Справа № 160/32295/24
Суддя: Ільков Василь Васильович
Дата ухвалення: 2025-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Ількова В.В.,
УСТАНОВИВ:
05.12.2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , у якій позивач просить суд:
- визнати дії військової частини НОМЕР_1 код ЄДРПОУ НОМЕР_2 щодо не нарахування ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_3 компенсації за неотримане речове майно, грошову компенсацію за невикористані календарні дні основної та додаткової відпустки учасника бойових дій (УБД) за весь період служби (з 2023 року по 2024 рік та матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань за 2023 та 2024 роки протиправними;
- витребувати у відповідача перерахувати та виплатити ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_3 повну суму грошової компенсації за неотримане речове майно, грошову компенсацію за невикористані календарні дні основної та додаткової відпустки учасника бойових дій (УБД) за весь період служби (з 2023 року по 2024 рік та матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань за 2023 та 2024 роки;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 код ЄДРПОУ НОМЕР_4 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_3 повну суму грошової компенсації за неотримане речове майно, грошову компенсацію за невикористані календарні дні основної та додаткової відпустки учасника бойових дій (УБД) за весь період служби (з 2023 року по 2024 рік та матеріальної допомоги для вирішення соціально -побутових питань за 2023 та 2024 роки.
Ухвалою суду від 09.12.2024 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, відповідно до ст. 262 КАС України.
Також ухвалою суду від 09.12.2024 року витребувано у відповідача додаткові докази по справі, а саме копії:
- довідку про грошове забезпечення позивача;
- довідку розрахунок щодо розміру грошового забезпечення позивача за спірний період;
- довідку (розгорнутий розрахунок) про остаточний розрахунок при звільненні позивача
- інформацію/відомості на підставі яких позивачеві не було здійснено спірні виплати (по кожному окремо);
- всі наявні докази щодо суті спору.
19.12.2024 року відповідачем подано відзив на позовну заяву позивача.
У відповідності до приписів статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Отже, рішення у цій справі приймається судом 16.01.2025 року, тобто у межах строку встановленого ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при виключенні позивача із списків військової частини НОМЕР_1 , та з усіх видів забезпечення, військовою частиною НОМЕР_1 не було нараховано, та не було виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні основної та додаткової відпустки учасника бойових дій (УБД) за весь період служби з 2023 року по 2024 рік.
Також, вказує, що при виключенні позивача із списків військової частини НОМЕР_1 йому не було виплачено матеріальну допомогу для вирішення соціально - побутових питань за 2023 та 2024 роки проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року №260.
Також, зазначає про те, що в наказі про звільнення позивача з військової служби від 11 жовтня 2024 року №293 відсутня нарахована компенсація позивачу за невикористане речове майно за період проходження військової служби з 20.01.2023 року по 10.10.2024 року.
Враховуючи наведене, позивач вважає вказані вище обставини порушенням його прав на належний соціальний захист, у зв`язку з тим, що чинним законодавством передбачено, що право на додаткову відпустку УБД містить як право на отримання, так і право на її грошову компенсацію, незалежно від причини її невикористання, тому звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх порушених прав.
ІІІ. ДОВОДИ ВІДПОВІДАЧА
Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідач у спірних правовідносинах діяв згідно чинного законодавства.
Відповідач також зазначив про те, що згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 20.01.2023 року № 18 старшого солдата ОСОБА_1 призначено на посаду водія евакуаційного відділення евакуаційного взводу евакуаційної роти ремонтно-відновлювального батальйону ВОС- 790037А та зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 08.08.2023 року №228 старшого солдата ОСОБА_1 звільнено в запас та виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з направленням для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
На підставі вищезазначеного наказу позивачу було нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 2023 рік, грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку із збереженням грошового забезпечення за 2023 рік, а також матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік.
Таким чином, на їх думку позовні вимоги щодо нарахування та виплати компенсації за невикористані календарні дні основної та додаткової відпустки за 2023 рік, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік є завідомо безпідставними та задоволенню не підлягають.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 02.12.2023 року №350 старшого солдата ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 11.10.2024 року №350 позивача виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
Відповідач зазначає про те, що якщо військовослужбовець під час проходження служби в особливий період не має права при звільненні на отримання речового майна, яке не було отримане під час проходження служби, він також не має права й на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно.
Виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань регламентується розділом XXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року № 260.
Відповідно до п.9 розділу XXIV зазначеного Порядку виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.
Однак, рапорт на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2024 році позивачем не подавався.
Щодо компенсації зазначають про те, що для отримання компенсації додаткової відпустки учасника бойових дій до військової частини має бути надане відповідне посвідчення.
