Справа № 759/20534/24
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Кузьменка В.В.,

Сорочка Є.О.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 грудня 2024 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

У С Т А Н О В И В :

До суду надійшов позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому позивач просив визнати протиправною та скасувати постанову № 1931 від 24.09.2024 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 25500 грн. 00 коп., справу про адміністративне правопорушення закрити, стягнути з відповідача на його користь витрати по сплаті судового збору.

Позовні вимоги позивачем обґрунтовані тим, що 24.09.2024 постановою начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 полковником ОСОБА_2 на нього, ОСОБА_1 , було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 25500,00 грн за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та притягнуто його до адміністративної відповідальності за те, що він не з`явився по повістці на 02.09.2024 о 07 год. 00 хв. для призову в Збройні Сили України. У постанові зазначено, що доказів поважності причин неявки ОСОБА_1 не надав, військовозобов`язаний оповіщений 12.08.2024 належним чином. Своїми діями ОСОБА_1 порушив обов`язок встановлений частиною 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а саме: з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки). Таким чином, встановлено, що військовозобов`язаний ОСОБА_1 порушив законодавство про мобілізацію під час дії особливого періоду.

Позивач вважає оскаржувану постанову протиправною, оскільки вона винесена без належних доказів. Зокрема, як заначив позивач, повістку не отримував за адресою свого місця проживання: АДРЕСА_1 , на 02.09.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також, ОСОБА_1 зазначив, що з 11.08.2024 є заброньованим. Крім того, ОСОБА_1 вказує на, ряд обставин, які передували складанню протоколу № 2189 про адміністративне правопорушення від 18.09.2024 р., зокрема, уточнення своїх облікових даних, проходження війського-лікарської комісії (ВЛК), перебування на лікуванні.

Відповідач наголошує на тому, що є військовозобов`язаний та перебуває на обліку у ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується військово-обліковим документом НОМЕР_1. Позивач, пройшов військову лікарську комісію як кандидат для проходження військової служби, що підтверджується довідкою BJIK № 15/18664 від 21.06.2024 та визнаний придатним до військової служби. 12.08.2024 ОСОБА_1 відмовився ставити підпис про отримання повістки, про виклик його на 02.09.2024 на 07:00 год., про що складено акт та текст повістки зачитаний йому в голос при свідках. ОСОБА_1 не з`явився за викликом до ІНФОРМАЦІЯ_7 02.09.2024, що зафіксовано в протоколі № 2189 від 18.09.2024 та складено відповідний рапорт офіцером мобілізаційного відділення. Також, зазначено, що ОСОБА_1 , 21.06.2024 пройшов співбесіду, як кандидат для проходження військової служби, що підтверджується листком про проходження співбесіди та карткою професійно психологічного відбору кандидата. ОСОБА_1 , 12.08.2024 прибув до ІНФОРМАЦІЯ_4 , офіцер мобілізаційного відділення повідомив його, що він призивається на військову службу за мобілізацією і викликається на 02.09.2024 на 07:00 год, але позивач відмовився від підпису про отримання повістки, повідомив про відмову проходити службу по мобілізації та отримання повістки, про що було складно акт та зачитана повістка йому в голос при свідках про виклик його на 02.09.2024 на 07:00 год. Позивачу було відомо про виклик його до ІНФОРМАЦІЯ_7, але в зазначений день він не з`явився, причини неприбуття не повідомив. Також, бронювання ОСОБА_1 відбулось з грубим порушенням закону.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 грудня 2024 р. в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вказує на неповне з`ясування всіх обставин справи та порушення норм матеріального права, тому, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 31.12.2024 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 15.01.2025.

Сторони у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно норм ст. 309 КАС України.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги позивача, колегія суддів зазначає таке.

За матеріалами справи, 24.09.2024 постановою начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 полковником ОСОБА_2 на ОСОБА_1 було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 25500,00 грн за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та притягнуто його до адміністративної відповідальності. В постанові зазначено обставини адміністративного правопорушення, а саме: гр. ОСОБА_1 , 1979 р.н., не з`явився по повістці на 02.09.2024 року о 07 год. 00 хв. для призову в Збройні Сили України. Доказів поважності причин неявки не надав. Військовозобов`язаний оповіщений 12.08.2024 належним чином. Своїми діями ОСОБА_1 порушив обов`язок встановлений частиною 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» - з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки). Таким чином, встановлено, що військовозобов`язаний ОСОБА_1 порушив законодавство про мобілізацію під час дії особливого періоду (а.с. 58-59).

Згідно розписки № 205 від 12.08.2024, ОСОБА_1 викликався 02.09.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.91).

Згідно змісту наданого до справи акта, 12.08.2024 капітаном ОСОБА_3 , за присутності свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , складено акт про відмову від підпису отримання повістки відносно гр. ОСОБА_1 , як вбачається з даного акту, останній відмовився її отримувати, повістка була зачитана в голос (а.с.94).

