Справа № 712/10048/24
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Вівдиченко Т.Р., Мєзєнцева Є.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до тимчасово виконуючого обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 про зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До Черкаського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до тимчасово виконуючого обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просить суд:

- встановити правосуб`єктність ІНФОРМАЦІЯ_1 , правомірність чи неправомірність дій працівників, які не надали можливості сину ОСОБА_2 , 1970 року народження, законного права на подачу письмової заяви до комісії на відстрочку від призову на військову службу згідно статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та примусово відправили на службу в ЗСУ;

- притягнути до кримінальної відповідальності за ст. 149 Кримінального кодексу України тимчасово виконуючого обов`язків керівника ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є відповідальним за неправомірні дії ввірених йому службовців за викрадення та примус до виконання обов`язків ОСОБА_2 , до яких він не готовий як цивільна людина, та позбавили його вільного волевиявлення як людини, та догляду за своїми батьками;

- зобов`язати тимчасово виконуючого обов`язків керівника ІНФОРМАЦІЯ_1 надати соціальну і матеріальну підтримку на період відсутності сина та заподіяну моральну шкоду у розмірі 10000000 грн.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2024 року позовну заяву повернуто позивачеві на підставі пункту 3 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2024 року, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанцї протиправно відмовлено йому у праві на звернення до суду, яке гарантоване Конституцією України.

Ухвалами колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.12.2024 та від 14.01.2025 відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідачем відзиву на апеляційну скаргу подано не було, що не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху як таку, що не відповідає вимогам статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України та встановлено позивачу десятиденний строк на усунення недоліків позовної заяви з дня отримання копії вказаної ухвали.

На виконанн вимог ухвали позивач подав позовну заяву в новій редації, в якій просив суд:

- встановити правосуб`єктність ІНФОРМАЦІЯ_2 , правомірність чи неправомірність дій працівників, які не надали можливості сину ОСОБА_2 , 1970 року народження, законного права на подачу письмової заяви до комісії на відстрочку від призову на військову службу згідно ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та примусово відправили на службу в ЗСУ;

- притягнути до кримінальної відповідальності за ст. 149 ККУ ТВО керівника ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є відповідальним за неправомірні дії ввірених йому службовців за викрадення, та примус до виконання обов`язків ОСОБА_2 , до яких він не готовий як цивільна людина, та позбавили його вільного волевиявлення як людини, та догляду за своїми батьками;

- зобов`язати ТВО керівника ІНФОРМАЦІЯ_2 надати соціальну і матеріальну підтримку на період відсутності сина та заподіяну моральну шкоду у розмірі 10000000 грн.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що жодним законом позивачу не надано право звертатись до суду в інтересах повнолітнього сина та письмові документи, які надають позивачу такі повноваження відсутні, тому ОСОБА_1 не може здійснювати адміністративні процесуальні права позивача, які йому не надані, тобто не має адміністративно-процесуальної дієздатності для подання наведеного позову в інтересах ОСОБА_2 .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист визначеним законом шляхом.

Стаття 171 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи: 1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність; 2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); 3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; 4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; 5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); 6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною другою статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі.

Вимоги до позовної заяви та доданих до неї документів визначені у статтях 160 і 161 Кодексу адміністративного судочинства України.

Як вбачається із матеріалів справи, залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги позивача щодо викрадення ОСОБА_2 та його повернення додому - не відповідають положенням частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому їх необхідно уточнити, оскільки виклад їх змісту не узгоджується із завданням адміністративного судочинства. Суд встановив, що позивачем ставляться вимоги про надання відстрочки від призову його повнолітньому сину - ОСОБА_2 , однак до позовної заяви не додано доказів та не зазначено про наявність у позивача повноважень на захист прав та інтересів особи, яка досягла повноліття.

Колегія суддів встановила, що позовна заява подана до суду першої інстанції та підписана ОСОБА_1 .

За ст. 42 Кодексу адміністративного судочинства України учасниками справи є сторони, треті особи. У справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Так, згідно з частиною першою статті 43 Кодексу адміністративного судочинства України здатність мати процесуальні права та обов`язки в адміністративному судочинстві (адміністративна процесуальна правоздатність) визнається за громадянами України, іноземцями, особами без громадянства, органами державної влади, іншими державними органами, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами, підприємствами, установами, організаціями (юридичними особами).

Адміністративна процесуальна правоздатність - абстрактна умова володіння всіма процесуальними правами і обов`язками, яка передбачає можливість конкретної особи стати суб`єктом конкретних процесуальних правовідносин, стати персоніфікованим носієм прав і обов`язків, передбачених законом для даного суб`єкта і даних правовідносин. Тому особою, що бере участь у справі, можуть бути лише особи, які володіють процесуальною правоздатністю.

Для особистої участі в адміністративній справі недостатньо володіти лише правоздатністю, необхідна ще й адміністративна процесуальна дієздатність, тобто здатність особисто здійснювати процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді.

