Справа № 694/3094/24
Суддя: Смовж О. Ю.
Дата ухвалення: 2025-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 694/3094/24
провадження № 2-а/694/5/25
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А І Н И
09.01.2025 року м. Звенигородка
Звенигородський районний суд Черкаської області
у складі: головуючого судді Смовж О.Ю.,
за участю секретаря судового засідання Блискавки А.С.,
представника позивача - адвоката Павленка С.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,
25 листопада 2024 року до Звенигородського районного суду Черкаської області надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення від 19 листопада 2024 року за ч.3 ст.210-1 КУпАП.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що за змістом оскаржуваної постанови ОСОБА_1 направлено повістку про прибуття зо ІНФОРМАЦІЯ_2 на 17.10.2024. Згідно акту, складеного комісією виконкому Звенигородської міської ради, повістку не вручено, адресат відсутній за вказаною адресою. Відповідно до рапорту офіцера адміністративного відділення ІНФОРМАЦІЯ_2 лейтенанта ОСОБА_2 31.10.2024 на вказану дату не прибув, у зв`язку з чим направлено звернення до Звенигородського РВП ГУ НП в Черкаській області про доставлення ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 для складання протоколу про адміністративне правопорушення. Надалі оскаржуваною постановою ОСОБА_1 визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210-1 КУпАП з накладенням штрафу в сумі 21 000,00 грн за неприбуття за повісткою 17.10.2024.
Позивач стверджує, що не притягувався раніше за ч.1 статті 210-1 КУпАП, що виключає його притягнення за ч.3 цієї ж статті. Окрім того, повістка йому не вручалася, жодних представників комісії за місцем реєстрації не було, батьків не опитували, тому йому не було відомо про необхідність явки до ІНФОРМАЦІЯ_2 17.10.2024. При цьому ж всю поштову кореспонденцію він отримує своєчасно. Такі ж пояснення надавалися ним під час розгляду адміністративної справи, проте взяті до уваги не були.
Посилаючись на такі та інші обставини, позивач вважає оскаржувану постанову протиправною та просить її скасувати.
Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 28 листопада 2024 року прийнято до розгляду адміністративний позов, визначено розгляд провадити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом осіб.
Судове засідання 11.12.2024 відкладалося у зв`язку з необхідністю витребування від ІНФОРМАЦІЯ_2 оригіналів адміністративної справи відносно ОСОБА_1 , про що винесена відповідна письмова ухвала.
09 січня 2025 року до суду надійшли завірені копії з матеріалів адміністративної справи ОСОБА_1 , а також заява уповноваженого представника ІНФОРМАЦІЯ_2 про розгляд справи за його відсутності.
Суд зауважує, що відзиву на адміністративний позов відповідачем не подано, як не надано й витребуваних судом відповідно до ухвали від 11.12.2024 матеріалів адміністративної справи (оригінал) відносно ОСОБА_1 для огляду в судовому засіданні, на підставі яких винесено оскаржувану постанову.
В судове засідання 09 січня 2025 року з`явився позивач ОСОБА_1 та його уповноважений представник адвокат Павленко С.І., які підтримали свою позицію у справі, наголосили на тому, що відповідачем не надано ключового доказу у справі повістки, відповідно до якої позивачу необхідно було з`явитися 17.10.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_2 , примірник якої має обов`язково міститися в матеріалах адміністративної справи. Відтак, сторона позивача наполягає на тому, що повістка позивачу не виписувалася, не вручалася, обставини виходу комісії за місцем проживання позивача є непідтвердженими, а окрім того вказують на те, що позивач добросовісно виконав свій обов`язок щодо оновлення даних в додатку Резерв+ та більше з тим, звернувся із заявою про надання йому відстрочки від призову у зв`язку з навчанням, про що надав відповідні підтверджуючі документи, проте ІНФОРМАЦІЯ_3 на заяву вчасно не реагує, письмових документів про надання відстрочки не надає.
Дослідивши матеріали справи, наявні докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов таких висновків.
Оцінюючи обставини, встановлені у даній справі, суд виходить із змісту статті 19 Конституції України, якою встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
Відповідно до ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Частиною третьою статті 210-1 КУпАП України передбачена адміністративна відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період, що тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян".
Відповідно до частини першої цієї ж статті передбачена відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.
