Справа № 420/34135/24
Суддя: Потоцька Н.В.
Дата ухвалення: 2025-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Потоцької Н.В.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в порядку ст. 262 КАС України) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправним та скасування рішення та наказу, зобов`язання призначити одноразову грошову допомогу,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому позивач просить:

визнати противоправними в частині призначення одноразової грошової допомоги у розмірі 90-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність (2019):

рішення Комісії Міністерства оброни України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 20.09.2024 (протокол №126/95), затвердженого Міністром оборони України 23.09.2024;

наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 09.10.2024 №252 «Про виплату грошової допомоги»;

зобов`язати Міністерство оборони України призначити ОСОБА_1 , відповідно пункту 2 статті 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», одноразову грошову допомогу внаслідок настання II групи інвалідності, пов`язаної із захворюванням, що мало місце у період проходження військової служби, у розмірі 90-кратного прожиткового мінімуму встановленого для працездатних осіб станом на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність (2024);

зобов`язати начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу внаслідок настання II групи інвалідності, пов`язаної із захворюванням, що мало місце у період проходження військової служби, у розмірі 90-кратного прожиткового мінімуму встановленого для працездатних осіб станом на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність (2024), з урахуванням попередньо виплаченої суми такої допомоги;

стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 100000,00 грн. компенсації моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач не погоджується з визначенням дати становлення прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність (2019) та розрахунком виплаченої Позивачу ОГД з наступних обґрунтувань.

Згідно з підпунктом 2 пункту 17 Порядку №975, ОГД призначається і виплачується військовослужбовцю (крім військовослужбовця строкової служби), інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі 90-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність, - у разі встановлення інвалідності II групи.

Розмір ОГД, у разі встановлення інвалідності II групи, визначається з прожиткового мінімуму встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому інвалідність встановлено вперше.

Тобто, зазначені правові норми пов`язують право на ОГД з днем встановлення інвалідності під час військової служби.

Встановлення ІІ групи інвалідності (загальне захворювання) 26.02.2019 (довідки МСЕК серії 12ААБ №133888) не є об`єктом правовідносин Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки норми цього закону розглядають правовідношення, які утворюються під час військової служби та стосуються військовослужбовців тощо.

Моментом виникнення права на ОГД є дата встановлення інвалідності військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту.

Довідкою МСЕК від 26.02.2019 року серії 12ААБ №133888 становлено ІІ групу інвалідності (загальне захворювання) та в якої не містяться встановлення причинного зв`язку захворювання позивача із проходженням військової служби.

Довідкою МСЕК від 28.02.2024 року серія 12ААГ №947529 вперше встановлено причинного зв`язку захворювання позивача із проходженням військової служби.

Комісія МОУ при прийнятті рішення помилково віднесла довідку МСЕК серії 12ААБ №13388 від 26.02.2019 про призначення інвалідності ІІ групи загальне захворювання, до призначення інвалідності ІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби.

Відповідач не врахував приписи пункту 17 Порядку №975 за змістом якого ОГД призначається і виплачується військовослужбовцю, зокрема, у розмірі 90-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність, - у разі встановлення інвалідності II групи, та те що довідкою до акту огляду МСЕК серії 12ААГ №947529 від 28.02.2024 Позивачу вперше встановлено ІІ групу інвалідності з 28.02.2024 довічно, настання якої пов`язане з проходженням військової служби, внаслідок чого днем виникнення у позивача права на отримання ОГД є 28.02.2024.

Відповідно до покладених завдань і функцій МОУ є суб`єктом владних повноважень у сфері соціально-економічних і правових гарантій військовослужбовцям (зокрема у нарахуванні та виплат ОГД), а спори, що виникають між учасниками цих відносин, є публічно-правовими, тому їх вирішення належить до юрисдикції адміністративних судів.

Під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (пункт 27 постанови ВП ВС, 26.06.19, справа №587/430/16-ц (провадження №14-104цс19), № у реєстрі 84573553).

Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав (пункт 43 постанови ВП ВС, 27.11.19, справа №242/4741/16-ц (провадження №14-515цс19), № у реєстрі 87640679).

Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (пункт 44 постанови ВП ВС, 27.11.19, справа №242/4741/16-ц (провадження №14-515цс19), № у реєстрі 87640679).

