Справа № 300/8492/23
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2025-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2025 рокуЛьвівСправа № 300/8492/23 пров. № А/857/12664/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Пліша М. А.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2024 року у справі №300/8492/23 за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 , третя особа- Військова частина НОМЕР_2 про стягнення суми переплати грошового забезпечення,-

суддя в 1-й інстанції Шумей М. В.,

дата ухвалення рішення 16 квітня 2024 року,

місце ухвалення рішення м.Івано-Франківськ,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

в с т а н о в и в:

Позивач Військова частина НОМЕР_1 звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_1 , третя особа- Військова частина НОМЕР_2 , в якому просила зобов`язати відповідача виплатити на користь військової частини НОМЕР_1 суму переплати грошового забезпечення, що становить 43946 ,49 грн.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2024 року позов задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 виплатити на користь військової частини НОМЕР_1 суму переплати грошового забезпечення, що становить 43 946 ,49 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права і підлягає скасуванню. В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що позивачем порушено порядок та строки проведення службового розслідування та звернення за стягуванням. Зазначає, що судом не було всебічно досліджено і встановлено факт переплати через недобросовісність збоку набувача, не враховано норми ст.1212, 1215 ЦК України. З врахуванням наведеного просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає про те, що з моменту виписки з лікувального закладу 30 серпня 2022 року і до моменту закінчення службового розслідування місцезнаходження відповідача було невідоме, тому в позивача не було можливості довести відповідачу інформацію про факт проведення службового розслідування та опитати його з приводу обставин неповернення з лікувального закладу. При цьому, відповідач з рапортом про ознайомлення з матеріалами службового розслідування не звертався. Вказує, що недобросовісність відповідача полягає в тому, що своїми умисними діями він приховав від командування частини факт виписки із лікувального закладу, не повернувся після виписки до місця розташування свого підрозділу, самовільно залишив військову частину, чим ввів в оману командування і призвів до помилкового нарахування та надлишкової виплати грошового забезпечення за період вересень-листопад 2022 року на суму 43946,49 грн. Таким чином, вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Справа розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження судом першої інстанції.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без виклику учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що солдат ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мобілізований ІНФОРМАЦІЯ_2 з 26 лютого 2022 року. Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 2 від 26 лютого 2022 року солдата ОСОБА_1 зараховано до особового складу стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 . Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №20 від 20 січня 2023 року зарахований у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 .

Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 №321 від 17 листопада 2023 року солдат ОСОБА_1 вважається таким, що не входить до чисельності Збройних Сил України. 04 грудня 2022 року від заступника командира військової частини НОМЕР_1 з морально-психологічного забезпечення майора ОСОБА_2 надійшла доповідна записка №4137 від 04 грудня 2022 по факту неприбуття без поважних причин на службу після проходження лікування у КНП «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради солдата ОСОБА_1 .

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 372 від 13 грудня 2022 року «Про проведення службового розслідування за фактом несвоєчасного прибуття з лікувального закладу» розслідування за фактом несвоєчасного прибуття з лікувального закладу» солдатом ОСОБА_1 було призначено службове розслідування.

Проведеним службовим розслідуванням встановлено, що 27 серпня 2022 року солдат ОСОБА_1 , за усним розпорядженням слідчого ДБР, був доставлений в м. Запоріжжя для проведення слідчих дій по кримінальному провадженню №000012324 за ч.4. ст.402 Кримінального кодексу України.

У зв`язку з погіршенням стану здоров`я солдат ОСОБА_1 27 серпня 2022 року о 13.00 год. автомобілем швидкої допомоги був доставлений в хірургічне відділення КНП «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради. В даному лікувальному закладі солдат ОСОБА_1 перебував з 27 серпня 2022 року по 30 серпня 2022 рік. Після проходження лікування в медичному закладі в розташування підрозділу не повернувся. На даний час місце знаходження військовослужбовця позивачу невідоме.

Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 №376 від 15 грудня 2022 року про результати проведення службового розслідування за фактом несвоєчасного прибуття після звільнення з лікувального закладу, накладено дисциплінарне стягнення на солдата ОСОБА_1 - «СУВОРА ДОГАНА».

За порушення вимог ст. 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст.1,2,24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.11,16,49,129,130,199,216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV, ст.4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» та окремого доручення Міністра Оборони України ОСОБА_3 від 23 червня 2022 року відповідача знято з усіх видів забезпечення та усіх видів винагород за місяць, у якому здійснено порушення.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №269 від 28 квітня 2023 року «Про призначення службового розслідування з метою встановлення причин та умов надлишкового нарахування і виплати грошового забезпечення та додаткової винагороди військовослужбовцям, які самовільно залишили частину» уповноваженими особами військової частини НОМЕР_1 було проведено службове розслідування з метою встановлення причин та умов надлишкового нарахування і виплати грошового забезпечення та додаткової винагороди військовослужбовцям, які самовільно залишили частину.

Згідно з рапортом помічника командира з фінансово-економічної роботи - начальника служби військової частини НОМЕР_1 капітана ОСОБА_4 №2227 від 28 квітня 2023 року та довідки-розрахунку сума переплати грошового забезпечення солдату ОСОБА_1 становить 43946,49 грн.

Підставою для припинення нарахування грошового забезпечення відповідачу є наказ командира військової частини, який був наданий після встановлення факту неприбуття відповідача вчасно на військову службу.

Враховуючи вищенаведене, позивач просить зобов`язати виплатити на користь військової частини НОМЕР_1 суму переплати грошового забезпечення у сумі 43946,49 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що нарахування відповідачу у період відсутності його на службі грошового забезпечення відбулось внаслідок недобросовісності з боку набувача, що за приписами правових норм, є підставою для їх повернення, а тому наявні підстави для задоволення позову.

Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно зі ст.2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

За змістом ст.16 Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року №548-ХІV (далі- Статут внутрішньої служби) кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Відповідно до ст.58 Статуту внутрішньої служби командир (начальник) є єдиноначальником і особисто відповідає перед державою за бойову та мобілізаційну готовність довіреної йому військової частини, корабля (підрозділу) за забезпечення охорони державної таємниці; за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан, збереження життя і зміцнення здоров`я особового складу; за внутрішній порядок, стан і збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального і матеріальних засобів; за всебічне забезпечення військової частини, корабля (підрозділу); за додержання принципів соціальної справедливості.

Командир (начальник) відповідно до посади, яку він займає, повинен діяти самостійно і вимагати від підлеглих виконання вимог Конституції України, законів України, статутів Збройних Сил України та інших нормативно-правових актів.

Згідно зі ст.26, 27 Статуту внутрішньої служби військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення злочину військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.

За змістом ст.18, 19 Статуту внутрішньої служби військовослужбовці перебувають під захистом держави і мають усю повноту прав і свобод, закріплених Конституцією України. Держава гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей соціальний і правовий захист відповідно до законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Відповідно до ст.1 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (далі- Закон №2011-XII) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно із абз.1 ч.1 ст.9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

За змістом ч.2 ст.9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до абз.1, 2 ч.4 ст.9 Закону №2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Виплату грошового забезпечення військовослужбовцям врегульовано Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджено наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (надалі Порядок №260).

Згідно з п.15 розділу І Порядку №260 грошове забезпечення не виплачується, зокрема, за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше. Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення. Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.

При цьому, ч.2 ст.24 Закону №2232-ХІІ передбачає, що військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.

Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. Підставою для призупинення військової служби є отримання військовою частиною письмового повідомлення правоохоронного органу про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального правопорушення (витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань).

Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 знято з усіх видів забезпечення на підставі витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №376 від 15 грудня 2022 року. Підставою для прийняття вказаного наказу зазначено також витяг з єдиного реєстру досудових розслідувань №0000123 (а.с.18).