Статтею 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
Згідно зі ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст.74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Положеннями ч.2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, 16.11.2024 відносно ОСОБА_1 начальником групи персоналу майором ОСОБА_3 складено протокол №379, відповідно до якого позивачу направлено повістку про прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_2 на 17.10.2024. Згідно акту, складеного комісією виконкому Звенигородської міської ради, повістку не вручено, адресат відсутній за вказаною адресою. Відповідно до рапорту офіцера адміністративного відділення ІНФОРМАЦІЯ_2 лейтенанта ОСОБА_2 31.10.2024 на вказану дату не прибув, що виразилося у тривалому неперервному невиконанні обов`язків, передбачених та покладених на нього законом, а саме:невиконання вимог ч.2 ст. 17 Закону України «Про оборону України», абз.7 ч.3, абз 3 ч.10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», абз.1 ч.1 та абз.7 ч.3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», чим вчинив правопорушення, передбачене ч.3 ст. 210-1 КУпАП, у зв`язку з чим направлено звернення до Звенигородського РВП ГУ НП в Черкаській області про доставлення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , до ІНФОРМАЦІЯ_2 для складання протоколу про адміністративне правопорушення відповідно до статті 259 КУпАП.
Надалі оскаржуваною постановою №379 від 19.11.2024 ОСОБА_1 визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210-1 КУпАП з накладенням штрафу в сумі 21 000,00 грн за неприбуття за повісткою 17.10.2024. Мотивувальна частина постанови ідентична викладеній у протоколі від 16.11.2024.
Суд звертає увагу, що серед наданих до матеріалів справи документальних доказів відсутня повістка про виклик позивача на 17.10.2024, у зв`язку з чим обставини її існування не підтверджені жодними доказами.
Не надано суду також доказів направлення повістки позивачу будь-якими способами зв`язку, як-то: поштові конверти, листи поштового відділення щодо прийняття повістки для направлення особі, поштові трекінги про рух кореспонденції, зворотні поштові повідомлення, поштові конверти з поверненням листа із зазначенням причин невручення та т.і.
Також суд критично оцінює надану копію акта від 15.10.2024, складеного комісією виконавчого комітету Звенигородської міської ради, про те, що під час здійснення оповіщення громадян щодо їх виклику до ІНФОРМАЦІЯ_2 з метою уточнення військово-облікових даних, за адресою: АДРЕСА_1 , зі слів рідних ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 проживає в м. Києві. Суд зауважує, що в акті не зазначено хто саме опитаний за зазначеною адресою, ким доводяться ОСОБА_1 , відсутні підписи цих осіб про ознайомлення із змістом акту, через що наданий доказ не підтверджує обставини вручення повістки ані ОСОБА_1 , ані його родичам.
Дослідивши встановлені обставини справи та наявні у ній матеріали, надані ІНФОРМАЦІЯ_3 , суд приходить до висновку, що обставини виклику позивача повісткою на 17.10.2024 не доведені достатніми та належними доказами, а більше з тим жодними доказами, екземпляр повістки, який має міститися в матеріалах адміністративної справи, суду не представлений, тому факту наявності повістки про виклик позивача на 17.10.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_2 , її вручення, або направлення будь-яким способом, не надано жодного підтвердження.
Згідно з положеннями статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації. Пунктом 1 цієї статті визначені обов`язки громадян, а саме: з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду; надавати в установленому порядку під час мобілізації будівлі, споруди, транспортні засоби та інше майно, власниками яких вони є, Збройним Силам України, іншим військовим формуванням, силам цивільного захисту з наступним відшкодуванням державою їх вартості в порядку, встановленому законом; проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.
Громадяни, які перебувають на військовому обліку, в добровільному порядку реєструють свій електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного чи резервіста.
У разі отримання повістки про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки громадянин зобов`язаний з`явитися у зазначені у ній місце та строк.
У повістці про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки зазначаються:
1) прізвище, ім`я та по батькові і дата народження громадянина, якому адресована повістка;
2) найменування територіального центру комплектування та соціальної підтримки, що видав повістку;
3) мета виклику до територіального центру комплектування та соціальної підтримки;
4) місце, день і час явки за викликом;
5) підпис (електронний цифровий підпис) посадової особи, яка видала (сформувала) повістку;
6) реєстраційний номер повістки;
7) роз`яснення про наслідки неявки і про обов`язок повідомити про причини неявки.
У цьому зв`язку суд зазначає, що відповідно до оскаржуваної постанови від 19.11.2024 позивача притягнуто до відповідальності саме за неприбуття за повісткою. Проте, в судовому засіданні обставини існування повістки та її вручення позивачу не доведені.
Відтак, позивач притягнутий до відповідальності за дії, які він не вчиняв, оскільки не отримував повістку про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
При цьому ж судом встановлено, що ОСОБА_1 своєчасно оновив військово-облікові дані через додаток Резерв+, пройшов ВЛК, відповідно до відомостей з Резерв+ отримав відстрочку від мобілізації до 07.02.2025.