Визначаючи розмір моральної шкоди необхідне враховує наступне:

Бездіяльність органу (підрозділів) МОУ щодо прийняття рішення про призначення ОГД (порушення вимог терміну розгляду заяв про призначення ОГД та визначення розміру ОГД);

не надання відповіді взагалі на звернення за вих. №ТЕ-17787394 від 13.09.2024 через Урядовий концентр;

тривала невизначеність у розв`язання питання, розгляд питання призначення ОГД відбувся не через 90 днів після отримання заяви про призначення пенсії, а через 5 місяців;

неодноразові звернення до МОУ, що в сукупності спричинило моральні, душевні страждання та фізичні страждання (погіршення фізичного стану та приведення до тривалої непрацездатності 21 день, що потребувало відновленої медицини та рухової реабілітації, лікарняний лист від 14.06.2024 №23667690-1 та стаціонарного лікування, лікарняний лист від 21.10.2024 №26478995-1).

Зазначене привело до порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, оскільки Позивач відчував моральні страждання, негативні переживання, стан постійної емоційної напруги, приниження честі та гідності, знижений і нестійкий настрій, погіршення стану здоров`я на цьому фоні, переживання стосовно реалізації права, яке встановлено на рівні Конституції України.

Процесуальні дії

Ухвалою суду від 05.11.2024 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження (відповідно до ст. 262 КАСУ) без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

21.11.2024 року за вхід.№ЕП/19303/24 надійшов відзив на позов Міністерства оборони України, в якому, зокрема, наголошено на необґрунтованості вимог позивача.

Позивач помилково вважає, що має право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням 2 групи інвалідності у розмірі 90-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня 2024 року.

Як вбачається з матеріалів справи, первинне (під час первинного огляду) встановлення інвалідності ОСОБА_1 відбулося 26.12.2019, коли позивачу встановлено 2 групу інвалідності (довідка МСЕК серії 12ААБ №13388 від 27.02.2019) за загальним захворюванням. Повторний огляд (переогляд) відбувся 05.10.2023 (довідка до акта огляду МСЕК серії 12ААГ №947529 від 05.10.2023), де позивачу підтверджено 2 групу інвалідності за захворюванням, пов`язаним із проходженням військової служби.

Аналіз зазначених норм дає підстави зробити висновок про те, що виплата одноразової грошової допомоги з підстав встановлення інвалідності та/або встановлення часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності не є самостійними та окремими підставами для виплати одноразової грошової допомоги, оскільки визначальним для встановлення права на виплату одноразової грошової допомоги є не ступінь тяжкості ушкодження здоров`я, а рішення органу МСЕК про наявність такого ушкодження (яке викликало втрату працездатності або встановлення групи інвалідності).

Відтак, згідно пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ, в редакції станом на день повторного огляду, та п. 3 Порядку №975 право на одноразову грошову допомогу у ОСОБА_1 виникло під час первинного огляду, а саме з дати, зазначеної в довідці МСЕК від 27.02.2019 - з 26.02.2019. За результатом повторного огляду у позивача після звільнення з військової служби не змінилася група інвалідності (ступінь втрати працездатності), але зазначена причина інвалідності - захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби. Тобто, нових прав у сфері соціального захисту у ОСОБА_1 за наслідком повторного огляду не виникало. Переогляд (повторний огляд) не є подією, що вказує на виникнення права на одноразову грошову допомогу, що виникло раніше - при первинному огляді. Переогляд особи з інвалідністю дає підстави лише здійснити доплату до призначеної допомоги, а якщо раніше виплата не здійснювалася, то виплата здійснюється, виходячи з прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність (ступінь втрати працездатності). З цього приводу неодноразово висловлювався Верховний Суд.

Право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі у зв`язку із встановленням військовослужбовцю під час повторного огляду вищої групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності визначається за законодавством, що діє на день повторного огляду (постанова Верховного Суду від 15.07.2020 у справі №240/10153/19 ).

Якщо особа одночасно має право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, та одноразової грошової допомоги або компенсаційної виплати, встановлених іншими нормативно-правовими актами, виплата грошових сум здійснюється за однією з підстав за її вибором (п. 8 ст. 16-3 Закону №2011-ХІІ).