Так, до рапорту на звільнення позивача з військової служби у 2024 році відповідне посвідчення додано не було, внаслідок чого відповідну компенсацію невикористаних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2024 рік позивачу проведено не було.
Щодо зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити повну суму грошової компенсації за неотримане речове майно, грошову компенсацію за невикористані календарні дні основної та додаткової відпустки учасника бойових дій (УБД) за весь період служби (з 2023 року по 2024 рік та матеріальної допомоги для вирішення соціально -побутових питань за 2023 та 2024 роки, вказують про те, що що підстави для нарахування та виплати вищезазначених виплат - відсутні
ІV. ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН
Суд, дослідив матеріали справи, з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінив докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізував застосування норм матеріального та процесуального права, встановив таке.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач має статус учасник бойових дій, що підтверджується посвідченням УБД серія НОМЕР_5 від 15 березня 2017 року.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 20.01.2023 року №18 старшого солдата ОСОБА_1 було призначено на посаду водія евакуаційного відділення евакуаційного взводу евакуаційної роти ремонтно-відновлювального батальйону ВОС- 790037А та зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 08.08.2023 року №228 старшого солдата ОСОБА_1 звільнено в запас та виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з направленням для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
На підставі вищезазначеного наказу позивачу було нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 2023 рік, грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку із збереженням грошового забезпечення за 2023 рік, а також матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 02.12.2023 року № 350 старшого солдата ОСОБА_1 було зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 11.10.2024 № 350 позивача виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
Згідно цього наказу , з 11 жовтня 2024 року виключено позивача із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення, а з "12" жовтня 2024 року зняти з котлового забезпечення.
Календарна вислуга років у Збройних силах України станом на "11" жовтня 2024 року становить: 03 роки 09 місяців 26 днів.
Виплатити щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби згідно тарифного розряду 5 шпк "солдат" в розмірі 523% місячного грошового забезпечення, надбавку за особливості проходження служби військової служби у розмірі 65% посадового окладу з урахування окладу за військовим званням та надбавку за вислугою років за період з "01" по "11" жовтня 2024 року.
Відпустка за сімейними обставинами за 2024 рік - надавалась у кількості 10 днів.
Відповідно до статті 10-1Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" Щорічна основна відпустка за 2024 рік нарахована за період і "01" січня 2024 року по "13" жовтня 2024 року у кількості "23" (двадцять три) дні та використана у кількості 07 днів.
Грошову допомогу на оздоровлення за 2024 рік, відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від "07" червня 2018 року №260 - отримав.
Матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік, відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від "07" червня 2018 року №260 - не отримав.
Відповідно до "Порядку та умов виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби" затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від "17" вересня 2014 року №460, одноразову грошову допомогу в розмірі 4% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25% місячного грошового забезпечення за період з "02" грудня 2023 року по "11" жовтня 2024 року (включно), - виплатити.
Військові перевізні документи на проїзд військовослужбовця та членів його сім`ї та перевезення домашніх речей не надавалися.
Встановлено, що представник позивача в його інтересах звернувся до відповідача із запитом щодо розрахунку виплачених позивачеві коштів при його звільненні.
Так, згідно листа вч НОМЕР_1 від 02.12.2024 року за №10/726 встановлено, що фінансово-економічна служба військової частини НОМЕР_1 здійснила нарахування та виплату усіх видів грошового забезпечення старшому солдату ОСОБА_1 , вказаних в наказі командира військової частини НОМЕР_1 №293 від 11.10.2024 року, в повному обсязі.
Сума нарахованого грошового забезпечення склала:
додаткова винагорода, із розрахунку 30 000 гривень на місяць пропорційно проведеного часу, в жовтні було нараховано 9 677,42 грн.;
виплата грошового забезпечення за період з 01 по 10 жовтня 2024 року, склала 7 782,55 грн.;
грошова допомога на оздоровлення за 2024 рік, в сумі 21 802,35 (без урахування податків), була нарахована та виплачена в травні 2024 року;
вихідна допомога при звільненні склала 8 720,94 гривень.
Щодо нарахування та виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік та грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку за 2023 - 2024 року, старшому солдату ОСОБА_1 , до фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 , відповідних наказів не надходило.
Згідно своїх повноважень фінансово-економічною службою, було здійснено перерахунок грошових коштів старшому солдату ОСОБА_1 . Згідно наданих наказів командира військової частини НОМЕР_1 , на його картковий рахунок, у листопаді 2024 року.
Позивач зазначає про те, що при звільненні відповідач не нарахував та не здійснив виплату позивачу компенсацію за не отримане речове майно, грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2023-2024 роки, грошову компенсацію щорічної основної відпустки за 2023- 2024 року, грошову допомогу на оздоровлення за 2023-2024 р.р. відповідачем не нараховано та не виплачено.
