Справа № 140/9316/24
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2025-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2025 рокуЛьвівСправа № 140/9316/24 пров. № А/857/27528/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Шинкар Т.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2024 року, прийняте суддею Шепелюк В.Л. у місті Луцьку, у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дії та бездіяльності протиправними,-

встановив:

ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (надалі ГУ ПФУ в Запорізькій області) про визнання протиправним рішення від 26 серпня 2024 №17 в частині призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 56 відсотків суддівської винагороди судді; зобов`язання здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 94 відсотки суддівської винагороди з 07 серпня 2024, зарахувавши до стажу судді: стаж роботи на посаді судді 23 роки 2 місяці 5 днів, період проходження строкової військової служби з 20 листопада 1977 до 14 грудня 1979 (2 роки 24 дні), половину строку навчання у Харківському юридичному інституті ім. Ф.Е. Дзержинського з 1 вересня 1982 до 29 червня 1986 (1 рік 10 місяців 29 днів), період роботи в органах прокуратури 13 років 1 місяць 2 дні, стаж роботи, вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді (стажист помічника прокурора Любомльського району Волинської області та стажист Горохівського районного суду Волинської області) 1 рік 9 місяців 27 днів.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2024 позов задоволено.

Суд виходив з того, що стажу, який дає ОСОБА_1 право на отримання довічного грошового утримання судді, належить зарахувати не тільки стаж безпосередньо перебування на посаді судді, а й час проходження строкової військової служби, половину строку навчання в Харківському юридичному інституті, час роботи в органах прокуратури та стажистом в органах прокуратури та суді.

Отже, загальний строк стажу судді, який органу Пенсійного фонду України належало брати до уваги під час розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення щомісячного довічного гpoшового утримання, становить 42 роки 0 місяців 27 днів.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ГУ ПФУ в Запорізькій області подало апеляційну скаргу. Вважає, що вказане судове рішення прийняте із неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд І інстанції дійшов помилкового висновку у наявності підстав для зарахування до стажу роботи на посаді судді для обчислення (розрахунку) щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці періоду проходження строкової військової служби, половини строку навчання у ВУЗі, роботи в органах прокуратури, стажиста помічника прокурора, стажиста районного суду.

Відповідно до частини 3 статті 142 Закону №1402-VIII при обчисленні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці позивачу має враховуватись стаж його роботи на посаді судді - 23 роки 01 місяць 01 день, а, відповідно, відсоткове значення суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, становить 56%, що судом І інстанції не було встановлено.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в позові.

ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано виснував, що в розглядуваній справі при обчисленні стажу роботи на посаді судді підлягають застосуванню норми законодавства, які були чинними на день призначення, та окрім, наведених в апеляційній скарзі приписів Закону України «Про судоустрій та статус суддів», правильно застосував положення інших нормативно-правових актів.

Наголошує, що зроблені у судовому рішенні висновки відповідають сталим правовим позиціям Верховного Суду, викладеним, зокрема, в постанові від 8 вересня 2022 (справа № 380/10696/21) та в постанові від 22 листопада 2018 (справа № 901/805/18).

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, приходить до наступного.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд у повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Указом Президента України від 16 травня 2001 №311/2001, ОСОБА_1 було призначено на посаду судді Горохівського районного суду Волинської області (а.с.29), постановою Верховної Ради України від 05 жовтня 2005 №210-V його було обрано безстроково на посаду судді того ж районного суду (а.с.14).

Постановою Верховної Ради України від 22 травня 2008 №301-VІ позивача було обрано безстроково на посаду судді Волинського окружного адміністративного суду (а.с.15-16).

06 серпня 2024 рішенням №2391/0/15-24 Вища рада правосуддя звільнила ОСОБА_1 у відставку (а.с. 17-19).

Зі змісту цього рішення вбачається, що стаж роботи ОСОБА_1 на посаді судді станом на дату ухвалення Вищою радою правосуддя рішення становить 42 роки 27 днів. Також згідно з рішенням від 06 серпня 2024 №2391/0/15-24 з посиланням на частину другу статті 137 Закону №1402-VIII (у редакції, яка діє з 05 серпня 2018), абзац четвертий пункту 34 розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону №1402-VIII, частину першу статті 7, частину четверту статті 43 Закону України від 15 грудня 1992 №2862-ХІІ «Про статус суддів» (далі - Закон №2862-ХІІ), абзац другий статті 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 №584/1995 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів», до стажу позивача, що дає право для звільнення у відставку, зараховано стаж роботи на посаді судді (23 роки 02 місяців 05 днів); період проходження строкової військової служби з 20 листопада 1977 до 14 грудня 1979 (2 роки 24 дні); половину строку навчання у Харківському юридичному інституті ім. Ф.Е. Дзержинського з 1 вересня 1982 до 29 червня 1986 (1 рік 10 місяців 29 днів); період роботи в органах прокуратури 13 років 1 місяць 2 дні; стаж роботи, вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді (стажист помічника прокурора Любомльського району Волинської області та стажист Горохівського районного суду Волинської області) 1 рік 9 місяців 27 днів.