26.02.2019 відбулося первинне встановлення 2 групи інвалідності ОСОБА_1 . В даному випадку, так як ОСОБА_1 не отримував раніше одноразової грошової допомоги (компенсаційної виплати), право на яку за законодавством виникло у нього 26.02.2019 за іншим (загальним) захворюванням при встановленні 2 групи інвалідності, то за законодавством на час повторного огляду (переогляду) при зміні причинного зв`язку без зміни групи інвалідності 05.10.2023 розмір одноразової грошової допомоги позивача складає 90-кратний прожитковий мінімум, встановлений законом для працездатних осіб на 1 січня 2019 року, в якому вперше встановлено інвалідність 2 групи позивачу, за різними захворюванням, як те регламентовано п. 4 ст. 16-3 Закону №2011-ХІІ.

Пунктом 17 Порядку №975 (в редакції станом на дату прийняття рішення Комісією Міноборони) визначено, що для виплати одноразової грошової допомоги береться прожитковий мінімум, встановлений законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність.

Також Міністерство оборони України заперечує проти стягнення з Державного бюджету моральної шкоди у розмірі 100 000 грн. на користь ОСОБА_1 .

Позов не було заявлено до держави України в особі уповноваженого органу. ОСОБА_1 заявлено вимоги, що виникають у сфері адміністративних правовідносин у сфері надання послуг із соціального захисту, а саме надання гарантованої державою виплати через Міністерство оборони України. Тому вимога про стягнення моральної шкоди документально не обґрунтована, листи непрацездатності ніяким чином не пов`язані із рішенням Комісії Міноборони чи діями конкретних посадових осіб, що нібито спричинили моральну шкоду позивачу. Підставою позову є незгода із прийнятим (позитивним) рішенням Комісії Міноборони, що не може перебувати у причинно- наслідковому зв`язку між оскаржуваним рішенням та станом здоров`я позивача. Предметом позову не є бездіяльність органу державної влади, територіальних органів комплектування та соціальної підтримки, чи окремих посадових осіб. Право на соціальний захист ОСОБА_1 реалізовано шляхом подання документів для отримання допомоги та її фактичне отримання згідно Порядку №975. При цьому, кожна особа має право на судовий захист, якщо вважає, що її права чи законні інтереси порушені діями чи бездіяльністю органу державної влади чи її посадовою особою. В даному випадку позивач не довів, що дії Міністерства оборони України чи посадових осіб апарату (Департаментів, управлінь, тощо) Міністерства оборони України завдали моральної шкоди ОСОБА_1 та перебувають у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку між діянням та наслідками.

25.11.2024 за вхід.№ЕС/66831/24 надійшла відповідь на відзив, в якій позивачем зазначено щодо релевантності висновків Верховного Суду, зазначених ним у позовній заяві, та неможливості застосування висновків Верховного Суду, на які посилається відповідач.

Документ в електронному вигляді «Адміністративний позов» від 04.11.24 по справі №420/34135/24 надіслано одержувачу ІНФОРМАЦІЯ_3 в його електронний кабінет.

Документ доставлено до електронного кабінету: 04.11.24 12:48.

Документ в електронному вигляді «Ухвала про відкриття спрощеного позовного провадження» від 05.11.24 по справі №420/34135/24 надіслано одержувачу ІНФОРМАЦІЯ_3 в його електронний кабінет.

Документ доставлено до електронного кабінету: 05.11.24 21:56.

Відзив на позов не надано.

Документ в електронному вигляді «Адміністративний позов» від 04.11.24 по справі №420/34135/24 надіслано одержувачу ІНФОРМАЦІЯ_2 в його електронний кабінет.

Документ доставлено до електронного кабінету: 04.11.24 12:48.

Документ в електронному вигляді «Ухвала про відкриття спрощеного позовного провадження» від 05.11.24 по справі №420/34135/24 надіслано одержувачу ІНФОРМАЦІЯ_2 в його електронний кабінет.

Документ доставлено до електронного кабінету: 05.11.24 21:56.

Пояснення не надано.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Згідно довідки МСЕК від 26.02.2019 року серії 12ААБ №133888 ОСОБА_1 становлено ІІ групу інвалідності (загальне захворювання).

24.02.2022 року згідно наказу №30 начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 майор ОСОБА_1 , на підставі Указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022 року «Про загальну мобілізацію», був призваний до лав ЗСУ по загальної мобілізації.

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 від 22.09.2023 року №265 майора ОСОБА_1 з 22.09.2023 звільнено з військової служби, виключено зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_6 та всіх видів забезпечення.

