Справа № 620/378/25
Суддя: Олена ЛУКАШОВА
Дата ухвалення: 2025-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

15 січня 2025 року Чернігів Справа № 620/378/25

Суддя Чернігівського окружного адміністративного суду Лукашова О.Б., перевіривши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Ніжинського відділу Державної виконавчої служби у Ніжинському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Бахмацька державна нотаріальна контора, про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Ніжинського відділу Державної виконавчої служби у Ніжинському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Бахмацька державна нотаріальна контора, в якому просять:

визнати протиправною бездіяльність Ніжинського відділу державної виконавчої служби у Ніжинському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо не зняття арешту з нерухомого майна одноповерхової прибудови будівлі магазину № 46, загальною площею 295,1 м2 з центральним опаленням, водопроводом, електроосвітленням, розташованої в м. Ніжині по вул. Шевченка, буд. 112/2а, що належить НВК «ПРОГРЕС» м. Ніжина, який накладено на підставі ухвали Ніжинського міського суду від 10.09.1999;

зняти арешт з нерухомого майна, що зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Розглянувши позовну заяву та додані до неї документи, суд дійшов наступного висновку.

Зі змісту законодавчих приписів частини першої статті 19 КАС України та частини першої статті 74 Закону № 1404-VIII слідує, що якщо законом встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, то це виключає юрисдикцію адміністративних судів у такій категорії справ.

Зокрема, вимогами статті 447 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції (частини перша статті 448 ЦПК України).

Вказане виключає можливість розгляду цього спору у порядку адміністративного судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 24 березня 2023 року у справі № 640/12384/21.

Разом з тим, у постанові від 10.04.2019 по справі № 908/595/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що оскільки чинним законодавством не врегульовано порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання зведеного виконавчого провадження, у якому об`єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій, то відповідно до частини першої статті 287 КАС України такі спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Відтак, спори в межах зведеного виконавчого провадження, у якому об`єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій, відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Як вбачається з ухвали Ніжинського міського суду від 10.09.1999, арешт на майно НВП «Прогрес», а саме одноповерхову прибудову будівлі магазину № 46, загальною площею 295,1 м2 з центральним опаленням, водопроводом, електроосвітленням, розташованої в м. Ніжині по вул. Шевченка, буд. 112/2а, що належить НВК «ПРОГРЕС» м. Ніжина, накладений за поданням державного виконавця у зв`язку з перебуванням на виконанні виконавчих листів про стягнення заборгованості по заробітній платі на користь громадян на суму, що перевищує 300 000 грн.

Тобто арешт був накладений для забезпечення виконання рішень ухвалених у порядку цивільного судочинства, а тому позов в частині визнання протиправною бездіяльність Ніжинського відділу державної виконавчої служби у Ніжинському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо не зняття арешту з нерухомого майна одноповерхової прибудови будівлі магазину № 46, загальною площею 295,1 м2 з центральним опаленням, водопроводом, електроосвітленням, розташованої в м. Ніжині по вул. Шевченка, буд. 112/2а, що належить НВК «ПРОГРЕС» м. Ніжина, який накладено на підставі ухвали Ніжинського міського суду від 10.09.1999 підлягає вирішенню у порядку цивільного судочинства.

Щодо позовної вимоги зняти арешт з нерухомого майна, що зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 суд зазначає таке.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

Згідно з приписами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

В обґрунтування позовних вимог представником позивачів зазначено, що після смерті ОСОБА_4 залишилось спадкове майно у вигляді квартири за адресою АДРЕСА_1 , власниками якої є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 . В травні 2024 позивач ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса із заявою на видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на відповідне нерухоме майно, яке належало померлому на праві приватної власності, але при підготовці нотаріусом до видачі свідоцтва про право на спадщину за законом було виявлено інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в відомостях з реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, обтяження: 3671240, зареєстроване: 31.08.2006, реєстратором: Ніжинською міською державною нотаріальною конторою на підставі ухвали Ніжинського міського суду від 10.09.1999, а саме на об`єкт обтяження: інше, нежила будівля магазин №46 за адресою АДРЕСА_1 , власником якого є «Науково-виробничий комплекс «ПРОГРЕС». Відповідно до ухвали Ніжинського міського суду від 10.09.1999 накладено арешт на одноповерхову прибудовану будівлю магазину №46 загальною площею 295,1 м2 з центральним опаленням, водопроводом, електроосвітленням, розташованої в АДРЕСА_1 , що належить НВК «Прогресс» м. Ніжина. Так, позивачі вважають, що реєстратором Ніжинською міською державною нотаріальною конторою на підставі виконавчого провадження було внесено помилково в державний реєстр обтяжень, заборон відчуження адресу об?єкта обтяження: АДРЕСА_1 , замість вірної почтової адреси: АДРЕСА_1 . У зв`язку з допущеною помилкою цей вид обтяження позбавляє позивачів вільно володіти, користуватися та розпоряджатися квартирою, а також реалізувати спадкові права позивачем 1, щодо майна померлого ОСОБА_4 , тому позивачі вважають таке обтяження слід скасувати в судовому порядку.

Дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Пунктом 1 частини першої статті 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Відповідно до пункту 2 цієї частини публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Пунктом 7 вказаної частини визначено, що суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

За приписами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, за змістом вказаних статей справою адміністративної юрисдикції може бути переданий на вирішення адміністративного суду спір, який виник між двома або більше визначеними суб`єктами стосовно їхніх прав та обов`язків у конкретних правовідносинах, у яких хоча б одним суб`єктом виступає законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єктів, водночас на цих суб`єктів покладено обов`язок виконувати вимоги та приписи.

Разом із тим, неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Враховуючи наведені вище нормативні положення, не є публічно-правовим спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб`єктом владних повноважень) як суб`єктом публічного права та суб`єктом приватного права фізичною особою чи юридичною особою, в якому управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи. У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб`єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.

З установлених обставин справи вбачається, що в даному випадку позивачі звернулися до суду за захистом свого права власності на квартиру.

Тобто, предметом розгляду в цій справі є не стільки бездіяльність та рішення відділу державної виконавчої служби, як суб`єкта, наділеного владно-управлінськими функціями, скільки приватний інтерес позивача щодо права власності нерухомого майна.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Так, відповідно до статті 447-1 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Так відповідно до частини 1 статті 59 Закону України ''Про викиконаче провадження'' особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Отже, вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції.

Таким чином, спір у даній справі не є публічно-правовим, оскільки має приватноправовий характер та, з огляду на суб`єктний склад сторін спору, його слід вирішувати за правилами цивільного судочинства.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15.02.2024 у справі №140/26445/23.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження у адміністративній справі, якщо заяву не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. У разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи (п. 6 ч. 1 цієї статті).

Наведені обставини виключають можливість розгляду цієї справи Чернігівським окружним адміністративним судом за правилами Кодексу адміністративного судочинства України, тому у відкритті провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтями 170, 241, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя,

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті провадження в справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Ніжинського відділу Державної виконавчої служби у Ніжинському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Бахмацька державна нотаріальна контора, про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

Копію ухвали разом із позовною заявою, доданими до неї матеріалами повернути позивачам.

Роз`яснити позивачам, що розгляд даного спору віднесений до юрисдикції цивільного суду.

Роз`яснити позивачам, що повторне звернення тієї ж особи до адміністративного суду з таким самим адміністративним позовом, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду у строк, встановлений статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 15.01.2025.

Суддя Олена ЛУКАШОВА