Справа № 640/27043/20
Суддя: Щавінський В.Р.
Дата ухвалення: 2025-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2025 року № 640/27043/20

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Щавінського В.Р., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління ДМС України у Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в:

Громадянин Республіки Молдова ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління ДМС України у Одеській області з вимогою визнати протиправними та скасувати наказ від 26.06.2020 № 121 та рішення від 31.08.2020 № 121-20.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.11.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Законом України від 13.12.2022 №2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» (далі - Закон №2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.

Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних Закону №2825-IX, з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя; до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

На виконання вимог зазначених приписів, Окружним адміністративним судом міста Києва адміністративну справу №640/27043/20 скеровано за належністю до Київського окружного адміністративного суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим суддею визначено Щавінського В.Р.

На підставі ухвали Київського окружного адміністративного суду від. 30.10.2023 справу прийнято до провадження судді Щавінського В.Р. та визначено, що її розгляд здійснюватиметься за провалами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про те, що оскаржувані рішення відповідача є необґрунтованими, протиправними, прийнятими без дослідження всіх обставин, адже позивачем надано всю необхідну інформацію на підтвердження реальної наявності підстав для побоювання за життя і здоров`я у разі його повернення до країни походження. Позивач вважає, що відомості, викладені у висновку, на підставі якого прийнято оскаржувані наказ та рішення, не відповідають фактичним обставинам справи, є однобічними та такими, що не можуть слугувати підставою для відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На думку позивача, міграційним органом порушено процедуру розгляду питання про оформлення документів, оскільки рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийняті на стадії попереднього розгляду заяви.

Відповідачі проти позову заперечили, подали до суду відзиви на позовну заяву, вказавши про правомірність оскаржуваних рішень, прийнятих у межах та на підставі наданих повноважень, з урахуванням того, що позивач ні в заяві-анкеті, ні під час проведених співбесід не обґрунтував свої побоювання та не надав переконливих відомостей для отримання захисту на території України, доводи ґрунтуються лише на суб`єктивних твердженнях, непідкріплених будь-якими доказами, що ставить під сумніви правдивість наданої інформації, а такі твердження є необґрунтованими та недоведеними. Таким чином, думку відповідача, немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної або політичної партії та недоведеності загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування щодо позивача смертної кари, або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Оцінивши повідомлені позивачем та відповідачем обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем.

26 червня 2020 року Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №121 від 26 червня 2020 року про відмову в оформлені документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту було прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У Повідомленні було зазначено, що умови, передбачені 1, 13 частини 1 ст. 1 Закону України відсутні, через очевидну необґрунтованість клопотання.

Підставою для відмови в оформленні документів зазначено наступне:

«За результатами аналізу матеріалів заяви та особової справи було встановлено, що Ваша історія переслідування є необґрунтованою та не може бути розглянута з позиції надання міжнародного захисту. Крім цього, отримані від Вас пояснення містять розбіжності, які знижують рівень довіри до Вашого клопотання.

Аналізом проведених анкетування від 02.06.2020 року та протоколу співбесіди від 26.06.2020 неможливо обґрунтувати причину неможливості Вашого повернення до Молдови.

Так, встановлено, що ані під час перебування у Молдові, ані перебуваючи поза межами країни громадянської належності Ви не зазнавали і не зазнаєте жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у Вас відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Разом із тим, можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті визнання Вас особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, згідно з визначення п. 13 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо Вас смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За час Вашого перебування в Україні по подій або нововиявлених обставин для обґрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов виявлено не було. За результатами аналізу ІКП не спостерігається жодних обставин, які можуть бути розглянуті в контексті надання Вам міжнародного захисту з позиції неможливості повернення до регіону постійного проживання.»

Скориставшись правом на адміністративне оскарження, ОСОБА_1 подав скаргу до Державної міграційної служби України про скасування Наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №121 від 26.06.2020 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 31.08.2020 №121-20 відхилено скаргу на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи вказані наказ та рішення необґрунтованими та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про біженців та осіб, які потребуються додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI), який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Положеннями ч.1 ст. 5 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

Також, практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Відповідно до ч.1, 4, 6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребуються додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI встановлено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до положень Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності; релігії; національності (громадянства); належності до певної соціальної групи; політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Законом України від 21.10.1999 № 1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення п. 2 ст. 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.

Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Положеннями п.п. 42, 43 Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що компетентні органи влади, що покликані визначити статус біженця, необов`язково повинні мати своє судження про умови в країні походження просителя. Його твердження, проте не можуть розглядатися абстрактно, а мають бути оцінені в контексті відповідної початкової інформації про ситуацію, що склалася. Знання умов країни походження просителя - якщо не основна мета, то важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих просителем. Загалом, побоювання просителя повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, або з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Ці міркування не повинні обов`язково ґрунтуватися на особистому досвіді просителя. Те, що, наприклад, сталося з його друзями, родичами і іншими членами тієї ж расової або соціальної групи, може бути свідоцтвом того, що його побоювання стати рано чи пізно жертвою переслідувань цілком обґрунтовані. Закони країни походження, і особливо методи їх застосування, можуть також мати відношення до справи.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Відповідно до змісту оскаржуваного наказу, в якості підстави для відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Республіки Молдова ОСОБА_1 , слугувала очевидна необґрунтованість заяви.