Також 25.11.2024 позивач поштовим зв`язком звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою про надання рішення про відстрочку у письмовому вигляді, додав необхідні документи: копію військового квитка, довідку про здобувача освіти за даними Єдиної державної електронної бази з питань освіти, довідку ВЛК №2422 від 10.12.2024 про придатність до військової служби.
Зазначений лист ІНФОРМАЦІЯ_3 отримав 28.11.2024, про що свідчить зворотне поштове повідомлення (наявне в матеріалах справи).
За таких обставин, суд дійшов висновку про добросовісність поведінки позивача по відношенню до обов`язку щодо своєчасного оновлення військово-облікових даних та проходження ВЛК, отримання відстрочки по мобілізації на законних підставах.
Одночасно, суд зазначає, що відповідно до ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
Так, статтею 235 КУпАП передбачено, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).
Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.
Статтею 210-1 КУпАП встановлено адміністративну відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.
Вказана норма права є бланкетною, тобто закріплює лише загальні ознаки правила поведінки, а для встановлення цих ознак необхідно звертатися до норм іншого нормативного акту.
Відповідно до вимог ст. 293 КУпАП і роз`яснень, викладених в п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 24.06.1988 року «Про практику розгляду судами скарг на постанови у справах про адміністративні правопорушення» зі змінами та доповненнями, орган (посадова особа) при розгляді скарги або протесту на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови. Суд повинен перевірити: чи накладено адміністративне стягнення правомочним органом; чи є в діях даної особи ознаки проступку, за який законом передбачена адміністративна відповідальність, і вина у його вчиненні; чи не сплив строк давності для притягнення до адміністративної відповідальності; чи правильні висновки органу (посадової особи), який виніс постанову, про тяжкість вчиненого проступку і обтяжуючі обставини; чи враховані пом`якшуючі обставини, майновий стан винного, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Таким чином, суд у сукупності встановленого та викладеного дійшов висновку, що у даному випадку відсутня подія та склад адміністративного правопорушення, за яке ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності відповідно до оскаржуваної постанови, у зв`язку з чим адміністративне стягнення накладено на позивача незаконно та необґрунтовано, тому наявні правові підстави для скасування постанови про накладення на позивача адміністративного стягнення і закриття провадження у справі.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України підлягають відшкодуванню судові витрати зі сплати судового збору, які необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, посадова особа якого виступала відповідачем у справі, на користь позивача.
Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За приписами статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною дев`ятою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Суд зазначає, що на підтвердження розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано до суду копії наступних документів:
- договір про представництво в адміністративному процесі від 20.11.2024 року б/н;
- додаткова угода до договору від 20.11.2024;
Ордер на надання правничої допомоги від 25.11.2024 № 1081501 серія СА;
- розрахунок затраченого часу адвоката по підготовці та веженню адміністративної справи на суму 7 000,00 грн;
- квитанція №71421834 від 22.11.2024 на суму 7 000,00, сплачено ОСОБА_1 , отримувач адвокат Павленко С.І.
Відтак, позивач надав суду належні та достатні докази фактично понесених витрат на правову допомогу.
Згідно з постановою Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, у разі недотримання вимог про співмірність суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Тобто, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення розміру витрат на адвоката, що підлягають розподілу між сторонами. Відсутність клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, від іншої сторони виключає можливість суду самостійно (без указаного клопотання) зменшувати розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Жодних письмових заяв та заперечень щодо заявленої позивачем суми судових витрат на правничу допомогу не надходило.
Виходячи з обставин розгляду цієї справи, її складності та виконаної роботи, критерію необхідності вчинення відповідних дій адвокатом та значимості таких дій у справі, зважаючи на критерій розумності розміру витрат, суд дійшов висновку, що заявлений позивачем до відшкодування розмір правової допомоги є адекватним.
На підставі викладеного, керуючись статтями 9, 19, 77, 241-246, 255, 295 КАС України, суд,
Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - задовольнити.
Скасувати постанову ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковника ОСОБА_4 №379 від 19 листопада 2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210-1 КУпАП .
Справу про адміністративне правопорушення №379 відносно ОСОБА_1 закрити на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок та понесені судові витрати за надання правничої допомоги в розмірі 7000 (сім тисяч) гривень.
Рішення може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 );

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_5 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ).

Повний текст рішення складено та проголошено 14.01.2025 о 15:00 год.

Суддя О.Ю. Смовж