Справа № 300/6065/24
Суддя: Главач І.А.
Дата ухвалення: 2025-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"16" січня 2025 р. справа № 300/6065/24
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Главача І.А., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання неправомірними дії та скасування рішення, зобов`язання до вчинення дій,
ОСОБА_1 (надалі, також - позивач, ОСОБА_1 ), в інтересах якої діє Комарницький Едуард Григорович, звернулася в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (надалі, також відповідач 1, ГУ ПФУ в Івано-Франківській області), Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (надалі, також відповідач 2, ГУ ПФУ в Дніпропетровській області), в якому просить:
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області з 02.08.2023 призначити та здійснити нарахування й виплату ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.08.2024 даний позов залишено без руху у зв`язку з невідповідністю вимогам статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а позивачу надано строк для усунення недоліків.
Представник позивача у вказаний строк недоліки позовної заяви усунув.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду 30.08.2024 відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників справи, згідно із правилами, встановленими статтею 262 КАС України.
12.09.2024 представником ГУ ПФУ в Івано-Франківській області скеровано суду відзив на позов із викладом заперечень щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, в якому, серед іншого, зауважено, що з позовом про скасування рішення ГУ ПФУ у Дніпропетровській області від 10.08.2023 позивач звернулася лише 26.07.2023, тобто з пропуском строку встановленого статтею 122 КАС України. Тому, наявні правові підстави для застосування строків позовної давності у даному спорі та наслідків їх пропущення, передбачених статтею 123 КАС України.
01.10.2024 ГУ ПФУ в Дніпропетровській області через систему "Електронний суд" скерувало суду відзив на позовну заяву. Так, представник відповідача 2 вказала, що не погоджується із заявленими позовними вимогами з підстав викладених у відзиві, просить суд в задоволені позову відмовити.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11.11.2024 в задоволенні клопотання представника позивача про поновлення строку на подання заяви про зміну предмету позову відмовлено. Заяву представника позивача про зміну предмету позову від 28.10.2024 повернуто заявнику без розгляду.
Копію ухвали про залишення позовної заяви в частині заявлених позовних вимог від 12.11.2024 доставлено до електронного кабінету представника позивача 18.11.2024 о 03:09 год., що підтверджується довідкою про доставку електронного листа відповідального працівника.
Станом на 09.01.2025 вимоги ухвали суду про залишення позовної заяви без руху позивачем (представником позивача) не виконані, заяв (клопотань) на виконання ухвали не надано, недоліків позовної заяви не усунуто.
Головуючий суддя Главач І.А. по даній адміністративній справі перебував у відпустці з 18.12.2024 по 07.01.2025 згідно наказу №284-В від 02.12.2024, у зв`язку з чим, строк розгляду справи продовжено.
Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши докази і письмові пояснення, викладених у заявах по суті справи, встановив наступне.
ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 , 02.08.2023 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення мені пенсії за віком на пільгових умовах.
Після опрацювання системою поданої заяви, згідно принципу екстериторіальності органом, що призначає пенсію, визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.
- до пільгового стажу не враховано період роботи по Списку №1 на Долинській бавовнянопрядильній фабриці з 21.07.1988 по 19.04.1994 на посаді прядильниці 5-го розряду у крутильно-мотальному цеху. Документи від 05.12.2022 №544/04-01/Г-34 були направлені на розгляд Комісії з питання підтвердження пільгового стажу роботи при Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області;
- до страхового стажу роботи не враховано періоди роботи в Туркменістані з 01.03.1993-13.10.2008 згідно довідки №954 від 13.10.2021, оскільки завірена печаткою, яка потребує перекладу. Зарахування вказаного періоду можливе на підставі отриманих від відповідного фонду держави, формулярів про підтвердження трудового стажу.
Надалі, рішенням Комісії при Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 19.02.2024 про результати розгляду заяви ОСОБА_1 про підтвердження періодів роботи, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах відмовлено у підтвердженні стажу роботи ОСОБА_1 на пільгових умовах як робітниці текстильного виробництва у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 12.10.1992 №583, оскільки в первинних документах вона значиться за прізвищем ОСОБА_3 , що не відповідає паспортним даним.