Згідно довідки МСЕК серія 12ААГ №947529 позивача було оглянуто 05.10.2023 року, номер акту 472, дата видачі акту 28.02.2024 року.

Встановлена причина інвалідності пов`язана з проходженням військової служби.

Період встановлення інвалідності довічно.

06.03.2024 позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_7 із заявою та пакетом документів, визначених ПКМУ від 25 грудня 2013 р. №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» (далі - Порядок №975) для виплати ОГД по встановленню ІІ гр. інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби.

Позивач 10.06.2024 за вих №ТЕ-17386001через Урядову гарячу лінію звернувся до Міністерства оборони України щодо стану розгляду заяви щодо призначення ОГД.

21.06.24 отримав відповідь ІНФОРМАЦІЯ_8 за вих. №220/13/вихЗВГ/5620, що документи, отримані через ІНФОРМАЦІЯ_9 , перевірені Центральною військово-лікарською комісією та в порядку черговості будуть розглянуті Комісією МОУ з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою ОГД (далі Комісія).

13.09.2024 Позивач повторно через Урядову гарячу лінію звернувся до МОУ за вих. №ТЕ-17787394 з питанням порушення строків прийняття рішень та прийняття відповідного рішення.

Відповідь МОУ станом на сьогодні не отримана.

12.10.2024, на підставі наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 09.10.2024 №252 «Про виплату грошової допомоги», позивач отримав від ІНФОРМАЦІЯ_1 переказ коштів одноразова грошова допомога у разі інвалідності за жовтень 2024 р. в сумі 172 890, 00 грн. (сто сімдесят дві тисячі вісімсот дев`яноста грн).

16.10.2024 позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_10 щодо надання копії документів, які стали підставою для виплати ОГД.

ІНФОРМАЦІЯ_9 листом від 29.10.2024 №943/22877 надав відповідь, що відповідно до протокольного рішення Комісії МОУ від 20.09.2024 року №126/975, затвердженого Міністром оборони України від 23.09.2024 року, ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_9 ), звільненому 22.09.2023, який є особою з інвалідністю ІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, на підставі довідок МСЕК серії 12ААБ №13388 від 26.02.2019 та серії 12ААГ №947529 від 05.10.2023 у розмірі у розмірі 90-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність (2019), в сумі 172890 (сто сімдесят дві тисячі вісімсот дев`яносто) грн. 00 коп.

РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА ВИСНОВКИ СУДУ

Права і свободи людини, гарантії щодо них визначають зміст та спрямованість діяльності держави. Ст. 55 Конституції України проголошує: «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб».

Безперечно, забезпечити надійний захист прав і свобод людини та громадянина може тільки судова система, яка діє виключно на засадах законності, рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, гласності судового процесу, змагальності сторін, додержання презумпції невинуватості тощо, в умовах незалежності і недоторканності суддів. Тому серед правових засобів захисту суб`єктивних прав і свобод людини та громадянина одним із найефективніших є судовий захист.

Судовий контроль не суперечить державному контролю, ці види контролю доповнюють один одного та забезпечують збалансовану систему стримувань і противаг.

Спірним питанням у даній справі є наявність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги внаслідок настання II групи інвалідності, пов`язаної із захворюванням, що мало місце у період проходження військової служби, у розмірі 90-кратного прожиткового мінімуму встановленого для працездатних осіб станом на 1 січня календарного року (2024), а не на 1 січня календарного року (2019).

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 05 березня 1992 року №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу», відповідно до статті 41 якого виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців визначені Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (надалі - Закон №2011-ХІІ).

Відповідно до статті 1 Закону №2011-ХІІ соціальним захистом військовослужбовців є діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з положеннями частини першої статті 16 Закону №2011-ХІІ одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога) - це гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Пунктом 4 частини другої зазначеної статті передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Відповідно до частини третьої статті 16 Закону №2011-ХІІ військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби, за умов, визначених Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно з частиною третьою статті 24 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби: 1) на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять); 2) на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби; 3) поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника); 4) під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою; 5) під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.

Пунктом 9 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ обумовлено, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.4 ст.16-3 Закону №2011-ХІІ (в редакції на момент прийняття оскаржуваного рішення) якщо військовослужбовцю, військовозобов`язаному, резервісту або особі, звільненій з військової служби, після первинного встановлення інвалідності під час наступного огляду (переогляду) буде встановлено вищу групу інвалідності або змінено її причинний зв`язок, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата здійснюється з урахуванням раніше виплачених сум (у тому числі внаслідок різних, не пов`язаних між собою, захворювань, поранень, травм, контузій, каліцтв).