02.09.2024 р. ОСОБА_1 не з`явився за викликом ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що було складено протокол № 2189 від 18.09.2024 р., відповідно до якого, ОСОБА_1 не з`явився у зазначений термін по повістці на 02.09.2024 року о 07 год. 00 хв. для призову в Збройні Сили України. Доказів поважності причин неявки не надав. Військовозобов`язаний оповіщений 12.08.2024 належним чином. Своїми діями ОСОБА_1 порушив обов`язок встановлений частиною 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» - з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки). Таким чином встановлено, що військовозобов`язаний ОСОБА_1 порушив законодавство про мобілізацію під час дії особливого періоду (а.с.49-50, 89-90).

В графі «Пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу особою, яка притягається до адміністративною відповідальності» ОСОБА_1 зазначив наступне: "з правопорушення не погоджуюсь, з правами ознайомлений" ,справу просив розглядати за його присутності.

24.09.2024 начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 полковником ОСОБА_2 було винесено постанову № 1931 за справою про адміністративне правопорушення за частиною 3 ст. 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , за фактом того, що громадянин ОСОБА_1 не з`явився у зазначений термін по повістці на 02.09.2024 о 7 годині 00 хвилин для призову в Збройні Сили України. Доказів поважності причин неявки не надав. Військовозобов`язаний оповіщений 12.08.2024 належним чином. Своїми діями ОСОБА_1 порушив обов`язок встановлений частиною 3 ст 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» - з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки). Таким чином, встановлено, що військовозобов`язаний ОСОБА_1 порушив законодавство про мобілізацію під час дії особливого періоду.

Зазначеною постановою на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 25550,00 грн.

Як зазначив позивач ОСОБА_1 він був присутній при розгляді справи. Копію постанови від 24.09.2024 отримав його представник - адвокат Гордієнко Н.П.

Вважаючи постанову про накладення адміністративного стягнення протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що:

- позивача було повідомлено про виклик на 02.09.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_4 , однак відмовився від отримання повістки про, що було складено акт про відмову, посилання на те, що акт позивач бачить вперше, та може свідчити, що зроблений пізніше, жодним чином не підтверджено, та враховуючи, що рішення суду не може грунтуватись на припущенні, судом враховано даний акт при винесенні рішення суду;

- обставини, які передували складанню протоколу № 2189 від 18.09.2024, зокрема: уточнення своїх облікових даних, проходження війського-лікарської комісії (ВЛК), перебування на лікуванні в період з 03.07.2024 та отримання бронювання, судом не досліджувались, оскільки не є предметом даного спору;

- позивач будучи військовозобов`язаним, не повідомив ІНФОРМАЦІЯ_6 про причини неприбуття за повісткою на 02.09.2024 не пізніше трьох діб від дати визначеній у повістці та не прибув у строк, що не перевищує сім днів, а тому, приймаючи постанову № 1931 у справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, начальник ІНФОРМАЦІЯ_1 полковником ОСОБА_6 діяв у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому відсутні підстави для визнання постанови протиправною та її скасуванню.

Доводи апеляційної скарги позивача:

- акт про відмову від підпису повістки 12.08.2024 не є належним доказом;

- постанова винесена за відсутності факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення, а відповідачем не було надано достатніх і належних доказів повідомлення позивача про виклик за повісткою, зокрема, фото/відео фіксації, а підпис свідків, які є працівниками ТЦК, тобто, зацікавленими особами, не може свідчити про об`єктивність;

- позивач наголошує на тому, що не був обізнаний та не отримував жодної повістки чи повідомлення про його виклик до ТЦК на 02.09.2024, при цьому, розписка до повістки не дає підсатви для розуміння того, з якою метою здійснений виклик;

- суд першої інстанції визнав доведеними ті обставини, які не не є підтверджуються фактичними обставинами справи та доказами, та не відповідають дійсності.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про оборону України», особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

За приписами статті 210-1 КУпАП, порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію - тягне за собою накладення штрафу на громадян від трьохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Повторне протягом року вчинення порушення, передбаченого частиною першою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню, - тягне за собою накладення штрафу на громадян від п`ятисот до семисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від однієї тисячі п`ятисот до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період - тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Об`єктивна сторона правопорушення виражається у порушенні законодавства України про військовий обов`язок і військову службу.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, в Україні введено воєнний стан, який триває на теперішній час.

Відповідно Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 року №2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан. З цієї дати діє воєнний стан, а тому, порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію є підставою для притягнення до відповідальності, зокрема, за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

Стаття 280 КУпАП, встановлює, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Водночас, колегія суддів при розгляді апеляційної скарги звертає увагу на приписи статті 251 КУпАП, якими передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Таким чином, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний довести правомірність своїх рішень, дій чи бездіяльності, а позивач повинен заперечувати проти доводів суб`єкта владних повноважень.

