Справа № 307/5280/24
Суддя: Бобрушко В. І.
Дата ухвалення: 2025-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 307/5280/24
Провадження № 2-а/307/60/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2025 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Бобрушко В.І. при секретарі Голубка Н.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Тячів адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання протиправною та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності. Позовні вимоги мотивує тим, що постановою начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 від 18 листопада 2024 року за №3845 на нього накладено адміністративне стягнення за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 210-1 КУпАП, у вигляді штрафу в розмірі 8500 гривень. Відповідно до обставин правопорушення викладених у вищенаведеній постанові, його притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що: «18 листопада 2024 року о 10 год. 00 хв. встановлено, що на виконання розпорядження Тячівської РДА РВА від 07 лютого 2024 року №11 «Про стан військового обліку на території Тячівського району у 2023 році та завдання щодо його поліпшення на 2024 рік», відповідальною особою за ведення військового обліку в КНП «Углянська лікарня» є ОСОБА_1 , яким не подано списки персонального військового обліку до 25 січня 2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 та не зареєстровано в установленому законом порядку в службі діловодства КНП «Углянська лікарня» дані списки разом з відомістю оперативного обліку, чим порушив п.40 Постанови Кабінету Міністрів України №1487 від 30 грудня 2022 року, чим вчинив правопорушення передбачене ч.2 ст. 210-1 КУпАП. Як зазначено у протоколі, датою виявлення порушення є 12 листопада 2024 року, а датою вчинення 02 лютого 2024 року. Вважає, що його було притягнуто до адміністративної відповідальності безпідставно, у зв`язку з чим винесена посадовою особою постанова у справі про адміністративне правопорушення є незаконною, необґрунтованою і підлягає визнанню протиправною та скасуванню, виходячи з наступних мотивів. Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП, №3845 від 18 листопада 2024 року, складеного відносно нього, йому інкримінується не подання списків персонального обліку до 25 січня 2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 , однак пунктом 40 Постанови Кабінету Міністрів України №1487 від 30 грудня 2022 року, встановлено обов`язок для керівників державного органу, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації та особи, відповідальної за ведення військового обліку підписання списків персонального військового обліку та відомостей оперативного обліку, а не подання списків персонального обліку. Списки персонального військового обліку та відомості оперативного обліку здійснюються у випадку наявності працівників на підприємстві, однак в КНП «Углянська лікарня» працює тільки він, інших працівників не має. Вважає, що в його діях відсутні подія і склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.210-1 КУпАП та постанова підлягає закриттю на підставі п.1 ст.247 КУпАП. Відповідно до статті 289 КУпАП скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови. Оскаржуване рішення відповідача було винесено 18 листопада 2024 року, а йому вручено особисто за допомогою поштового зв`язку 28 листопада 2024 року, що стверджується трекінгом з Укрпошти, за штрих кодом на конверті, за номером 300. Також зазначає, що заходи досудового врегулювання спору у даній справі не проводилися, та законом не визначений обов`язків досудовий порядок урегулювання такої категорії спорів. Заходи забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви не здійснювалися. Оскаржувана постанова начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 полковника ОСОБА_2 від 18 листопада 2024 року за №3845 порушує права, свободи та інтереси в цілому позивача, оскільки він не притягувався до адміністративної відповідальності. Наявність факту накладення на нього адміністративного стягнення впливає на довіру до нього односельчан та підриває його авторитет, тим паче, що він вважаю її незаконною.

Просить суд ухвалити рішення, яким визнати протиправною та скасувати постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 полковника ОСОБА_2 від 18 листопада 2024 року за №3845, якою ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.210-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 8500 гривень; провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 210-1 КУпАП закрити, на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення; стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_2 на його користь судовий збір в сумі 605 гривень 60 копійок та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000 гривень.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому, посилаючись на нормативні акти, що зазначені у постанові №3845 від 18 листопада 2024 року, проти позову заперечив.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Плиска Ю.С. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини та просила їх задовольнити.

Представник ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 в судовому засіданні просить в задоволенні позову відмовити.

Дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що згідно протоколу про адміністративне правопорушення від 18 листопада 2024 року за №3845, складеного головним спеціалістом мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , на виконання розпорядження Тячівської РДА - РВА від 07 лютого 2024 року за №11 «Про стан військового обліку на території Тячівського району у 2023 році та завдання щодо його поліпшення на 2024 рік», відповідальною особою за ведення військового обліку в КНП «Углянська лікарня» є ОСОБА_1 , яким не подано списки персонального військового обліку до 25 січня 2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 та не зареєстровано в установленому порядку в службі діловодства КНП «Углянська лікарня» дані списки разом з відомістю оперативного обліку, чим порушив п.40 Постанови Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року за №1487 «Про затвердження Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів»; день виявлення правопорушення - 12 листопада 2024 року, дата вчинення правопорушення - 02 лютого 2024 року; зазначено в протоколі, що до нього додається копія військового квитка НОМЕР_1 від 20.01.1988 року.

В постанові по справі про адміністративне правопорушення за ч.2 ст.210-1 КУпАП від 18 листопада 2024 року за №3845 зазначено, що ОСОБА_1 визнаний винним в тому, що 18 листопада 2024 року, о 10 год. 10 хв. встановлено, на виконання розпорядження Тячівської РВА від 07 лютого 2024 року за №11 «Про стан військового обліку на території Тячівського району у 2023 році та завдання щодо його поліпшення на 2024 рік», відповідальною особою за ведення військового обліку в КНП «Углянська лікарня» є ОСОБА_1 , яким не подано списків персонального військового обліку до 25 січня 2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 та не зареєстровано в установленому порядку в службі діловодства КНП «Углянська лікарня» дані списки разом з відомістю оперативного обліку, чим порушив п.40 постанови Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року за №1487 «Про затвердження Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів», чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 210-1 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 8500 гривень. Дата вчинення адміністративного правопорушення - 02 лютого 2024 року, дата виявлення правопорушення - 12 листопада 2024 року.

Наказом директора КНП «Углянська лікарня» Стойка В.М. від 3 квітня 2023 року за №1 прийнято на роботу ОСОБА_5 з 3 квітня 2023 року на посаду головного бухгалтера КНП «Углянська лікарня».

Згідно наказу директора КНП «Углянська лікарня» Стойка В.М. від 26 червня 2023 року за №7 прийнято на роботу ОСОБА_6 з 27 червня 2023 року на посаду медичної сестри КНП «Углянська лікарня».

Наказом директора КНП «Углянська лікарня» Стойка В.М. від 29 листопада 2023 року за №10 прийнято на роботу ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 1 грудня 2023 року на посаду оператора газової котельні КНП «Углянська лікарня».

Згідно наказів директора КНП «Углянська лікарня» Стойка В.М. від 25 березня 2024 року за №6 звільнено медичну сестру КНП «Углянська лікарня» ОСОБА_8 , від 25 березня 2024 року за №7 звільнено медичну сестру КНП «Углянська лікарня» ОСОБА_9 , від 25 березня 2024 року за №8 звільнено лікаря-терапевта КНП «Углянська лікарня» ОСОБА_10 , від 25 березня 2024 року за №9 звільнено лікаря-терапевта КНП «Углянська лікарня» ОСОБА_11 , від 25 березня 2024 року за №10 звільнено медичну сестру КНП «Углянська лікарня» ОСОБА_6 , від 25 березня 2024 року за №11 звільнено оператора газової котельні КНП «Углянська лікарня» ОСОБА_7 .

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до положень ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади, їх посадові особи зобов`язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частина 2 цієї статті встановлює, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частина 1 ст.210-1 КУпАП (в редакції станом на 2 лютого 2024 року) передбачала відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Частина 2 ст.210-1 КУпАП (в редакції станом на 2 лютого 2024 року) передбачала відповідальність за повторне протягом року вчинення порушення, передбаченого частиною першою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню, а також вчинення такого порушення в особливий період

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про оборону України" особливим періодом є період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У ч. 1 ст. 2 Закону України "Про оборону України" визначено, що оборона України базується на готовності та здатності органів державної влади, усіх складових сектору безпеки і оборони України, органів місцевого самоврядування, єдиної державної системи цивільного захисту, національної економіки до переведення, при необхідності, з мирного на воєнний стан та відсічі збройній агресії, ліквідації збройного конфлікту також готовності населення і території держави до оборони.

З моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій (ч. 8 ст. 4 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію").

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року "Про введення воєнного стану в Україні" з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року на всій території України введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався, та діє на час розгляду даної справи.

Згідно ч.1 ст. 26 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" відповідальність за організацію мобілізаційної підготовки та стан мобілізаційної готовності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, адміністративно-територіальних одиниць і населених пунктів, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту та підприємств, установ і організацій покладається на відповідних керівників.

Механізм організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів центральними і місцевими органами виконавчої влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, органами військового управління (органами управління), військовими частинами (підрозділами) Збройних Сил та інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, підприємствами, установами та організаціями, закладами освіти, закладами охорони здоров`я незалежно від підпорядкування і форми власності визначає Порядок організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року за №1487 (надалі Порядок).

Згідно з п.8 зазначеного Порядку (в редакції станом на 2 лютого 2024 року), організація військового обліку в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах та організаціях покладається на відповідних керівників. Обов`язки з ведення військового обліку в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах та організаціях покладаються на працівників служби персоналу, служби управління персоналом (далі - служба персоналу). У разі відсутності штатної одиниці служби персоналу обов`язки з ведення військового обліку покладаються на особу, яка веде облік працівників в державному органі, органі місцевого самоврядування, на підприємстві, в установі, організації. Працівники з питань мобілізаційної роботи або мобілізаційних підрозділів (за наявності) безпосередньо організовують роботу з бронювання військовозобов`язаних та контролю за станом ведення військового обліку.

Пунктом 40 вказаного Порядку (в редакції станом на 2 лютого 2024 року), який згідно оскаржуваної постанови порушив позивач ОСОБА_1 , визначено, що щороку до 25 січня (станом на 1 січня) списки персонального військового обліку підписуються керівником державного органу, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, а також особою, відповідальною за ведення військового обліку. Зазначені списки разом з відомістю оперативного обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів реєструються в установленому порядку в службі діловодства таких органів, підприємств, установ, організацій.

Згідно зі ст.235 КУпАП територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).

Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Відповідно до статей 251, 252 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Статтею 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1 ст. 73 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.74 КАС України).

Відповідно до ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Із протоколу про адміністративне правопорушення від 18 листопада 2024 року за №3845 відомо, що до нього додано лише копія військового квитка НОМЕР_1 від 20.01.1988 року.

Оскаржувана постанова містить відомості про те, що було вчинене адміністративне правопорушення, однак не містить посилань на будь-які докази, які б підтвердили вчинення порушення позивачем.

При цьому, окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї. В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

В ході ж розгляду даної адміністративної справи представником відповідача належним чином не спростовано доводи позивача щодо неправомірності притягнення його до відповідальності та відсутності доказів скоєння ним правопорушення передбаченого ч.2 ст. 210-1 КУпАП.

Відзив відповідача містить лише перелік норм чинного законодавства, проте у відзиві відсутні обґрунтування заперечень проти позову, не додано належні та допустимі доказів на спростовування позиції позивача.

Також, суд зазначає, що пунктом 40 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року за №1487, який згідно оскаржуваної постанови порушив позивач ОСОБА_1 , визначено, що щороку до 25 січня (станом на 1 січня) списки персонального військового обліку підписуються керівником державного органу, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, а також особою, відповідальною за ведення військового обліку, та зазначені списки разом з відомістю оперативного обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів реєструються в установленому порядку в службі діловодства таких органів, підприємств, установ, організацій, при цьому п.40 Порядку не містить обов`язку подання вказаними особами в строк до 25 січня списків персонального військового обліку до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Також, надані відповідачем та досліджені в судовому засіданні матеріали справи про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.2 ст.210-1 КУпАП не містять доказів щодо відсутності реєстрації списків персонального військового обліку разом з відомістю оперативного обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів в службі діловодства КНП «Углянська лікарня».