Беручи до уваги, ухвалу від 09.01.2025, судом розглянуто та надано оцінку позовним вимогам в частині визнання протиправним та скасування рішення комісії при Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області №1 від 19.02.2024.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в редакції, чинній на момент врегулювання спірних правовідносин.
Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Згідно з положеннями статті 4 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, одним з видів загальнообов`язкового державного соціального страхування є пенсійне страхування. При цьому відносини, що виникають за цим видом соціального страхування, регулюються законами, прийнятими відповідно до цих Основ.
Водночас, у пункті 5 рішення №8-рп/2005 від 11.10.2005 Конституційний Суд України зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист.
За приписами пунктів 1, 6 частини 1 статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Відповідно до вимог ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бу ти обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Спірні правовідносини в даній справі врегульовано Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XІІ (надалі, також Закон № 1788-ХП), Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (надалі, також Закон № 1058-IV).
Відповідно до частини першої ст. 1 Закону № 1788-ХІ1 громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Згідно з частиною першою статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягни встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.
За визначенням, наведеним у ст. 1 Закону № 1058-IV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкової о державного пенсійного страхування, яку Отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Частиною першою статті 9 Закону № 1058-ІV визначено, що відповідно до нього Закону в солідарній системі призначаються гак і пенсійні виплати: 1) пенсія за віком: 2) пенсія по інвалідності: 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Відповідно до статті 10 Закону № 1058-IV особі, яка мас одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Особі, яка має право на довічну пенсію, призначається один з видів довічної пенсії за її вибором.
Згідно статтею 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, то діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених па підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Тобто, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону, за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Згідно з пунктом "є" ст. 13 Закону № 1788-ХІІ у редакції до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 № 213-VIIІ (надалі, також Закон № 213-VIIІ) на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи робітниці текстильного виробництва, зайняті па верстатах і машинах, - за списком виробництв і професій, затверджуваним у порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України, - після досягнення 55 років і при стажі зазначеної роботи не менше 20 років.
Законом № 213-VIIІ внесено зміни: збільшено страховий стаж та запроваджено правила поетапного збільшення показника вікового цензу. Даний Закон набув чинності з 01.04.2015.
Отже, після набуття чинності нормами Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" правила призначення пенсій робітникам текстильного виробництва регламентувались п. "є" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
Такий стан правового регулювання існував до набрання чинності Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 03.10.2017 № 2148-VІII, яким текст Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" доповнений, зокрема, ст. 114, згідно з частиною шостою пункту 2 якої право па пенсію за віком па пільгових .умовах незалежно від місця останньої роботи мають робітники текстильного виробництва, зайнятим на верстатах і машинах, - за списком виробництв і професій, затвердженим у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, - після досягнення 55 років і за наявності стажу зазначеної роботи не менше 20 років.
Водночас, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 03.10.2017 № 2148-VІII у новій редакції викладений п.2. розділу XV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", де передбачалось, шо пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, па роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, па посадах, що дають право на призначення пенсії за віком па пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.
До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону.
Отже, з 01.10.2017 правила призначення пенсій на пільгових умовах регламентувались, одночасно двома законами, а саме: п. "є" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" v редакції Закону України від 02.03.2015 № 213- V111 та частиною шостою пункту 2 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2148-VІII.
Правила згаданих законів були повністю уніфікованими (ідентичними).
Такий стан правового регулювання існував до прийняття Конституційним Судом України рішення від 23.01.2020 № 1 -р/2020 "У справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень розділу І, пункту 2 розділу III "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII" (надалі Рішення).
Пунктом 1 резолютивної частини цього Рішення визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-ХІІ зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII.
Відповідно до пункту 2 резолютивної частини вказаного Рішення стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5листопада 1991 року № 1788-ХІІ зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Згідно з пунктом 3 резолютивної частини Рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення'' від 5 листопада 1991 року №1788-ХІІ в редакції до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VІІІ для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року па посадах, визначених у вказаних нормах, а саме:
"Нa пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно віл місця останньої роботи:
є) робітниці текстильного виробництва, зайняті па верстатах і машинах, - за списком виробництв і професій, затверджуваним у порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України, - після досягнення 50 років і при стажі зазначеної роботи не менше 20 років:".