Відтак загальний стаж роботи судді ОСОБА_1 (станом на дату ухвалення Вищою радою правосуддя рішення), що дає йому право на відставку, становить 42 роки 27 днів.

Станом на 06 серпня 2024 розмір суддівської винагороди ОСОБА_1 становив 124858,80 грн (а.с.8).

16 серпня 2024 позивач звернувся у сервісний центр (місто Горохів) Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області із заявою про призначення довічного щомісячного грошового утримання судді (а.с.43).

Рішенням ГУ ПФУ України в Запорізькій області від 26 серпня 2024 №17 ОСОБА_1 призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 56 відсотків суддівської винагороди, починаючи з 07 серпня 2024 з огляду на стаж судді у 23 роки 1 місяць 1 день (а.с.20).

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначає Закон України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (надалі як і раніше - Закон №1402-VIII).

Пунктом 2 розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII визнано таким, що втратив чинність з дня набрання чинності цим Законом, Закон України від 07 липня 2010 №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі як і раніше - Закон №2453-VI), крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 цього розділу.

Згідно з частиною третьою статті 142 Закону №1402-VIII щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшуєтеся на два відсотки грошового утримання судді.

Пунктом 25 розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII встановлено, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу. В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону №2453-VI. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

Рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 № 2-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 25 розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону №1402-VIII зі змінами.

Відповідно до абзацу 4 пункту 34 Розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону №1402-VIII судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що при обчисленні стажу роботи на посаді судді підлягають застосуванню норми законодавства, які були чинними на день призначення (обрання) відповідного судді.

Відповідно до частини першої статті 120 Закону №2453-VI суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Згідно із приписами статті 135 Закону №2453-VI до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Відповідно до пункту 11 Перехідних положень Закону №2453-VI (в чинній до 28 березня 2015) судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

До набрання чинності Законом №2453-VI зазначені правовідносини регулювались Законом України від 15 грудня 1992 №2862-ХІІ «Про статус суддів» (надалі - Закон №2862-ХІІ), на підставі якого ОСОБА_1 був вперше призначений на посаду судді.

Згідно із частиною першою статті 43 Закону №2862-ХІІ кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов`язків за власним бажанням або у зв`язку з закінченням строку повноважень.

Абзацом 2 частини четвертої цієї статті Закону №2862-ХІІ передбачено, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах судців і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

В період дії положень статті 43 Закону №2862-ХІІ правове регулювання поняття стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, було додатково врегульовано і іншими нормативно-правовими актами.

Зокрема, за змістом статті 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 за №584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» (втратила чинність 20 березня 2008), чинної на час набуття позивачем стажу роботи безпосередньо на посаді судді 10 років, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Згідно з пунктом 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 №865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Колегія суддів зауважує, що Верховним Судом неодноразово висловлювалася позиція щодо обрахунку стажу судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання, зокрема, у постановах від 9 листопада 2018 справі №243/4794/17, від 11 грудня 2018 у справі №522/5168/17, від 30 січня 2020 у справі №592/3694/17, Суд зазначив, що законодавством, яке діяло на момент набрання чинності Законом №2453-VI, призначення позивача на посаду, було передбачено право судді на зарахування до стажу, який дає право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів, календарного періоду проходження строкової військової служби, а також часу роботи на посадах прокурорів і слідчих. Стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання, є єдиним, обраховується та встановлюється (з`ясовується) Вищою радою правосуддя при розгляді заяви про відставку (прийнятті рішення про звільнення) і застосовується, як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру.

Зазначена позиція була також підтримана Верховним Судом у постанові від 08.09.2022 у справі №380/10696/21.

Таким чином, як вірно звернув увагу суд першої інстанції, до стажу, який дає ОСОБА_1 право на отримання довічного грошового утримання судді, належить зарахувати не тільки стаж безпосередньо перебування на посаді судді (23 роки 2 місяці 5 днів, тоді як пенсійним органом помилково визначено стаж судді у 23 роки 1 місяць 1 день), а й час проходження строкової військової служби, половину строку навчання в Харківському юридичному інституті, час роботи в органах прокуратури та стажистом в органах прокуратури та суді.

ОСОБА_1 проходив строкову військову службу з 20 листопада 1977 до 14 грудня 1979 (а.с. 30-32). З 01 вересня 1982 до 29 червня 1986 навчався за денною формою в Харківському юридичному інституті ім. Ф.Е. Дзержинського (а.с.33).

Отже до стажу роботи позивача, який надає останньому право на звільнення у відставку підлягає зарахуванню половина строку навчання, що становить 1 рік 10 місяців 29 днів та період проходження строкової військової служби 02 роки 24 дні.