У разі встановлення більшого ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності у відсотках чи зміни його причинного зв`язку, що дає право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата допомоги здійснюється з урахуванням раніше виплачених сум (крім випадків поранення, травми, контузії, каліцтва, отриманих у різний період часу, за якими виплата допомоги здійснюється окремо, без урахування раніше виплачених сум).

У разі якщо під час первинного огляду було встановлено ступінь втрати працездатності без установлення інвалідності у відсотках, а під час наступного огляду (переогляду) встановлено інвалідність, виплата одноразової грошової допомоги здійснюється з урахуванням раніше виплачених сум (у тому числі внаслідок різних, не пов`язаних між собою, захворювань, поранень, травм, контузій, каліцтв).

Призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців здійснюється відповідно до Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, визначається постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 (далі - Порядок №975).

Згідно з п.3 Порядку №975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є:

- у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть;

- у разі встановлення інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії, а у разі повторного огляду та зміни групи інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії про первинне встановлення інвалідності;

- у разі встановлення ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Згідно з підпунктом 2 пункту 17 Порядку № 975, ОГД призначається і виплачується військовослужбовцю (крім військовослужбовця строкової служби), інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі 90-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність, - у разі встановлення інвалідності II групи.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, довідкою МСЕК від 26.02.2019 року серії 12ААБ №133888 становлено ІІ групу інвалідності (загальне захворювання) та в якій не міститься встановлення причинного зв`язку захворювання позивача із проходженням військової служби.

Довідкою МСЕК від 28.02.2024 року серія 12ААГ №947529 вперше встановлено причинний зв`язку захворювання позивача із проходженням військової служби.

Отже, з підстав захворювання позивача, пов`язане із проходженням військової служби, огляд особи з інвалідністю з указаних підстав проводився вперше.

Тобто, встановлення позивачу 2-ї групи інвалідності, загальне захворювання, та 2-ї групи інвалідності з підстав захворювання позивача, пов`язане із проходженням військової служби, відбулося з різних підстав та внаслідок різних незалежних одна від одної подій.

Тому суд дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, що настала внаслідок проходження військової служби, у розмірі 90-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність, тобто у 2024 році, з урахуванням вже виплаченої суми одноразової грошової допомоги.

Міністерством оборони України призначено позивачу одноразову грошову допомогу у 2024 році, виходячи з дати, коли позивачу було встановлено інвалідність 2-ї групи вперше, а саме 202019 рік, пов`язане із проходженням військової служби. В той же час відповідачем проігноровано той факт, що сама інвалідність 2-ї групи в 2024 році була встановлена позивачу внаслідок проходження військової служби, а в 2019 році в результаті загального захворювання.

Посилання відповідача на те, що вперше інвалідність встановлена в 2019 році, тому обчислення одноразової грошової допомоги повинно здійснюватись, виходячи прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2019, є необґрунтованими. Пунктом 3 Порядку №975 визначено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є, у разі встановлення інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії, а у разі повторного огляду та зміни групи інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії про первинне встановлення інвалідності. Таким чином, оскільки вперше інвалідність ІІ групи внаслідок проходження військової служби позивачу встановлено Довідкою МСЕК від 28.02.2024 року серія 12ААГ № 947529 з 28.02.2024, для обрахунку підлягає застосуванню прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.01.2024.

Крім того, суд, ще раз зауважує, що нарахування та виплата у разі повторного огляду та зміни групи інвалідності, після первинного встановлення інвалідності, може мати місце лише у разі встановлення інвалідності чи втрати працездатності через одне й те ж ушкодження здоров`я, а не внаслідок різних.

Схожі висновки викладені Верховним Судом у постановах від 19 вересня 2022 у справі №240/8578/20, від 26 квітня 2023 року у справі № 520/12925/2020.

Згідно ст.7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня складав 3028,00 грн.

Отже, сума одноразової грошової допомоги, що підлягала виплаті позивачу має складати: 90 х 3028,00 грн. = 272520,00 грн., однак відповідачем призначено зазначену виплату у розмірі 172890,00 грн.