З огляду на викладене з 23.01.2020 в Україні існують два закони, які одночасно регламентують правила призначення пільгової пенсій, а саме: п. "є" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у редакції до внесення змін згідно Закону України від 02.03.2015 № 213-VIII та п. 6 ч. 2 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2148-VІІІ.
Дане, питання щодо визначення способу подолання зазначеної колізії було предметом розгляду Великою Палатою Верховного Суду у зразковій справі № 360/3611/20.
У постанові Великої Палали Верховного Суду від 03 листопада 2021 року зазначено, що на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону України "Про пенсійне забезпечення" з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року № І-р/2020 з одного боку, та Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" - з іншого в частині віку набуття права па пенсію па пільгових умовах. Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин. Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу якості закону, передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав .людини від 14 жовтня 2010 року у справі Щокін проти України).
У разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
У зв`язку з цим, Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що в цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону України "Про пенсійне забезпечення" з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року № 1-р/2020, а не Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій".
Таким чином, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не Закону № 1058-ІV.
Отже, з огляду на наведене, до даних спірних правовідносин належить застосувати п. "є" ст. 13 Закону № 1788-ІІ у редакції до Закону № 213-VIII, відповідно до якої позивач має право на пенсію за віком на пільгових умовах, незалежно від місця останньої роботи оскільки працювала робітницею текстильного виробництва, зайнятою на верстатах і машинах, - за списком виробництв і професій, затверджуваним у порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України, - після досягнення 50 років і при стажі зазначеної роботи не менше 20 років.
Списком текстильних виробництв і професій, робота на яких дає робітникам право на пенсію за віком після досягнення 50 років і при стажі зазначеної роботи не менше 20 років, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 року № 583, передбачена професія прядильник.
Згідно зі ст. 62 "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Відповідно до п. 2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджених наказом Мінпраці України, Мінюсту України. Мінсоцзахисту України від 29.07.1993 № 58 до трудової книжки вносяться, зокрема, відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення, а відповідно до п. 2.14 Інструкції, якщо працівник мас право на пенсію за віком на пільгових умовах, запис у трудовій книжці робиться на підставі наказу, виданого за результатами атестації робочих місць, і має відповідати найменуванню Списків виробництв, робіт, професій, посад і покійників, що дають право на пільгове пенсійне забезпечення.
Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Нa виконання зазначеного закону постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності і рутової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637), який передбачає, що за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Згідно пункту 20 Порядку № 637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці маг бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада: характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні доку менти за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.
Таким чином, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а уточнюючі довідки підприємств необхідні в разі відсутності відповідних відомостей у гру довій книжні.
Згідно відомостей трудової книжки серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 , в період з 21.07.1988 по 19.04.1994 працювала в Долинській бавовнопрядильній фабриці па посаді "прядильника", а з 19.04.1994 (згідно наказу № 54 від 19.04.1994) була звільнена по переведенню в Бавовнопрядильну фабрику м. Сейди.
Крім того, спірний період роботи з 21.07.1988 по 19.04.1994 в Долинській бавовнопрядильній фабриці підтверджується архівними довідками від 05.12.2022 №544/04-01/Г-34 (про стаж роботи) та №545/04-01/Г-34 (про заробітну плату).
Так, згідно оскаржуваного рішення, Комісією при ГУ ПФУ в Івано-Франківській області відмовлено у підтвердженні стажу ОСОБА_1 на пільгових умовах як робітниці текстильного виробництва у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 12.10.1992 № 583, оскільки в первинних документах вона значиться за прізвищем " ОСОБА_2 онова", що не відповідає паспортним даним.