Частиною другою статті 137 Закону №1402-VІІІ (у редакції, яка діє з 05 серпня 2018) встановлено, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

Системний аналіз вказаної норми в її взаємозв`язку з абзацом четвертим пункту 34 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1402-VІІІ дає підстави для висновку що з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про статус суддів та судоустрій»» у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Вищий антикорупційний суд», яким внесено зміни до статті 137 Закону №1402-VІІІ, суддям додатково до стажу роботи на посаді судді, підлягає зарахуванню стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 22 листопада 2018, яка залишено без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2019 у справі №9901/805/18, відповідно до якого частину другу статті 137 Закону №1402-VІІІ (у редакції, яка діє з 05 серпня 2018) потрібно тлумачити таким чином, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) судді у сфері права, який вимагався законом як мінімальний для набуття таким суддею права на призначення на посаду судді на дату такого призначення, оскільки вказана норма закону призвела до покращення правового становища суддів, надавши можливість зарахувати до стажу роботи на посаді судді їхній стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) у сфері права тривалістю, яка вимагалася законом для призначення на посаду судді станом на дату призначення їх на посаду.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про статус суддів», яка була чинною на час призначення ОСОБА_1 на посаду судді, суддею міг бути громадянин України, який має вищу юридичну освіту та стаж роботи у галузі права не менше як три роки.

Згідно з копією трудової книжки (а.с. 23-28) після здобуття повної вищої освіти до призначення на посаду судді ОСОБА_1 з 30 червня 1986 по 28 червня 1987 працював стажистом помічника прокурора прокуратури Любомльського району Волинської області (11 місяців 28 днів) та з 02 серпня 2000 по 31 травня 2001 стажистом Горохівського районного суду Волинської області (9 місяців 29 днів).

Статтею 56 Закону України від 5 листопада 1991 №1789-ХІІ «Про прокуратуру» визначено, що під поняттям прокурор слід розуміти: Генеральний прокурор України та його заступники, підпорядковані прокурори та їх заступники, старші помічники і помічники прокурора, начальники управлінь і відділів, їх заступники, старші прокурори і прокурори управлінь і відділів, які діють у межах своєї компетенції.

Отже з огляду на положення зазначеної норми Закону №1789-ХІІ та абзацу другого частини четвертої статті 43 Закону №2862-ХІІ вірним є висновок суду першої інстанції про те, що до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку, підлягає зарахуванню стаж роботи ОСОБА_1 на посадах стажиста помічника прокурора Любомльського району Волинської області та стажиста Горохівського районного суду Волинської області, який становить 1 рік 9 місяців 27 днів.

Відповідно до записів трудової книжки з 29 червня 1987 до 1 серпня 2000 позивач обіймав посади помічника прокурора Любомльського району Волинської області, помічника прокурора, старшого помічника прокурора Горохівського району Волинської області (13 років 1 місяць 2 дні).

Отже, загальний строк стажу судді, який органу Пенсійного фонду України належало брати до уваги під час розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення щомісячного довічного гpoшового утримання, становить 42 роки 0 місяців 27 днів, а саме:

- стаж роботи на посаді судді 23 роки 2 місяці 5 днів;

- період проходження строкової військової служби з 20 листопада 1977 до 14 грудня 1979 (2 роки 24 дні);

- половину строку навчання у Харківському юридичному інституті ім. Ф.Е. Дзержинського з 1 вересня 1982 до 29 червня 1986 (1 рік 10 місяців 29 днів);

- період роботи в органах прокуратури 13 років 1 місяць 2 дні;

- стаж роботи, вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді (стажист помічника прокурора Любомльського району Волинської області та стажист Горохівського районного суду Волинської області 1 рік 9 місяців 27 днів.

Із цього переліку екстериторіальний орган Пенсійного фонду України зарахував лише стаж на посаді судді, при обрахунку допустив помилку, замість роботи на посаді судді 23 роки 2 місяці 5 днів, вказав 23 роки 1 місяць 1 день та протиправно не зарахував до стажу судді решту часу перебування на відповідних посадах в органах прокуратури, навчання, військовій службі, стажування, як це передбачено вищенаведеним законодавством.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що з урахуванням приписів частини третьої статті 142 Закону №1402-VIII щомісячне довічне грошове утримання позивача як судді у відставці має виплачуватись в розмірі 94 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді: 50 відсотків як базовий рівень та 44 відсотків за 22 повних років понад базових 20 років стажу на посаді судді.

Колегія суддів зазначає, що обґрунтування апеляційної скарги жодним чином не спростовує висновків суду першої інстанції, які базуються на позиціях Верховного Суду, що з урахуванням вимог КАС України є обов`язковими до застосування.

Апеляційний суд при прийнятті даного рішення також застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №303-A, п. 29).

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області залишити без задоволення.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2024 року у справі №140/9316/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Т. І. Шинкар