Справа № 400/9234/24
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2025-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/9234/24

Перша інстанція: суддя Птичкіна В.В.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Турецької І. О.,

суддів Градовського Ю. М., Шеметенко Л. П.

розглянувши, в порядку письмового провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2024 року про залишення без розгляду позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в частині позовних вимог за період здійснених виплат з 19.07.2022 по 30.04.2024

В С Т А Н О В И В:

02 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом до Військової частини НОМЕР_1 .

Позовні вимоги стосуються ненарахування та невиплати за період з 10.09.2020 по 10.09.2024 грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідних тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 №704.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2024 року відкрито провадження у даній справі.

Після відкриття провадження у справі, суд першої інстанції установив, що позивачка пропустила тримісячний строк звернення до суду щодо позовних вимог за період з 19.07.2022 по 30.04.2024.

Так, суд першої інстанції керувався нормами Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), в редакції з 19.07.2022.

Частини 1, 2 статті 233 КЗпП України передбачають, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Також суд першої інстанції акцентував увагу на тому, що до 30.06.2023 на всій території України діяв карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. З огляду на зміст пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, який передбачає, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, тримісячний строк звернення до суду з даним позовом щодо періоду з 19.07.2022 по 31.05.2024 почався з 01.07.2023.

У зв`язку з цим, ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 залишено без руху.

Суд першої інстанції запропонував позивачці у п`ятиденний строк з дня вручення цієї ухвали усунути недоліки позовної заяви, а саме: подати заяву про поновлення строку звернення до суду з позовними вимогами за період з 19.07.2022 по 31.05.2024, в якій зазначити поважні причини його пропуску.

30 жовтня 2024 року від позивачки до суду першої інстанції надійшла заява про поновлення строку звернення до суду.

В обґрунтування такої заяви указано про те, що вона вибула з місця постійної дислокації для відбиття збройної агресії з боку збройних сил РФ у визначений район, що обмежувало у період з 24.02.2022 по 10.09.2024 належну реалізацію процесуальних прав, у зв`язку із постійним перебування за місцем дислокації НОМЕР_2 зенітного ракетного дивізіону (С-300ПС) Військової частини НОМЕР_1 .

Також позивачка указує, що в період з 25.03.2024 до 08.04.2024, з 18.06.2024 до 02.07.2024, з 05.08.2024 до 20.08.2024, з 21.08.2024 до 30.08.2024 проходила стаціонарне лікування.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2024 року поновлено позивачці строк звернення до суду з позовними вимогами за період здійснених виплат з 01.05.2024 по 31.05.2024.

Позовну заяву залишено без розгляду в частині позовних вимог за період здійснених виплат з 19.07.2022 по 30.04.2024.

Так, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи характер обставин, а також їх тривалість, - наведені обставини не можна вважати поважними та такими, що перешкоджали б позивачці своєчасному зверненню до суду самостійно або через представника.

На думку суду, позивачка мала можливість звернутися до суду з позовом після закінчення лікування, оскільки стаціонарне лікування проходила не увесь час, а в певний проміжок часу.

Разом з цим, суд визнав поважними причини пропуску строку звернення до суду за період здійснених виплат з 01.05.2024 по 31.05.2024, у зв`язку з перебуванням позивачки на стаціонарному лікуванні.

Не погоджуючись з указаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить її скасувати, а справу, в частині залишення без розгляду позовних вимог, направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржниця указує, що, згідно наказу Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 07.09.2020 №25-РС призначена фельдшером НОМЕР_2 зенітного ракетного дивізіону (С-300ПС) Військової частини НОМЕР_1 .

З 10.09.2020 була зарахована до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та на усі види забезпечення, прийнявши посаду і приступивши до виконання обов`язків за посадою.

24.02.2022 розпочалось повномасштабне вторгнення збройних сил РФ і вона як фельдшер у складі НОМЕР_2 зенітного ракетного дивізіону (С-300ПС) Військової частини НОМЕР_1 вибула з місця постійної дислокації для відбиття збройної агресії у визначений район.

