Справа № 308/14344/24
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2025-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2025 рокуЛьвівСправа № 308/14344/24 пров. № А/857/27783/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Глушко І.В.,

суддя Запотічний І.І.

секретар судового засідання Слободян І.М.

за участю представників сторін:

від відповідача Кудренко В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 жовтня 2024 року у справі № 308/14344/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін) про скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства (головуючий суддя Чепка В.В., м.Ужгород), -

В С Т А Н О В И В:

02.09.2024 громадянин Республіки Вірменія ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - відповідач), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення начальника відділення по роботі з іноземцями відділу адміністративно-юрисдикційної діяльності штабу майора Юлії Видиш від 19.02.2024 про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Республіки Вірменія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав про те, що відповідач, приймаючи спірне рішення, не врахував те, що паспорт позивача дійсний до 30.09.2022, а відповідно надавав йому можливість законно проживати на території України. Крім цього, позивач зазначав, що мав візу, яка також підтверджувала законність перебування позивача на території України.

Водночас, позивач стверджував, що рішення відповідача від 19.02.2024 є таким, що неможливо виконати, адже позивач звернувся до посольства Республіки Вірменії в Україні для поновлення паспорта для виїзду за кордон, однак паспорт, станом на день прийняття спірного рішення, знаходився у процесі оформлення.

Крім того, позивач зазначав, що спірне рішення прийняте без врахування можливостей його виконання і є свавільним. Зазначає, що за багато років проживання в Україні в нього сформувалися міцні соціальні зв`язки, у нього склалися сталі відносини з громадянами України, з якими він працював та проживав. Крім цього, тут живе його наречена, з якою вони планують укласти шлюб.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 жовтня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Приймаючи рішення суд першої інстанції констатував правомірність спірного рішення відповідача з огляду на те, що позивач порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства та правила перебування на її території.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Доводи скарги загалом співставні з доводами позовної заяви, тобто незаконність спірного рішення та помилковість висновків суду першої інстанції позивач обґрунтовує покликаннями на неможливість його виконання в силу відсутності у нього дійного паспорта, який би дав можливість залишити територію України, а також на міцні соціальні зв`язки, які склалися у нього з громадянами України, з якими він працював та проживав, на наявність візи, яка давала право легально перебувати на території України та законослухняність.

Розгляд справи здійснюється з урахуванням положень параграфа 2 Глави 11 Кодексу адміністративного судочинства України.

Представників позивача та відповідача повідомлено про час, місце та дату розгляду справи шляхом направлення повістки-повідомлення до електронних кабінетів користувача підсистеми «Електронний суд».

За правилами статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, визначених статтями 273-277, 280-283-1, 285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.

Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.

Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Представник відповідача у судовому засіданні проти вимог заперечує, просить суд у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Апеляційним судом з`ясовано, що позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином Республіки Вірменія, що підтверджується копією паспорта НОМЕР_3 від 30.08.2012 зі строком дії до 30.08.2022.

З протоколу про адміністративне затримання від 16.02.2024 апеляційним судом встановлено, що 16.02.2024 громадянина Республіки Вірменії ОСОБА_1 було затримано прикордонним нарядом «Контрольний пост».

Так, за змістом протоколу, о 09 год. 02 хв., 16.02.2024, громадянин Республіки Вірменії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був затриманий без документів, що посвідчують особу в прикордонній смузі (на околиці н.п. Оноківці, Ужгородського району, Закарпатської області на відстані 3000 метрів до державного кордону України), на ділянці відповідальності відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 ». Уповноваженими особами з?ясовано, що протягом останніх десяти років проживає на території України без документів на право проживання (перебування) та за документом, термін дії якого закінчився 30.08.2022 (паспорт громадянина Республіки Вірменія для виїзду за кордон НОМЕР_3 від 30.08.2012).

Своїми діями громадянин Республіки Вірменія ОСОБА_1 грубо та свідомо порушив законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

У зв`язку з наведеним, метою забезпечення виконання положень ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», 19.02.2024 року начальником відділення по роботі з іноземцями відділу адміністративно-юрисдикційної діяльності штабу майором Юлією Видиш прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства. За змістом цього рішення уповноважені особи Військової частина НОМЕР_1 вирішили: «примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина ОСОБА_1 та зобов`язати його покинути територію України у термін до 19.03.2024 року».

З вказаним рішенням ознайомлений позивач, що підтверджується особистим його підписом, проставленим у рішенні, вказане рішення було винесене за участі перекладача, про що у рішенні наявний підпис перекладача Галаган І.В.

19.02.2024 начальником відділення по роботі з іноземцями відділу адміністративно-юрисдикційної діяльності штабу майором Юлією Видиш прийнято постанову про заборону в`їзду в Україну строком на 3 роки стосовно громадянина Республіки Вірменії ОСОБА_1 , у зв`язку із порушенням законодавства України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

У наданих 19.02.2024 ОСОБА_1 поясненнях, зазначено, що останній прибув на територію України у 2013 році з метою працевлаштуватись. Проживає за адресою: м. Ужгород , працює не офіційно. На території України членів сім`ї не має, також не має у власності будинку чи квартири на території України. До відділу Державної Міграційної служби України, з метою легалізації на території України чи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні до центрального органу виконавчої влади не звертався.