За таких обставин факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 210-1 КУпАП є недоведеним, оскільки відповідачем не надано суду доказів на підтвердження вказаних у оскаржуваній постанові обставин, а тому постанова №3845 по справі про адміністративне правопорушення за ч.2 ст.210-1 КУпАП від 18 листопада 2024 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 210-1 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 8500 гривень підлягає скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення закриттю.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Щодо стягнення з відповідача судових витрат, понесених позивачем на оплату правничої допомоги слід зазначити наступне.

Стаття 132 КАС України встановлює, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 КАС України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною сьомою статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Зазначені вимоги кореспондуються з положеннями частини третьої статті 143 КАС України, якими передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Таким чином, необхідною умовою для відшкодування витрат на правничу допомогу є подання стороною детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Відповідно до частини дев`ятої статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно з положеннями статті 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України, від 10 грудня 2009 року у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12 жовтня 2006 року у справі Двойних проти України, від 30 березня 2004 року у справі Меріт проти України, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Суд встановив, що між позивачем та адвокатом Плискою Ю.С. 2 грудня 2024 року укладено договір про надання правової допомоги.

Згідно з актом-описом приймання наданих послуг, адвокат в інтересах клієнта виконав такі зобов`язання: надання консультацій, складання позовної заяви, підготовка письмових доказів.

При цьому суд зазначає, що представник позивача брав участь у розгляді даної справи в Тячівському районному суді.

У частині шостій статті 134 КАС України встановлено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд вказує на те, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, слід керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

На підставі системного аналізу матеріалів справи та долучених представником позивача доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає за необхідне зазначити, що витрати пов`язані з підготовкою та поданням адвокатського запиту включаються до витрат пов`язаних з складанням позовної заяви.

Враховуючи незначну складність категорії справи, виходячи з усталеної правової позиції у таких справах, суд вважає, що підготовка справи до розгляду та складання позовної заяви (5000 гривень), не відповідають критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності).

Суд також зазначає, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду за результатами розгляду справи №200/14113/18-а ухвалив постанову від 26 червня 2019 року, в якій сформував правову позицію, згідно з якою, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору.

Вказаний висновок Верховного Суду у відповідності до приписів частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів суд враховує під час вирішення такого питання.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат, суд при розподілі судових витрат має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі East/WestAllianceLimited проти України, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі Ботацці проти Італії (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що сума судових витрат на правничу допомогу, яку позивач просить стягнути за рахунок відповідача, підлягає зменшенню у зв`язку з відсутністю ознак співмірності, визначених частиною п`ятою статті 134 КАС України.

Таким чином, заявлені позивачем до відшкодування 5000 гривень витрат на правничу допомогу є необґрунтованими, не відповідають реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а їх стягнення з відповідача становить надмірний тягар для останнього, що суперечить принципу розподілу таких витрат. Заявлений розмір витрат не є співмірним із складністю справи та виконаним адвокатом робіт (наданих послуг), із реальним часом витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт).

Відтак, з огляду на незначну складність справи та обсяг наданих послуг, суд, виходячи з критерію пропорційності вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача, повинен становити 2000 гривень.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що на користь позивача необхідно стягнути витрати на професійну правничу допомогу у сумі 2000 гривень за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 19, 62 Конституції України, ст.ст.9, 210, 245, 247, 251, 252, 255, 256, 280, 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ст. ст.2, 5-11, 13-15, 72-79, 90, 268-271, 286 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення за ч.2 ст.210-1 КУпАП від 18 листопада 2024 року за №3845, винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.210-1 та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 8500 гривень, а провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.2 ст.210-1 КУпАП, - закрити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - ІНФОРМАЦІЯ_1 в користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - ІНФОРМАЦІЯ_1 в користь ОСОБА_1 витрати за надання правничої допомоги в розмірі 2000 (дві тисячі) гривень 00 копійок.

Копії рішення суду негайно вручити особам, які брали участь у справі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, і може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду, протягом десяти днів з дня проголошення (складення) рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мешканець АДРЕСА_1 , України, РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач - ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_3 .

Головуючий В.І. Бобрушко