Судом встановлено, що із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 звернувся 26.05.2020 до ГУДМС в Одеській області. Основною причиною звернення за захистом зазначав побоювання зазнати переслідування з боку представників влади у країні громадянської належності.

В заяві шукач захисту зазначив, що виїзд з Молдови пов?язаний з погрозами та замахом на його життя зі сторони невідомих, які, зі слів заявника, діяли в інтересах колишнього голови парламенту Молдови. В анкеті шукач захисту зазначив, що у 2010 році було підірвано автомобіль шукача захисту та здійснено замах на його життя, в результаті якого він отримав кульові поранення в область плечей.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що причини, які позивач вказує, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та не відповідають критеріям, визначеним пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки позивач не обґрунтував свої побоювання стати жертвою переслідування конкретними фактами та доказами.

Суд звертає увагу на те, що ОСОБА_1 в?їхав на територію України ще в 2011 році, що підтверджується відомостями з посвідки на постійне проживання та не заперечувалось позивачем.

Слід зазначити, що незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивач звернувся з заявою про набуття міжнародного захисту лише 26.05.2020, тобто через майже 9 років після потрапляння на територію України, до того ж, після затримання та початку процедури екстрадиційного арешту.

Тим самим, позивачем було порушено приписи ч. 1 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», - особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Згідно з п. 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів пов?язаних щодо перебування іноземця та особи без громадянства в Україні", судам варто враховувати, що значна тривалість проміжків часу між: виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.»

Разом з цим, з наявного у матеріалах справи висновку про результати розгляду скарги встановлюється, що згідно з обліками Генерального секретаріату Інтерполу позивач значиться у міжнародному розшуку з 03.09.2012 з метою арешту та подальшої екстрадиції до республіки Молдова для притягнення до кримінальної відповідальності вчинення злочинів, передбачених ч. 5 ст. 190 (шахрайство у великих розмірах), ч. 2 ст. 362 (підробка документів) КК Молдови. 27.11.2019 позивача було затримано співробітниками Подільського прикордонного загону ДПС у пункті пропуску «Платонове». Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 05.06.2020 по справі Nє 521/8515/20 відносно позивача обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту для забезпечення видачі (екстрадиційного арешту). який полягає у забороні залишати житло з 20 годин 00 хвилин до 06 годин 00 хвилин за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім цього, після здійснення замаху (замахів) на позивача у травні 2011 (2010) року та подальшим виїздом у зв?язку з побоюваннями за власне життя за межі Молдови, він повертався на Батьківщину з ціллю отримання штампів заїзду-виїзду у серпні 2011 року та намагався перетнути кордон України (відповідно за що й був затриманий) з метою отримання нового паспортного документу на території Молдови.

Суд також бере до уваги, що запит про видачу молдовської сторони підтверджує, що вчинений позивачем злочин не є політичним, військовим або фінансовим правопорушенням, у разі видачі позивач буде користуватися усіма законними правами, що передбачені національним законодавством та міжнародними конвенціями, ратифікованими Молдовою, зокрема Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (лист прокуратури Республіки Молдова від 27.12.2019 №7.1-390/19-4457).

Зазначене додатково підтверджується фактом перебування позивача у розшуку каналами Інтерполу за матеріалами екстрадиційної перевірки (червона картка №2012/328583-1, мета розшуку - арешт). Відповідно до статуту вказаної організації (стаття 3), її діяльність не поширюється на справи політичного, військового або релігійного характеру.

Стосовно посилань позивача на порушення відповідачем порядку розгляду питання про оформлення документів, суд зазначає, що згідно змісту актів законодавства під час вирішення питання про оформлення чи відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС з`ясовує ті самі питання та досліджує той самий обсяг інформації, що і при вирішенні питання по суті про надання чи відмову у наданні відповідного статусу.

Проте, якщо вирішення питання по суті про надання чи відмову у наданні відповідного статусу потребує більш детального вивчення ситуації в країні походження та особистих обставин заявника, то рішення про відмову в оформленні документів приймається, якщо територіальний орган ДМС дійшов висновку про те, що надана заявником інформація очевидно недостатня навіть для початку відповідної процедури (Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскаржуваний наказ Головного управління ДМС України у Одеській області є обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню в судовому порядку.

Крім того, з огляду на встановлення судом правомірності наказу від 26.06.2020 №121, яким позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд дійшов до переконання про правомірність та обґрунтованість рішення Державної міграційної служби України від 31.08.2020 №121-20 про відхилення скарги на наказ від 26.06.2020 №121.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Системно проаналізувавши норми законодавства, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, суд виходить з того, що за обставин необґрунтованості заявлених позивачем вимог, підстави для стягнення сплаченого ним судового збору з відповідача відповідно до статті 139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Щавінський В.Р.