Суд першої інстанції виснував, що факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП підтверджується постановою, яка відповідає вимогам законодавства, оскільки містить всі елементи, що повинні міститися в постанові відповідно до ст. 283 КпАП України.

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції дослідивши матеріали справи зазначає, що вони не містять доказів, які б відповідали вимогам ст. ст. 73 - 76 КАС України та належно підтверджували факт допущення позивачем порушення, відповідальність за яке передбачено ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

З матеріалів справи неможливо встановити об`єктивну сторону зазначеного вище правопорушення, оскільки в них відсутні будь-які докази вчинення такого порушення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що імперативними положеннями частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Колегія суддів звертає увагу на те, що протокол та оскаржувана постанова не може бути єдиним та достатнім доказом вчинення правопорушення.

Так, статтею 210-1 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, а за змістом оскаржуваної постанови кваліфікуючою ознакою вчиненого адміністративного правопорушення є порушення правил мобілізаційної підготовки та мобілізації в особливий період, тобто, за спірною постановою встановлено вчинення позивачем адміністративного проступку у порушенні частини 3 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Отже, приймаючи вказане рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було доведено до відома позивача про виклик останнього за повісткою на 02.09.2024 о 07 год. 00 хв., проте без поважних причин позивач не з`явився, отже, скоїв адміністративне правопорушення, внаслідок чого його правомірно притягнуто до адміністративної відповідальності.

Проте, колегія суддів вважає, що відповідачем не доведено належними, достатніми та допустимими доказами факт того, що відповідач довів до відома позивача інформацію про необхідність прибути за вказаною повісткою на 02.09.2024 року о 07 год. 00 хв.

Наявні в матеріалах справи докази, складені відповідачем, не є належними, достатніми і допустимими доказами на підтвердження вказаної обставини.

Так, згідно акта про відмову від підпису, на який посилався відповідач та який прийнятий до уваги судом першої інстанції, працівниками встановлено, шо позивач особисто і вголос відмовився отримувати повістку і текст повістки було доведено громадянину до відома у присутності свідків (а.с.94).

Проте, колегія суддів вважає, що вказаний акт підписаний лише працівниками відповідача, а не сторонніми особами, яких би можна було б вважати незацікавленими особами і вважати свідками, у розумінні процесуального законодавства.

Цей факт залишився поза увагою суду першої інстанції, і цей акт не можна вважати єдиним належним та допустимим доказом, що позивач знав про виклик його на 02.09.2024. При цьому, відповідачем не було надано фото/відео матеріалів фіксації, тобто, доказів, з яких навіть сторонній спостерігач, мав змогу встановити, що позивач публічно та вголос відмовився від отримання повістки, дії якого, можливо було б кваліфікувати за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

Крім того, доречно було б, щоб в акті про відмову від отримання повістки були б записи про номер чи дату видачі повістки чи серію повістки для подальшого співставлення і з`ясування, яку саме повістку позивачу намагались вручити і яку саме повістку позивач відмовився отримувати.

Отже, інші документи відповідачем не складались, відео зйомка під час спроби вручення позивачу повістки не проводилась. Протилежного суду не доведено та не повідмолено.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження правомірності винесеної постанови, не містять достатніх відомостей про факт належної фіксації допущеного правопорушення, позаяк самі лише пояснення представника відповідача, як зацікавленої особи, в межах спірних правовідносин не можуть визнаватись належними доказами.

Відтак, на переконання колегії суддів, з огляду на відсутність належних доказів допущення адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч. 2 ст. 210-1 КУпАП, притягнення позивача до адміністративної відповідальності, є неправомірним.

Крім того, не спірним те, що позивачем оновлено дані, останній перебував на обліку, пройшов ВЛК, та ухилявся від обов`язку, водночас, відповідач не зазначив причин ненаправлення відповідної повістки по місцю проживання та/або роботи позивача, як і не врахував того, що позивачем надсилались повідмолення про стан здоров`я, бронювання на роботі.

Згідно приписів частин 1, 2 та 3 ст.7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно п.3 ч.3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Пунктом 1 ч.1 ст. 247 КУпАП встановлено, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.

Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно з ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції, у відповідності до ст. 317 КАС України, підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог, у зв`язку з неповним зґясуванням всіх обставин справи та порушенням норм матеріального права.

Судові витрати по сплаті судового збору підлягають розподілу, згідно норм ч. 1 ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 311, 286, 272, 315, 317, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 грудня 2024 р. - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення - задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову ІНФОРМАЦІЯ_1 № 1931 від 24.09.2024 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 25500 грн.

Справу про адміністративне правопорушення закрити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1514 грн (одна тисяча п`ятсот чотирнадцять гривень).

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді В.В. Кузьменко

Є.О. Сорочко