З урахуванням вказаного, суд дійшов висновку про протиправність протокольного рішення Комісії МОУ від 20.09.2024 року №126/975, затвердженого Міністром оборони України від 23.09.2024 року в частині призначення одноразової грошової допомоги у розмірі 90-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність (2019) та наявності підстав для зобов`язання Міністерства оборони України виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку зі встановленням йому інвалідності ІІ групи, пов1язаної із проходженням військової служби, із розрахунку прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, на 01.01.2024.

Відповідно до ст. 4 КАС України, похідна позовна вимога - вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Оскільки наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 09.10.2024 №252 «Про виплату грошової допомоги» є похідною позовною вимогою, вона також підлягає задоволенню.

Посилання представника МОУ на правову позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 15.07.2020 у справі №240/10153/19, суд визнає помилковим, оскільки Верховний Суд в постанові від 15.07.2020 у справі №240/10153/19 сформулював висновок про застосування пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII:

(1) право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі у зв`язку з встановленням військовослужбовцю під час повторного огляду вищої групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності визначається за законодавством, що діє на день повторного огляду;

(2) передбачені пунктом 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII обмеження права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі дворічним строком після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності застосовуються, починаючи з 01.01.2014;

(3) зазначений дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, незалежно від дати, коли їх встановлено вперше (до 01.01.2014 чи після).

Вказаний висновок не є релевантним до правовідносин, які є предметом розгляду у даній справі.

Щодо моральної шкоди

За приписами п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 1 ст. 22 Цивільного кодексу України (ЦК України) визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно з ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Отже, під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Крім того, ст. 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

Так, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

При цьому, сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.

Суд звертає увагу на те, що для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 30 січня 2018 року в справі №804/2252/14, від 20.02.2018 року у справі №818/1394/17.

У своїх постановах Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, експертні висновки тощо.

Безспірно, порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають психологічне напруження, розчарування та незручності, негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, вагомості наслідків.

Саме тому, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Як вбачається з матеріалів справи, наявність моральної шкоди позивач обґрунтовує тим, що протиправні рішення відповідача призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, оскільки Позивач відчував моральні страждання, негативні переживання, стан постійної емоційної напруги, приниження честі та гідності, знижений і нестійкий настрій, погіршення стану здоров`я на цьому фоні, переживання стосовно реалізації права, яке встановлено на рівні Конституції України.

Суд вважає, що в даному випадку існування зазначених обставин не може безумовно вважатися завданням особі моральної шкоди. При цьому, зібраними у справі доказами неможливо встановити причинно-наслідковий зв`язок між будь-якими моральними стражданнями позивача та фактом прийняття відповідачем оскаржуваного рішення.

Відтак, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999 року у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007 року у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011 року у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010 року у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994 року у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003 року у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008 року у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Керуючись ст.ст.2-9, 242, 246, 250, 251, 255, 262, 293-297 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправним та скасування рішення та наказу, зобов`язання призначити одноразову грошову допомогу задовольнити частково.

Визнати противоправними в частині призначення одноразової грошової допомоги у розмірі 90-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність (2019) рішення Комісії Міністерства оброни України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 20.09.2024 (протокол №126/95), затвердженого Міністром оборони України 23.09.2024.

Визнати противоправними в частині призначення одноразової грошової допомоги у розмірі 90-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність (2019) наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 09.10.2024 №252 «Про виплату грошової допомоги».

Зобов`язати Міністерство оборони України призначити ОСОБА_1 , відповідно пункту 2 статті 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», одноразову грошову допомогу внаслідок настання II групи інвалідності, пов`язаної із захворюванням, що мало місце у період проходження військової служби, у розмірі 90-кратного прожиткового мінімуму встановленого для працездатних осіб станом на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність (2024).

Зобов`язати начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу внаслідок настання II групи інвалідності, пов`язаної із захворюванням, що мало місце у період проходження військової служби, у розмірі 90-кратного прожиткового мінімуму встановленого для працездатних осіб станом на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність (2024), з урахуванням попередньо виплаченої суми такої допомоги.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Міністерство оборони України (адреса: Україна, 03168, м. Київ, проспект Повітряних сил України, буд. 6, , ел. пошта: )

ІНФОРМАЦІЯ_3 (адреса: АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 )

ІНФОРМАЦІЯ_2 (адреса: АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 , ел. пошта: ІНФОРМАЦІЯ_11 )

Головуючий суддя Нінель ПОТОЦЬКА