Вказані обставини стали підставою для звернення до суду із цим позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам відповідача, викладених в відзиві на позов, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела права.
V. ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН
Відповідно до частин 1 та 3 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Відповідно до статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадянин України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів інших сімей.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначенні Законом України Про соціальний і протиправний захист військовослужбовців та членів їх сімей (Далі Закон №2001-ХІІ)
Відповідно до статті першої Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з частиною другою статті 1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації
Частиною першою та другою статті 9 Закону №2011-ХІІ встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби. Стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
За змістом ст. 4 Закону України Про відпустки установлюються такі види відпусток: щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
У відповідності до ст. 16-1 Закону України Про відпустки учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Приписами ст. 5 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту встановлено, що учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги - використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
У відповідності ст. 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Під час дії воєнного стану військовослужбовцям строкової військової служби протягом календарного року надається відпустка загальною тривалістю 30 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Згідно ст. 1 Закон України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Указом Президента України від 24.02.2022 року №64 "Про введення воєнного стану в Україні" в Україні з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан строком на 30 діб, який у подальшому було продовжено та діє й на сьогоднішній день.
В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, припиняється.
Відповідно до частини 8 статті 101 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України Про відпустки. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
Отже, підстави та порядок надання додаткової відпустки особам, які мають статус учасника бойових дій, передбачені Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей. Так, відповідно до частини 14 статті 101 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Слід зазначити, норми Закон України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.
VІ. ОЦІНКА СУДУ
Таким чином, на час виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків, зокрема, щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані позивачем календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту.
Суд вважає, що припинення відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке (тобто, право на відпустку) може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
До вказаного висновку дійшов Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду в постанові від 16.05.2019 року та Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 серпня 2019 року у зразковій справі №620/4218/18 (Провадження № 11-550заі19), які враховуються судом при вирішенні даної справи відповідно до ст. 291 КАС України.
Відповідно до ч. 3 ст. 291 КАС України, при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
Судом встановлено, що доказів виплати такої грошової компенсації відповідачем за 2024 рік до суду не надано. Всупереч зазначеному відповідач вважає, що підстави виплати такої компенсації відсутні.
Так, суд зазначає, що оскільки право на додаткову відпустку у позивача виникає з моменту отримання статусу учасника бойових дій, то відповідно і право на грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учасника бойових дій у позивача виникає також з моменту отримання ним статусу учасника бойових дій.
Судом встановлено, що позивач набув статусу учасника бойових дій з 15.03.2017 року, що підтверджується посвідченням учасника бойових дій, та, відповідно, має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.
Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За викладених обставин, враховуючи зміст позовних вимог позивача, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині нарахування та виплатити позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2023-2024 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Розглядаючи позовні вимоги в частині непроведення виплати грошової компенсації щорічної основної відпустки за період 2023 - 2024 ріки станом на день звільнення з військової служби 12 травня 2023 року, суд зазначає про таке.
Так, згідно матеріалів справи, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 20.01.2023 року №18 старшого солдата ОСОБА_1 було призначено на посаду водія евакуаційного відділення евакуаційного взводу евакуаційної роти ремонтно-відновлювального батальйону ВОС- 790037А та зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 08.08.2023 року №228 старшого солдата ОСОБА_1 звільнено в запас та виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з направленням для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 02.12.2023 року № 350 старшого солдата ОСОБА_1 було зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 11.10.2024 № 350 позивача виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
Так, згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 08.08.2023 № 228 старшого солдата ОСОБА_1 звільнено в запас та виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з направленням для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
На підставі вищезазначеного наказу позивачу було нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 2023 рік, грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку із збереженням грошового забезпечення за 2023 рік, а також матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік, зокрема станом на день відрахування 08.08.2023 року.
Однак, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 02.12.2023 року № 350 старшого солдата ОСОБА_1 було зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 11.10.2024 № 350 позивача виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
Слід вказати, що відповідно до частини 1 статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Аналогічні положення містяться у частині 1 статті 24 Закону України "Про відпустки" від 15.11.1996 №504/96-ВР.
Закон України "Про відпустки" (далі - Закон №504/96-ВР) встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.
Статтею 4 Закону №504/96-ВР передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); творча відпустка (стаття 16 цього Закону); відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону).
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
З огляду на викладене, суд вважає, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону №504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року у зразковій справі №620/4218/18.
Згідно наказу від 08.08.2023 року за №228 вбачається, що згідно абз. 3 п.14. ст.10-1 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» наказано виплатити грошову компенсацію за 15 днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2023 рік.