Так, як встановлено судом, прізвище позивача згідно паспорта громадянина України № НОМЕР_2 від 27.10.2022 зазначено " ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Втім, трудова книжка НОМЕР_1 від 23.07.1988 видана на прізвище " ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Архівні довідки про стаж роботи та заробітну плату в Долинській бавовнопрядильній фабриці у період з 21.07.1988 по 19.04.1994 також видані на прізвище " ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Разом з цим, суд зазначає, що трудова книжка НОМЕР_1 від 23.07.1988 містить всі необхідні записи, які засвідчені роботодавцем, які дають можливість встановити дату прийняття та звільнення з роботи, місце роботи та накази на підставі яких позивач була прийнята на таку роботу за спірний період, такі записи є чіткими та послідовними, без перекреслень та виправлень.
Більше того, відповідачами не заперечується факт належності позивачу трудової книжки серії НОМЕР_1 від 23.07.1988, позаяк їй зараховано до страхового стажу за даними цієї ж трудової книжки період роботи з 21.07.1988 по 19.04.1994 в Долинській бавовнопрядильній фабриці.
Суд також звертає увагу, що така невідповідність в зазначенні прізвища позивача є формальною неточністю, яка за загальним правилом, не може бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.
Суд зауважує ту обставину, що діловодство в радянські часи велося російською мовою, через що могла допускатися плутанина в написанні імен, прізвищ, по батькові, зокрема при перекладі з російської мови на українську і навпаки.
В свою чергу, відповідачами не надано жодного доказу на підтвердження того, що спірний запис у трудовій книжці є недійсним чи того, що трудова книжка не належить позивачеві.
Суд наголошує, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, зокрема за неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки, іншої документації з вини адміністрації підприємства, що не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.
Така правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 21.02.2018 року по справі №687/975/17, у якій зазначено, що на особу не може перекладатися тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.
Відтак, наведені аргументи відповідачем у відзиві на позов щодо необхідності встановлення факту, що має юридичне значення належності йому диплому, свідчать про надмірну формальність.
Суд також враховує, що аналіз змісту зазначених документів свідчить про те, що допущено граматичну помилку, знову ж таки у зв`язку з різним написанням прізвища позивача в українській та російській транскрипції, а отже не виникає зайвих сумнівів, що вказані документи належать саме ОСОБА_1 , та видані на її ім`я, оскільки містять додаткові ідентифікуючі дані, дата народження, ім`я, по батькові, що дає підстави стверджувати що всі вони стосуються однієї особи, а саме ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Не зарахування спірного стажу буде суперечити принципу правової визначеності, оскільки в п.3.1 Рішення Конституційного Суду України (Справа №1-25 2010 від 29 червня 2010 року) зазначено, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення них обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто, обмеження будь- якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.
Право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його/її трудовій книжці.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідачем 1 протиправно не підтверджено та не зараховано до страхового стажу позивача період роботи з 21.07.1988 по 19.04.1994 в Долинській бавовнопрядильній фабриці, оскільки такий має бути зарахований, з огляду на вищевикладене. Як наслідок, спірне рішення Комісії при Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області №1 від 19.02.2024 підлягає до скасування.
Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.
У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (пункт 1); обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (пункт 3); безсторонньо (пункт 4); добросовісно (пункт 5); з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації (пункт 7); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (пункт 8); своєчасно, тобто протягом розумного строку (пункт 10).
Закріплений у частині першій статті 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини другої статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
За змістом частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у спірному випадку пенсійний орган не діяв на підставі закону, із урахуванням усіх обставин, які мають значення для вірного вирішення порушеного позивачем питання, у зв`язку із чим позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.
Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому, суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, то в силу вимог частини 3 статті 139 КАС України, за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на користь позивача підлягає стягненню частина сплаченого нею судового збору у розмірі 605,60 грн.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
УХВАЛИВ:
Позов задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Комісії при Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області № 1 від 19.02.2024 про відмову в підтвердженні ОСОБА_1 стажу роботи.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Представнику позивача та відповідачам рішення надіслати через підсистему "Електронний суд".
Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ "Мої справи".
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи:

позивач ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 );

відповідач 1 Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (, вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018);

відповідач 2 Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (, вул. Набережна Перемоги, 26, м. Дніпро, 49094).

Суддя Главач І.А.