Згідно з положеннями частини другої статті 43 Кодексу адміністративного судочинства України здатність особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки, у тому числі доручати ведення справи представникові (адміністративна процесуальна дієздатність), належить фізичним особам, які досягли повноліття і не визнані судом недієздатними, а також фізичним особам до досягнення цього віку у спорах з приводу публічно-правових відносин, у яких вони відповідно до законодавства можуть самостійно брати участь.

Таким чином, змістом адміністративної процесуальної дієздатності є здатність особисто здійснювати процесуальні права та обов`язки, або доручати такі свому представникові, яка породжує відповідні юридичні наслідки. Вона визнається за фізичними особами, які досягли повноліття, не визнані судом недієздатними, а також фізичним особам до досягнення цього віку у спорах з приводу публічно-правових відносин, у яких вони відповідно до законодавства можуть самостійно брати участь.

З наведеного випливає, що позивач має право лише особисто здійснювати свої права та обов`язки. Натомість, позивач не наділений повноваженнями на звернення до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до частини першої та частини другої статті 57 Кодексу адміністративного судочинства України представником у суді може бути адвокат або законний представник. У справах незначної складності та в інших випадках, визначених цим Кодексом, представником може бути фізична особа, яка відповідно до частини другої статті 43 цього Кодексу має адміністративну процесуальну дієздатність.

Згідно п. 1 частини першої статті 59 Кодексу адміністративного судочинства України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами, зокрема, довіреністю фізичної особи.

Довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або, у визначених законом випадках, іншою особою (ч. ст. 59 КАС України).

Так, суд апеляційної інстанції втсановив, що із предмету спору та позовних вимог вбачається, що ОСОБА_1 , не погоджуючись із порушенням конституційних прав на свободу волевиявлення, пересування, просить суд надати відстрочку від призову його повнолітньому сину - ОСОБА_2 . Позивач в обгрунтування своїх вимог стверджує, що дії працівників ІНФОРМАЦІЯ_1 не відповідають положенням статті 17, 29 та 64 Конституції України.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що згідно частини восьмої статті 59 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання представником до суду заяви, скарги, клопотання він додає довіреність або інший документ, що посвідчує його повноваження, якщо в справі немає підтвердження такого повноваження на момент подання відповідної заяви, скарги, клопотання.

Відповідно до статті 53 Кодексу адміністративного судочинства України у випадках, встановлених законом, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, державні органи, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до адміністративного суду із позовними заявами в інтересах інших осіб і брати участь у цих справах. При цьому Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, державні органи, органи місцевого самоврядування повинні надати адміністративному суду документи та інші докази, які підтверджують наявність визначених законом підстав для звернення до суду в інтересах інших осіб.

Проаналізувавши норми чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що звернення до суду передбачає, зокрема, надання суду належних доказів дійсної волі учасника справи, на уповноваження певної особи на представництво. Такі докази повинні виключати будь-які сумніви стосовно справжності та чинності такого уповноваження на момент вчинення певної процесуальної дії (докази повинні бути надані в оригіналі або у формі копії, якісно оформленої особою, що є учасником справи), а також стосовно охоплення такої дії дійсним колом повноважень, делегованих представнику. Представник повинен демонструвати повагу до суду, підтверджуючи наявність повноважень на представництво, а також не позбавляти довірителя права знати про дії представника.

Суд враховує, що Назарчук Ю.Г. в апеляційній скарзі зазначив, що його син ( ОСОБА_2 ) пропав безвісти в районі бойових дій.

Відповідно до положень частини першої статті 4 Закону України "Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин" особа набуває статусу такої, що зникла безвісти за особливих обставин, з моменту внесення про неї відомостей, що містяться у заяві про факт зникнення, до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, у порядку, передбаченому цим Законом, та вважається такою, що зникла безвісти за особливих обставин, з моменту подання заявником заяви про факт зникнення особи.

В матеріалах справи відсутні відомості з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин щодо ОСОБА_2 .

Письмові документи, які надають позивачу повноваження звертатись до суду в інтересах повнолітнього сина відсутні, а тому ОСОБА_1 не може здійснювати адміністративні процесуальні права позивача, які йому не надані, тобто не має адміністративно процесуальної дієздатності для подання позовної заяви в інтересах ОСОБА_2 .

Доводи апелянта про те, що позивач звернувся до суду за захистом свого права колегія суддів оцінює критичного, оскільки із позовних вимог ОСОБА_1 вбачвається протилежне.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить правових підстав для скасування ухвали суду першої інстанції від 04 листопада 2024 року, оскільки доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час розгляду апеляційної скарги.

Ухвала суду першої інстанції від 04 листопада 2024 року винесена з дотриманням норм процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2024 року у справі №712/10048/24 - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені статтями 328-331 КАС України.

Суддя - доповідач О.М. Кузьмишина

Судді Т.Р.Вівдиченко

Є.І.Мєзєнцев