Відомостей щодо виплати позивачеві вказаної компенсації за 2024 рік, матеріли справи не місять.
Отже, за 2024 рік компенсація за вказані невикористані календарні дні щорічної основної оплачуваної відпустки відповідачем на користь позивача не проводилася, що учасниками справи не заперечується.
Доказів протилежного відповідачем до суду не надано.
Розглядаючи позовні вимоги щодо визнання протиправними дії військової частини щодо компенсації за неотримане речове майно.
Згідно з ч. 1 ст. 9-1 Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Порядок здійснення всіх видів матеріального забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів, та виплати грошової компенсації вартості за речове майно, що не отримано такими військовослужбовцями, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На виконання вищевказаної статті постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 затверджений Порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок №178), пунктами 2, 3 якого визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.
Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
Відповідно до пунктів 4, 5 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.
Військовослужбовці, які звільняються з військової служби в запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за їх бажанням можуть отримати речове майно, яке не було отримане під час проходження служби. Закупівельна вартість речового майна, що використовується для нарахування грошової компенсації, доводиться ВРЗ до військових частин на початку року.
Отже, у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Застосовування в пункті 3 Порядку виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно словосполучення "у разі звільнення з військової служби", а не, наприклад, "при звільненні з військової служби", дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).
Таким чином, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.
На користь вказаного висновку свідчить те, що в пункті 4 Порядку №178 виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів.
При цьому слід вказати про те, що в матеріалах справи відсутні докази щодо звернення позивача до відповідача із заявою щодо надання відповідної довідку про вартість не отриманого речового майна під час проходження служби.
При цьому матеріали справи не містять доказів звернення позивача у відповідності до Порядку №178 із заявою (рапортом) за місцем військової служби про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно.
Статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Суд звертає увагу, що гарантоване ст. 55 Конституції України право на захист можливе лише у разі його порушення, тому логічною вимогою при захисті такого права є обґрунтування такого порушення. Отже, порушення права має бути реальним, стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, яка стверджує про його порушення, а саме право конкретизоване у законах України.
Аналогічну ідею закріплено Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Стаття 13 Конвенції під назвою Право на ефективний засіб юридичного захисту проголошує: Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у свої рішеннях від 01.02.2018 у адміністративній справі №800/502/17 та від 08.02.2018 адміністративній справі №800/191/17.
Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушення прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв`язку з прийняттям рішення чи вчиненні дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.
Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.
Таким чином, у розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди має похідний характер від встановлення судом самого факту їх порушення, адже відсутність порушеного права, свободи чи інтересу виключає необхідність їх захисту або відновлення.
Саме по собі порушення вимог закону діями (бездіяльністю) або рішеннями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх незаконними є доведеність позивачем порушення цими діями або рішенням безпосередньо його прав та охоронюваних законом інтересів.
З огляду на зазначене, під час вирішення спору суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення) а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Враховуючи викладене, особа повинна довести факт порушення її прав чи охоронюваних законом інтересів позивача з боку відповідача.
За вказаних обставин, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що оскільки позивачем не доведено порушення військовою частиною його права на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно за заявою (рапортом) позивача, в тому числі, щодо надання довідки про вартість такого речового майна, тощо позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Щодо матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань, слід зазначити про таке.
Так, відповідно до наказу від 08.08.2023 року за №228 вч НОМЕР_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально - побутових питань за 2023 рік позивачеві було виплачено.
Відомостей таких виплати за 2024 рік матеріали справи не містять.
Доказів на спростування наведеного відповідач не надав.
Зважаючи на встановлені у справі обставини, з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про часткове задоволення адміністративного позову.
VІІ. ВИСНОВКИ СУДУ
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини четвертої статті 242 КАС України судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.
Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.
Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права, яка проявляється в рівності всіх перед законом, цілях і засобах, що обираються для їх досягнення.
Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід та неупередженість.
Положеннями частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною другою статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Отже, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позивачем обґрунтовані та доведені позовні вимоги у вказаній вище частині.
Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії.
Щодо розподілу судових витрат.
Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст. 139 КАС України.
Керуючись статтями 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
УХВАЛИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки, як учаснику бойових дій, за період 2023 - 2024 ріки станом на день звільнення з військової служби, 11.10.2024 року.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 провести нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки, як учаснику бойових дій, за період 2023- 2024 р.р., станом на день звільнення з військової служби 11.10.2024 року.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації щорічної основної відпустки за 2024 рік.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_6 нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації щорічної основної відпустки за 2024 рік.
Визнати протиправними дії військової частини частину НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 провести нарахування та виплату ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснювати.
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_3 ).
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 16.01.2025 року.

Суддя В.В. Ільков