У зв`язку з цим, у період з 24.02.2022 по 10.09.2024 (день звільнення з військової служби) не мала можливості належно реалізовувати свої процесуальні права, з причини постійного перебування у місці служби.

Крім того, у зв`язку з перебуванням протягом двох років у складних умовах несення служби погіршився стан здоров`я.

Так, у період з 10.08.2022 по 24.08.2022, з 25.03.2024 по 08.04.2024, з 18.06.2024 по 02.07.2024, з 05.08.2024 по 20.08.2024, з 21.08.2024 по 30.08.2024 та з 31.08.2024 по 10.09.2024 проходила стаціонарне лікування.

Відповідач, скориставшись своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу, зазначає про її необґрунтованість та безпідставність, а тому просить залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Мотиви відзиву відтворюють позицію суду першої інстанції про пропуск позивачем тримісячного строку звернення до суду з даним позовом, в частині позовних вимог за період здійснених виплат з 19.07.2022 по 30.04.2024.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України, згідно якого суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, з огляду на таке.

Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Як свідчать обставини справи, позивачка обґрунтовує позовні вимоги тим, що відповідач протиправно визначав у 2020 2024 роках її посадовий оклад та оклад за військовим (спеціальним) званням з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 01.01.2018, а не з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 1 січня відповідного календарного року, що призвело до виплати грошового забезпечення за період з 10.09.2020 по 10.09.2024 у неналежному розмірі.

Разом з цим, частиною першою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частиною третьою та п`ятою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Строки звернення до суду у справах щодо недотримання законодавства про оплату праці встановлені статтею 233 КЗпП України.

Враховуючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Аналогічний правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду від 13.05.2019 у справі № 524/39/15-а, від 03.08.2023 у справі № 280/6779/22.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ (далі Закон №2352-ІХ), у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом № 2352-ІХ, який набрав чинності з 19.07.2022, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 19.01.2023 у справі № 460/17052/21 та від 25.04.2023 у справі № 380/15245/22.

Водночас, згідно пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України на строк дії такого карантину.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 19.01.2023 у справі № 460/17052/21, від 03.08.2023 у справі № 280/6779/22 та від 18.01.2024 у справі № 240/5105/23.

Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби «COVID-19», спричиненої коронавірусом «SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОУГО-19, спричиненої коронавірусом «SARS-CoV-2».

Таким чином, право на звернення до суду щодо виплати грошового забезпечення військовослужбовців регулюється наступним чином:

враховуючи положення частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом № 2352-ІХ), до 18.07.2022 не обмежене будь-яким строком;

відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України (в чинній редакції згідно із Законом № 2352-ІХ) з 19.07.2022 обмежене тримісячним строком; водночас вказаний строк не підлягає застосуванню до 30.06.2023, так як він продовжений на строк дії карантину, який відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023.

Аналізуючи статтю 233 КЗпП України у зіставленні з пунктом 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України можна дійти висновку, що строки для звернення до суду, які передбачені у статті 233 КЗпП України, були продовжені на строк дії карантину. Тобто, якщо під час дії карантину на всій території України існували чи виникли підстави (з якими пов`язується відлік строку) для звернення до суду за вирішенням трудового спору, то строк на це звернення не обмежувався строками, які визначені у статті 233 КЗпП України, а продовжувався на строк дії карантину. З припиненням дії карантину, якщо строк, встановлений у статті 233 КЗпП України, був «прив`язаний» до нього закінчується і строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору.

Отже, колегія суддів вважає, що пункт 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України чітко передбачає продовження строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, саме на строк дії карантину і не визначено, що такі строки продовжуються або ж можуть бути продовжені на три місяці з дня припинення карантину.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12.09.2024 у справі №200/5637/23.

Як свідчать обставини справи, спір у даній справі пов`язаний із правовідносинами щодо виплати грошового забезпечення у належному розмірі, яке входить до складу заробітної плати.

