постанови КМУ від 11.03.2022 №257.

Також право на звернення до суду позивач обґрунтовує тим, що статус ОСОБА_2 як такого, що самовільно залишив військову частину унеможливлює отримання членами його родини грошового забезпечення, однак з цих підстав суд зазначає, що позивач не надав жодних доказів, які б підтверджували, що він звертався до військової частини із заявами про отримання грошового забезпечення, а відповідач відмовив у їх задоволенні з тих підстав, що ОСОБА_2 є таким, що самовільно залишив військову частину.

Таким чином, доводи позивача не містять обґрунтування негативного впливу оскаржуваних дій та рішення на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси позивача. Це свідчить про відсутність предмету захисту у суді, адже позивачем не визначено права, свободи чи інтересу, які мають бути захищені (поновлені) у судовому порядку, що фактично вказує на безпредметність заявленого позову.

За відсутності обґрунтування порушеного права у позивача не виникає право на судовий захист, а суд об`єктивно позбавлений можливості забезпечити ефективний спосіб захисту, який був би спрямований на відновлення таких прав у випадку задоволення позовних вимог. Ураховуючи відсутність порушення прав та законних інтересів позивача, недоведеність останнім протилежного, наявні самостійні та достатні підстави для відмови у задоволенні цього позову.

У свою чергу, відповідно до статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, заявлені позивачем вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статті 255 КАС України.

Відповідно до статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 )

Суддя Мультян Марина Бондівна