Справа № 140/12033/24
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2025-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2025 рокуЛьвівСправа № 140/12033/24 пров. № А/857/30403/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Мікули О.І., Пліша М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2024 року про відмову у відкритті провадження в справі № 140/12033/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції Мачульський В.В.,

час ухвалення рішення 24 жовтня 2024 року,

місце ухвалення рішення м.Луцьк,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі - відповідач), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу щомісячного підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період в межах визначеного Законом строку позовної давності;

- зобов`язати відповідача провести нарахування та виплату позивачу щомісячного підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом прожитковим мінімумам для працездатних осіб, із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законодавством станом на 1 січня календарного року виплати пенсії, за період в межах визначеного Законом строку позовної давності.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2024 року відмовлено у відкритті провадження в справі.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що на дату винесення рішення в справі №140/31934/23 держава не визначала окремо розрахункової величини мінімальної заробітної плати для виплати за судовим рішенням, що здійснено лише з 2024 року Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік». Зазначає про нетотожність позовів у вищенаведені, та у справі, що розглядається з огляду на відмінний період виплати спірної доплати та розрахункової величини такої виплати (прожитковий мінімум на противагу мінімальній заробітній платі).

Звертає також увагу на висновки, які наведені в постанові Великої палати Верховного Суду від 04 квітня 2024 року в справі 240/19227/21 (про незастосовність мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для виплати доплати до пенсія за ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до частини 4 статті 304 КАС України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.1 ч.1 ст. 311 КАС України.

Відмовляючи у відкритті провадження в справі на підставі п.2 ч.1 ст.170 КАС України, суд першої інстанції керувався тим, що у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є таке, що набрали законної сили рішення суду від 18.12.2023 у справі № 140/31934/23. При цьому розмір спірних виплат вже вирішено згаданим рішенням. Змістом спірних правовідносин в справах № 140/31934/23 та № 140/12033/24 є суб`єктивне право позивача на нарахування та виплату підвищення до пенсії на підставі та в розмірі визначеному статтею 39 Закону № 796-ХІІ.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з частиною статті 160 КАС України, у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 170 КАС України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є такі, що набрали законної сили, рішення або постанова суду, ухвала про закриття провадження у справі.

Ця підстава кореспондується з принципом "res judicata" (юридичної (правової) визначеності), у відповідності з яким, зокрема, якщо справу уже вирішено судом, вдруге заявляти тотожний адміністративний позов не можна.

Така підстава для відмови у відкритті провадження у справі як існування рішення суду, яке набрало законної сили, між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом спорів, які вже розглянуті і остаточно вирішені по суті. Після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги й з тих же підстав.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував на необхідність дотримання на рівні національного судочинства принципу 'res judicata', наголошуючи, що жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного та обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи й постановлення нового рішення.

Позови вважаються тотожними лише тоді, коли в них співпадають сторони, предмет і підстави, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. У випадку зміни хоча б одного з цих елементів позови вважаються не тотожними і суддя не вправі відмовити у відкритті провадження у справі (закрити провадження, якщо воно вже відкрито).

Підстава позову - це ті обставини і норми права, які дозволяють особі звернутися до суду, а предмет позову - це матеріально-правові вимоги позивача до відповідача, стосовно яких він просить ухвалити судове рішення.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Такого висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, у постанові від 07.12.2023 у справі № 160/19012/21.

Судом встановлено, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2023 року в справі № 140/31934/23 позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії задоволено повністю.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області провести ОСОБА_1 з 23 серпня 2023 року нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам згідно із Законом про Державний бюджет на відповідний рік, щомісячно, до зміни правового регулювання відповідних правовідносин без обмеження в часовому проміжку.

Зазначене судове рішення в апеляційному порядку не оскаржувалося та набрало законної сили 18 січня 2024 року.

Надалі, позивач звернувся до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою від 05 вересня 2024 року (отримано відповідачем 10.09.2024 року за вх. №12072/Т-0300-24) щодо розміру його пенсійного підвищення відповідно до статті 39 Закону України від 28.02.1991 №796-ХІІ Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Листом від 03.10.2024 року за №12802-12072/7-02/8-0300/24 відповідач - ГУ ПФУ у Волинській області повідомив наступне:

«На виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 18.12.2023 по справі №140/31934/23, яке набрало законної сили 18.01.2024, Головним управлінням Пенсійного фонду України у Волинській області проведено з 23 серпня 2023 року нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону №796-ХІІ.

Пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 №1774-УШ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, крім розрахунку щорічного обсягу фінансування статутної діяльності політичних партій. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на І січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

Тобто у Вашому випадку застосовано як розрахункову величину розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2023 2684 грн.

При визначенні з 01.01.2024 розміру доплат обчислених на виконання рішень суду, враховано норми статті 8 Закону України від 09.11.2023 № 3460-ІХ «Про Державний бюджет України на 2024 рік» далі - Закон № 460), якою визначено, що розмір мінімальної заробітної плати, яка застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, становить 1600 гривень.

Враховуючи наведене, рішення суду від 18.12.2023 виконано в межах покладених зобов`язань. Сума нарахувань на виконання рішення суду за період з 23.08.2023 по 31.01.2024 становить 26230,45 грн.

Розмір Вашої пенсії становить 8189,46 грн, в тому числі 3200 грн - доплата на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 18.12.2023 по справі №140/31934/23.»

Також відповідно до довідки про доходи № 1450 3448 9634 5421 розмір пенсії ОСОБА_1 становить: квітень - травень 2024 року - 7948,68 грн, червень - вересень 2024 року - 8189, 46 грн.

Не погоджуючись з таким розміром спірної доплати, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Колегія суддів зауважує, що за змістом обґрунтувань позовної заяви ОСОБА_1 зазначає, що з 01 січня 2024 року набрав чинності Закон України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», який визначив (ст.8) розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня - 7100 грн. Разом з тим, розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду встановлений, на рівні 1600 гривень, який і застосований до позивача для виплати доплати за ст.39 Закону №796-ХІІ.

Отже саме використання відповідачем іншого розміру заробітної плати зумовило звернення позивача з цим позовом до суду.

Колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції не здійснив порівняльного аналізу підстав і обставин, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги у справі, що розглядається та у справі № 140/31934/23, не з`ясував в повній мірі ознаки тотожності між позовними вимогами у цих справах, незважаючи на те, що їх з`ясування є передумовою для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстав встановлених пунктом 2 частини 1статті 170 КАС України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що предмет у даній справі та у справі 140/31934/23 не є тотожними, оскільки позивач просить здійснити нарахування та виплату доплати до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення у розмірі, визначеному статтею 39 Закону № 796-XII за різний період часу та з покликанням на інше законодавство. Відтак, обставини, яким позивач обґрунтовує позов у даній справі є іншими, ніж у справі № 140/31934/23.

Позивач 18 жовтня 2024 звернувся до суду з цим позовом про нарахування та виплату доплати до пенсії в межах позовної давності з (18.04.2024), тобто за період вже після набрання законної сили судовим рішенням, у справі № 140/31934/23 (18.01.2024).

Зазначення іншого спірного періоду, який не досліджувався та не міг досліджуватися в справі, яка судом першої інстанції визнана тотожною, свідчить про відсутність збігу підстав позову, а відтак і безпідставності відмови у відкритті провадження в адміністративній справі.

Колегія суддів повторно наголошує, що позивач мотивує позовні вимоги набранням чинності Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" № 3460-IX від 09.11.2023, в якому ст. 8 установлено мінімальну заробітну плату з 01 січня 7100 грн. з 01 квітня 8000 грн. Вказаною нормою також вперше окремо визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду та становить 1600 грн.

Саме зазначене зумовило зменшення розміру встановленої судовим рішенням доплати до пенсії з 14200 грн до 3200 грн.

В цілому з листа відповідача від 03.10.2024 року за №12802-12072/7-02/8-0300/24, вбачається суперечливий підхід до виконання судового рішення в справі № 140/31934/23, застосувавши з 23 серпня 2023 року до визначення «бази» доплати до пенсії - прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2023 2684 грн, а з 01.01.2024 року - мінімальної заробітної плати, яка застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду в розмірі 1600 гривень.

При цьому ОСОБА_1 дійсно висловлює міркування про те, що мінімальна заробітна плата не може бути застосовна для виплати доплати за ст.39 Закону №796-ХІІ.

Відтак, згідно прохальної частини позовної заяви просить суд зобов`язати відповідача провести нарахування та виплату позивачу щомісячного підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом прожитковим мінімумам для працездатних осіб, із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законодавством станом на 1 січня календарного року виплати пенсії, за період в межах визначеного Законом строку позовної давності (тобто з 18.04.2024 року, за шість місяців, що передують зверненню до суду).

