Справа № 160/7225/24
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2025-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

13 січня 2025 року м. Дніпросправа № 160/7225/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Білак С.В., Чабаненко С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Федорчука Кирилла Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 травня 2024 року в адміністративній справі №160/7225/24 (головуючий суддя І-ї інстанції - Рищенко А.Ю.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач 19.03.2023 року звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до ГУ ДПС у Дніпропетровській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 28.12.2023 року №1-0465-UA0033698.

В обґрунтування позову зазначено, що відповідачем розраховано податок на об`єкт нерухомого майна, якими володіє позивач, а саме на автостоянку. Позивач є фізичною особою-підприємцем та платником єдиного податку. Вказує, що автостоянка використовується ним у власній господарській діяльності, в оренду чи інше право користування третім особам не передавалась. На підставі приписів підпункту «е» 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України не є об`єктом оподаткування об`єкти нежитлової нерухомості, які використовуються суб`єктами господарювання малого та середнього бізнесу, що провадять свою діяльність у тимчасових спорудах для здійснення підприємницької діяльності та/або в малих архітектурних формах та на ринках. Вважає, що податкове повідомлення-рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 травня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав, наведених в позові.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції є не обґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права. Апелянт вказує, що судом першої інстанції неправильно встановлено обставини у справі, вважає, що згідно із проведеною технічною інвентаризацією об`єкта нерухомого майна автостоянки, розташованої по АДРЕСА_1 , її споруди є малими архітектурними формами.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подав.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу, встановила наступне.

Позивач - ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) зареєстрований як фізична особа-підприємець з 27.07.2005 року. Основним видом діяльності згідно з ЄДРПОУ є допоміжне обслуговування наземного транспорту (код 52.21), перебуває на податковому обліку в органах ДПС України (а.с.15-21).

Відповідач - Головне управління ДПС у Дніпропетровській області є суб`єктом владних повноважень, який в даних правовідносинах реалізує надані йому Податковим кодексом України повноваження.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №364350810 позивач є власником нежитлового приміщення - автостоянка, яка складається з: літ. А-1 - будівля охорони, загальною площею 16,2 кв.м; літ. В-1 - будівля охорони, загальною площею 5,5 кв.м; літ. Б - ангар, загальною площею кв.м; літ. Г - нежитлове приміщення, загальною площею 21,1 кв.м; літ. Д - нежитлове приміщення, загальною площею 21,1 кв.м; літ. Е - нежитлове приміщення, загальною площею 21,1 кв.м; літ. Ж - нежитлове приміщення, загальною площею 21,1 кв.м; літ. З - нежитлове приміщення, загальною площею 23,9 кв.м; літ. К - навіс; літ. Л - навіс; літ. М - навіс; літ. Н - навіс; літ. О - навіс; №1-3 - огорожа; І - замощення.

На підставі даних інформаційної системи 28.12.2023 року Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області в автоматичному режимі сформовано податкове повідомлення-рішення №1-0465-UA0033698, яким визначено позивачу суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами-підприємцями, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості у розмірі 4225,00 грн. за 2022 рік.

02.02.2024 року позивач оскаржив вказане податкове повідомлення-рішення в адміністративному порядку до Державної податкової служби України.

Рішенням ДПС України від 20.02.2024 року №4500/6/99-00-06-01-03-06 у задоволенні скарги відмовлено з тих підстав, що згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, об`єкт нежитлової нерухомості (автостоянка) не відноситься до тимчасових споруд чи малих архітектурних форм, натомість відповідно до підпункту «г» підпункту 14.1.129 прим. 1 підпункту 14.1.29 пункту 14.1 статті 14 ПК України криті автомобільні стоянки віднесено до категорії: гаражі. Отже, відсутні підстави для застосування підпункту «е» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України при нарахуванні податку на зазначений вище об`єкт нерухомого майна.

Не погодившись із податковим повідомленням-рішенням, позивач оскаржив таке рішення до суду.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до частини першої статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Правовідносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються нормами Податковим кодексом України.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року №71-VIII, який набрав чинності 01.01.2015 року, запроваджено новий місцевий податок - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до підпункту 10.1.1 пункту 10.1 ПК України податок на майно належить до місцевих податків.