19.02.2024 тво начальника управління СБУ в Закарпатській області, начальнику ГУ ДМС України в Закарпатській області та керівнику Закарпатської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону НОМЕР_2 прикордонним загоном скеровано «Повідомлення щодо рішення про примусове повернення з України іноземців» щодо громадянина Республіки Вірменія ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Крім того, судом з?ясовано, що постановою ЗхРУ № 017707 від 19.02.2024 громадянин Республіки Вірменія ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 202 КУпАП (порушення прикордонного режиму, режиму в пунктах пропуску через державний кордон України або режимних правил у контрольних пунктах в`їзду-виїзду) та постановою ЗхРУ № 017708 від 19.02.2024 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 203 КУпАП (перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів, а так само проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, за недійсними документами чи документами, термін дії яких закінчився). Вказані штрафи позивачем сплачено 06.03.2024 що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями.

З копії довідки консульського відділу Посольства Республіки Вірменія від 28.02.2024 К/033-24 вбачається, що станом на 28.02.2024 паспорт громадянина Вірменії ОСОБА_1 знаходився в процесі оформлення в Посольстві Республіки Вірменія в Україні.

Позивач звернувся до суду з даним позовом не погоджуючись із оскаржуваним рішенням про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 19.02.2024.

Перевіряючи правильність висновків суду першої інстанції апеляційний суд враховує наступне.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначаються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI), а також міжнародними нормами.

Згідно пункту 14 частини 1 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальний мігрант - це іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Частиною першою, третьою статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначено статтею 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до статті 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Іноземці та особи без громадянства під час проходження прикордонного контролю у пунктах пропуску через державний кордон зобов`язані подати свої біометричні дані для їх фіксації. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Згідно із пунктом 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року №150 (далі - Порядок №150), іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території :

1) протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи вразі в`їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в`їзду, якщо інший строк невизначено міжнародними договорами України;

2) не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк невизначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС;

3) на період дії візи, але не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду за візою, оформленою до 11 вересня 2011 року.

Частинами першою, другою статті 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав). Документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України.

Частиною 1 статті 23 Закону № 3773-VI передбачено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Як підтверджується матеріалами справи підставами для прийняття оскарженого позивачем рішення є порушення ним законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Наявною в матеріалах справи копією паспорта ОСОБА_1 (GRIGORYAN VIGEN) НОМЕР_3 від 30.08.2012, а саме відповідно до наявної відмітки, підтверджено, що позивач прибув в Україну 02.03.2013, після чого більше у легальний спосіб державний кордон не перетинав. З урахуванням цього позивачем порушено строки перебування іноземців на території України. До того ж, не зважаючи на вищенаведені норми закону та те, що порядок оформлення іноземцям та особам без громадянства документів на тимчасове або постійне проживання несе імперативний характер, позивач проживає на території України без документів на право проживання (перебування) з паспортом, термін дії якого закінчився. Доказів щодо легалізації перебування позивача на території України (отримання візи, посвідки на постійне проживання в Україні тощо) позивачем до суду надано не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (далі- Закон №3773-VI) іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Отже, іноземець або особа без громадянства підлягає примусовому поверненню в країну походження за рішенням уповноваженого на це органу виключно за умови наявності у їх діях ознак порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або якщо вони суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закон №3773-VI один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Згідно з ч. 4 ст. 26 Закон №3773-VI рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

За вимогами ч. 5 ст. 26 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150 (далі Інструкція).

Згідно з п. 1.5 Інструкції іноземці можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну зокрема на підставі рішення територіальних органів, територіальних підрозділів ДМС, про примусове повернення або примусово видворенні на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Пункт 1.6 Інструкції вказує, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є: дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії іноземців, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

На підставі викладеного, суд приходить до переконання що позивач порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме порушив покладений на нього чинним законодавством України обов`язок дотримуватись вимог національного законодавства України.

В контексті доводів апеляційної скарги, які ідентичні доводам позовної заяви, апеляційний суд зазначає, що такі не спростовують законності та обґрунтованості спірного у цій справі рішення відповідача. Наявність соціальних зв?язків позивача з громадянами України, а також легальність в`їзду на територію України не звільняють позивача від обов`язку дотримання міграційного законодавства. Факт сплати позивачем штрафів за порушення міграційного законодавства не є пом`якшуючою обставиною та жодним чином не свідчить про сумлінність у виконанні законів, оскільки штраф є видом юридичного покарання за вчинення правопорушень. Матеріалами справи підтверджується, що позивач жодним чином не прагнув легалізувати своє становище в Україні, не отримував дозволу на проживання, порушив строки перебування встановлені для іноземців, та на додаток до всього був затриманий працівниками прикордонної служби в прикордонній зоні без документів, перебування в якій є обмежене та забороняється без наявності документів, якій дають змогу ідентифікувати особу. Зазначені обставини свідчать не про законослухняність, а про систематичне невиконання міграційних приписів встановлених в Україні.

Таким чином, сукупність усіх наведених вище обставин підтверджують правильність рішення відповідача, а доводи позивача наведені як позовній заяві так і в апеляційній скарзі не спроможні спростувати як висновки суду першої інстанції та відповідача у цій справі.

Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

За правилами ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України перерозподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. 289, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 жовтня 2024 року у справі № 308/14344/24 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. В. Глушко
І. І. Запотічний