Колегія суддів зауважує, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути внаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог, але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Кодексом.

Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 1 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 1 лютого 2022 року в справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 4 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)).

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд (близькі за змістом висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постановах від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 (пункти 6.56-6.58), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (провадження № 14-206цс21, пункт 9.58)).

З огляду на вказане суд не зв`язаний посиланнями на норми права, зазначеними у позовній заяві та в інших письмових заявах учасників справи.

Отже саме використання відповідачем іншого розміру заробітної плати на виконання судового рішення від 18 грудня 2023 року в справі № 140/31934/23 (1600 грн, а не 7100 грн) зумовило звернення позивача з цим позовом до суду.

Однак відмовляючи у відкритті провадження суд попередньої інстанції не звернув на ці доводи належної уваги, констатувавши обґрунтування порушеного права лише незастосовністю мінімальної заробітної плати.

При цьому міркування позивача (апелянта) про незастосовність мінімальної заробітної плати є безпідставними з огляду на те, що саме таку розрахункову величину ОСОБА_1 просив зазначити в своєму адміністративному позові у справі № 140/31934/23 і окружний суд задовольнив таку позовну вимогу повністю.

Учасниками справи, в тому числі самим позивачем рішення в справі №140/31934/23 в апеляційному порядку не оскаржувалося, відтак варто констатувати те, що позивач погодився з такою розрахунковою величиною.

Так, на момент ухвалення рішення в справі № 140/31934/23, а саме 06.12.2016 був прийнятий Закон № 1774-VIII, що набрав чинності 01.01.2017 року. Пунктом 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1774-VIII установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, крім розрахунку щорічного обсягу фінансування статутної діяльності політичних партій (зі змінами, внесеними згідно із Законом від 19.12.2019 № 410-IX).

Оскільки норма пункту 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1774-VIII (в частині інших виплат, щодо яких не застосовується мінімальна заробітна плата як розрахункова величина) поширюється на підвищення (доплату) до пенсій непрацюючим пенсіонерам, які проживають на території радіоактивного забруднення, а відтак розмір підвищення до пенсії непрацюючим пенсіонерам на підставі статті 39 Закону № 796-XII (у редакції, яка діяла до 01.01.2015) встановлюється із застосуванням як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня відповідного календарного року, а не мінімальної заробітної плати.

Однак доводи про незастосування розрахункової величини доплати до пенсії, оцінка якій надана судовим рішенням, що набрало законної сили порушує принцип «res judicata».

Зрештою, Верховний Суд висловлював позицію, що не вважаються зміною підстав позову зміна обсягу посилань на норми матеріального чи процесуального права (пункт 7.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15).

Проте такий аргумент був лише один з кількох, заявлених позивачем на обґрунтування позову, та не впливає на правовідносини, які фактично виникли між позивачем та відповідачем у справі, що розглядається.

Отже суд апеляційної інстанції констатує, що спірні правовідносини в справі № 140/12033/24 виникли у зв`язку з неналежним, на переконання позивача, виконанням рішення Волинського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2023 року в справі № 140/31934/23, аргументи про незастосовність розміру прожиткового мінімуму, з огляду на встановлені фактичні обставини справи та інші доводи позивача, не змінюють істинний характер спірних правовідносин.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що в адміністративному судочинстві обов`язковість виконання судового рішення має особливо важливе значення, оскільки, виходячи із завдань адміністративного судочинства щодо ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, судовий захист може вважатися ефективним лише за умови своєчасного та належного виконання судового рішення, зазвичай, боржником в якому є держава в особі її компетентних органів, а тому адміністративні суди, які, здійснюючи судовий контроль та застосовуючи інші пов`язані процесуальні засоби, повинні максимально сприяти реалізації конституційної засади обов`язковості судового рішення.

Зазначені висновки узгоджуються із позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 01.02.2022 у справі № 420/177/20 та ухвалах від 26.01.2021 у справі № 611/26/17, від 07.02.2022 у справі № 200/3958/19-а.

Верховний Суд у постанові від 21.02.2024 у справі № 520/7983/21, аналізуючи положення статті 129-1 Конституції України у взаємозв`язку із статтею 370 КАС України та статтею 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", дійшов висновку, що невиконання судового рішення, яке набуло законної сили, або надання йому переоцінки суперечить принципу верховенства права, складовою якого є принцип правової визначеності; суд, за загальним правилом, не повинен брати до уваги посилання сторони у справі в обґрунтування своєї позиції на фактичні обставини, виникнення яких стало наслідком невиконання такою стороною судового рішення, що набуло законної сили.