Згідно з підпунктом 265.1.1 пункту 265.1 статті 265 ПК України податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України встановлено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно з підпунктами 266.3.1, 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Підпунктом 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України визначено, що ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Підпунктом 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 ПК України встановлено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Згідно з підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України податкове/ податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Отже, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є однією із складових податку на майно і належить до місцевих податків, визначених статтею 10 Податкового кодексу. Податок сплачується за місцем розташування об`єкта/об`єктів оподаткування і зараховується до відповідного бюджету згідно з положеннями Бюджетного кодексу. Платниками податку на нерухомість є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, у власності яких перебуває відповідне майно.

Водночас, підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України закріплено перелік об`єктів, які не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, до яких, зокрема віднесено:

е) об`єкти нежитлової нерухомості, які використовуються суб`єктами господарювання малого та середнього бізнесу, що провадять свою діяльність у тимчасових спорудах для здійснення підприємницької діяльності та/або в малих архітектурних формах та на ринках.

Таким чином, застосування підпункту «е» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу можливе у разі дотримання одночасно обов`язкових умов:

- об`єктний склад: об`єкти нежитлової нерухомості.

- суб`єктній склад: суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу.

- місце проведення діяльності: у тимчасових спорудах для здійснення підприємницької діяльності та/або в малих архітектурних формах та на ринках.

Суд першої інстанції правильно визначив, що приписи підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України свідчать про те, що законодавець у кожному підпункті (від «а» до «л») передбачив чіткі умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню.

Аналіз пункту «е» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України свідчить, що однією з істотних умов для звільнення від оподаткування відповідно на підставі цього пункту є ознака місця здійснення діяльності власником нерухомого майна - у тимчасових спорудах для здійснення підприємницької діяльності та/або в малих архітектурних формах та на ринках.

Вказана правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 21.12.2022 року у справі №520/4333/2020.

Відповідно до матеріалів справи, позивач є власником нежитлової нерухомості автостоянки, розташованої по АДРЕСА_1 .

Згідно підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України об`єкти нежитлової нерухомості - це будівлі, приміщення, що не віднесені, відповідно до законодавства, до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють, зокрема, «г» гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що автостоянка є об`єктом нежитлової нерухомості, а отже є об`єктом оподаткування в розумінні норм ПК України.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на технічну інвентаризацію об`єкта нерухомого майна - автостоянки, розташованої по АДРЕСА_1 (паспорт виготовлено 28.09.2020 року), зазначає, що така автостоянка є спорудою малої архітектурної форми, а тому відповідно до підпункту «е» 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України не є об`єктом оподаткування.

Колегія суддів не приймає такі посилання до уваги з наступних підстав.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Згідно тексту позову та доданих до нього доказів, технічна інвентаризація об`єкта нерухомого майна - автостоянки, розташованої по АДРЕСА_1 , не була підставою позовних вимог. І такі вимоги у встановлений КАС України спосіб позивачем в суді першої інстанції не змінювались та не доповнювались.

Відповідно до частини 8 статті 79 КАС України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Вказаний вище паспорт технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна - автостоянки, розташованої по АДРЕСА_1 до адміністративного позову та під час розгляду справи судом першої інстанції позивачем не надавався, а відтак судом першої інстанції не досліджувався. Апеляційна скарга не містить обґрунтувала неможливісті подання позивачем вказаного доказу (який існував з 2020 року) до суду першої інстанції з причин, що не залежали від позивача.

Відтак, доданий до апеляційної скарги паспорт технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна - автостоянки, розташованої по АДРЕСА_1 , апеляційним судом до розгляду не приймається.

Крім того, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №364350810 нерухомого майна - автостоянки, розташованої по АДРЕСА_1 дані щодо типу об`єкта вказаного об`єкта не вносились, в тому числі і на підставі вказаного вище «паспорта».

Враховуючи наведені вище обставини в їх сукупності, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Федорчука Кирилла Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 травня 2024 року в адміністративній справі №160/7225/24 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 травня 2024 року в адміністративній справі №160/7225/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Білак

суддя С.В. Чабаненко