Таке грошове забезпечення позивачка отримувала в кінці кожного місяця, у зв`язку із чим в момент отримання такої виплати повинна була дізнатися про порушення своїх прав.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги за період з 19.07.2022 по 30.04.2024 повинні бути обмежені тримісячним строком звернення до суду з позовною заявою.

При цьому, до суду позивачка звернулась 02.10.2024, тобто із пропуском строку звернення до суду щодо позовних вимог, які стосуються періоду з 19.07.2022 по 30.04.2024.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не заперечує факт пропуску строку звернення до суду щодо позовних вимог, які стосуються вказаного вище періоду, однак вважає, що пропуск строку звернення до суду відбувся з поважних причин.

Такими причинами указує перебування на військовій службі у період воєнного стану та знаходження на стаціонарному лікуванні.

Досліджуючи такі доводи скаржника, колегія суддів керується таким.

Реалізація права позивача на звернення до суду з позовною заявою у межах строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, утім, не дотримуючись відповідних строків, останній, проявляючи пасивну поведінку, позбавляє себе можливості реалізувати своє право на захист.

Варто відзначити, що установлення законодавцем процесуальних строків має мету дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними визначених КАС певних процесуальних дій.

Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це насамперед обумовлене специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Поважними причинами пропуску строку звернення до адміністративного суду є наявність обставин, які створили об`єктивні перешкоди для звернення особи з позовом і подолання яких для цієї особи було неможливим або ускладненим.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

На думку колегії суддів, перебування позивачки на військовій службі не може бути визнано поважною причиною пропуску строку звернення до суду, оскільки це не позбавляє її можливості звернутися до суду з позовом через представника або ж направити позов від свого імені засобами поштового зв`язку.

Щодо перебування позивачки на стаціонарному лікуванні, колегія суддів, дослідивши періоди лікування, встановила, що воно не було безперервним.

Так, у період з 10.08.2022 по 24.08.2022 вона проходила лікування. Однак, з 25.08.2022 по 24.03.2024 відомості про лікування позивачки відсутні. Далі, перебування на лікарняному з 25.03.2024 по 08.04.2024, а потім аж з 18.06.2024 по 02.07.2024. Тобто, у період з 09.04.2024 по 17.06.2024 позивачка мала можливість звернутися до суду з позовом.

Як зазначив ЄСПЛ в ухвалі від 30 червня 2006 року щодо прийнятності заяви (справа «Каменівська проти України»), право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право на доступ до суду (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), п. 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Тим не менше, право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та має бути пропорційність між використаними засобами та досягнутими цілями (див. рішення від 29 липня 1998 року у справі «Герен проти Франції»(Guerin v. France), п. 37). Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. Водночас такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту (див. рішення від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» (Perez de Rada Cavanilles v. Spain), п. 45).

Отже, за практикою ЄСПЛ, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

У пункті 41 рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» Суд визнав що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні проміжки часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Аналіз практики ЄСПЛ свідчить, що у процесі прийняття рішень про поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, Суд виходить таких міркувань: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, унаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Усталена практика Верховного Суду свідчить, що поважними причинами визнаються лише ті обставини, що були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, яка звернулася з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду.

Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на звернення з позовом, тобто коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З огляду на зазначене позивачка звернулась до суду із значним пропуском установленого процесуальним законом строку. При цьому, звернення до суду з позовом напряму залежало від волевиявлення позивачки, а тому наведені нею обставини не можна визнати поважними причинами пропуску цього строку, що унеможливлює його поновлення.

Отже, доводи апеляційної скарги не свідчать про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Стаття 316 КАС України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 308, 311, 312, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2024 року про залишення без розгляду позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в частині позовних вимог за період здійснених виплат з 19.07.2022 по 30.04.2024 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Доповідач суддя І. О. Турецька

суддя Ю. М. Градовський

суддя Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 15.01.2025.