Подібний висновок також сформульований Верховним Судом, зокрема, у постановах від 18.02.2022 у справі № 520/3601/19, від 01.06.2022 у справі № 640/25836/20 та від 26.07.2023 у справі № 640/17504/19.

Відповідно до статті 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом.

У частині першій статті 11 Закону № 1404-VIII йдеться про те, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

З аналізу вищезазначених законодавчих норм убачається, що не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом № 1404-VIII.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 686/23317/13-а, від 16.02.2019 у справі № 816/2016/17 та у постановах Верховного Суду від 30.01.2024 у справі № 320/19014/23, від 21.02.2024 у справі № 140/17323/23 та від 19.09.2024 у справі № 400/3650/24.

Згідно зі статтею 382 КАС України визначаються спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, зокрема, до них належать: зобов`язання суб`єкта владних повноважень надати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу за невиконання судового рішення та інше.

Відповідно до вимог статті 383 КАС України особа-позивач на користь якої ухвалено постанову суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такої постанови суду або порушення прав позивача, підтверджених такою постановою суду.

Отже, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що вищезазначені норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.

Зазначені висновки суду узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, висловленою в постанові від 06.08.2024 у справі № 560/4755/20, від 14.08.2024 у справі № 580/5660/22, від 19.09.2024 у справі № 400/3650/24.

За вказаних обставин, колегія суддів зазначає, що позивач у цій справі обрав спосіб захисту шляхом подання позову фактично про визнання протиправною бездіяльність, яка полягає у невиконанні судового рішення у справі № 140/31934/23. Проте, спірні правовідносини між сторонами вже вирішені судом та перейшли до стадії виконання судового рішення.

Суд зауважує, що у разі, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він повинен був звертатися до суду в порядку статті 383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не подавати новий адміністративний позов.

Підсумовуючи вище наведене, колегія суддів зазначає, що вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в окремому судовому провадженні не розглядаються.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 28.02.2024 у справі № 400/3416/20, від 06.08.2024 у справі № 560/4755/20, від 14.08.2024 у справі № 580/5660/22, від 21.08.2024 у справі № 200/63/23.

Отже колегія суддів апеляційного суду вважає, що у відкритті провадження в справі суду попередньої інстанції дійсно варто було відмовити про не з підстави визначеної п.2 ч.1 ст.170 КАС України (у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є такі, що набрали законної сили, рішення або постанова суду, ухвала про закриття провадження в адміністративній справі), оскільки спірні позовні вимоги у цій справі не можуть бути розглянуті як за правилами адміністративного судочинства так і не підлягають розгляду в судовому порядку в цілому, що роз`яснюється апеляційним судом позивачу, а на підставі п.1 ч.1 ст.170 КАС України (позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства).

Колегія суддів зазначає, що спірні правовідносини мають бути вирішені в межах виконання рішення у справі № 140/31934/23, а не окремого позову. Тому розгляд справи № 140/12033/24 за правилами адміністративного судочинства неможливий, що є підставою для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі на підставі пункту 1 частини першої статті 170 КАС України, а не пункту 2 вказаної частини, як вказав суд.

Схожий підхід застосував Верховний Суд під час вирішення справ № 170/167/17 (постанова від 16.12.2021), № 400/822/20 (постанова від 31.01.2022), № 233/3744/17 (постанова від 20.04.2022), № 818/1346/16 (постанова від 30.06.2022), № 160/2888/23 (постанова від 18.01.2024), № 580/5660/22 (постанова від 14.08.2024) та № 380/17385/23 (постанова від 27.11.2024).

За таких обставин, ухвалу суду першої інстанції слід змінити в частині підстав (мотивів) відмови у відкритті провадження в адміністративній справі.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення (п.2 ч.1 ст.315 КАС України).

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч.4 ст.317 КАС України).

Керуючись ст.ст.308,315,317,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2024 року про відмову у відкритті провадження в справі № 140/12033/24 змінити в частині мотивів відмови у відкритті провадження в справі.

У решті ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2024 року про відмову у відкритті провадження в справі № 140/12033/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді О. І. Мікула
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 15 січня 2025 року.