Матеріалами справи стверджується, що на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 10 травня 2023 року №304 завершено службове розслідування, за підсумками якого встановлено переплату ОСОБА_1 грошового забезпечення на суму 43946,49 грн.

Зі змісту висновку службового розслідування вбачається, що переплата грошового забезпечення відбулася виключно із вини військовослужбовця ОСОБА_1 , який своїми умисними діями, що виразилися у недоведенні до службових осіб військової частини НОМЕР_1 інформації про виписку із лікувального закладу та нез`явлення вчасно на військову службу, спричинив до зайво отриманих коштів.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 19 серпня 2022 року у ЄРДР зареєстровано кримінальне провадження №0000123, за змістом якого встановлено, що 13 серпня 2022 року в Пологівському районі Запорізької області військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_1 після доведення бойового наказу командиром 3 стрілецької роти лейтенантом ОСОБА_5 відкрито відмовився від виконання вказаного наказу в умовах воєнного стану (а.с.18).

Як зазначено вище, солдат ОСОБА_1 з 27 серпня 2022 року по 30 серпня 2022 року перебував у хірургічному віддаленні КНП «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради. Після проходження лікування в медичному закладі в розташування підрозділу не повернувся.

При цьому, доказів вчинення будь-яких дій щодо з`ясування підстав відсутності відповідача за місцем розташування військового підрозділу після закінчення лікування у період з 31 серпня 2022 року по 03 грудня 2022 року позивачем не надано.

Колегія суддів зазначає, що підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків, визначає, Закон України Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі від 03.10.2019 №160-IX (далі- Закон №160-IX).

Згідно з п.4 ст.1 Закону №160-IX матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.1 Закону №160-ІХ пряма дійсна шкода - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано. За змістом ч.1 ст.3 Закону №160-IX підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.

За змістом ч.1 ст.3 Закону №160-ІХ підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.

Ч.2 ст.3 Закону №160-IX передбачає, що умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.

Відповідно до ч.3 ст.3 Закону №160-IX притягнення особи до матеріальної відповідальності за завдану шкоду не звільняє її від дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності, встановленої законами України.

Згідно зі ст.8 Закону №160-IX посадові (службові) особи зобов`язані письмово доповісти командиру (начальнику) про всі факти завдання шкоди протягом доби з моменту виявлення таких фактів.

У разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.

Розслідування повинно бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення. В окремих випадках зазначений строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив розслідування, але не більше ніж на один місяць.

Порядок проведення службового розслідування визначається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, правоохоронними органами спеціального призначення, Службою зовнішньої розвідки України, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України та Державним бюро розслідувань.

За результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акта (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності.

Якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню.

Наказ доводиться до винної особи під підпис.

Як стверджується матеріалами, і цей факт не заперечує позивач, ОСОБА_1 не був повідомлений про притягнення його до матеріальної відповідальності.

Враховуючи наведене, суд вважає, що висновок військової частини про заподіяння саме відповідачем державі шкоди, у зв`язку із чим він має нести повну матеріальну відповідальність, є необґрунтованим, протиправним і не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Крім того, відповідач не навів будь-яких обґрунтувань притягнення позивача до повної матеріальної відповідальності, у той час як Законом №160-ІХ передбачено як підвищену, так повну та обмежену матеріальну відповідальність. І хоча ухвалення відповідного рішення перебуває у площині дискреційних повноважень відповідного командира (начальника), таке рішення повинно бути обґрунтованим і відповідати вимогам закону, а адміністративний суд, у свою чергу, зобов`язаний надати цьому рішенню оцінку, в тому числі в аспекті законності та обґрунтованості.

Колегія суддів звертає увагу на те, що з матеріалів справи не вбачається, що переплата грошового забезпечення відбулася виключно із вини військовослужбовця ОСОБА_1 , оскільки доказів вчинення збоку позивача у період з 31 серпня 2022 по 03 грудня 2022 року будь-яких дій щодо з`ясування місця перебування відповідача матеріали справи не місять, при цьому, позивач у вищезазначений період надалі продовжував нараховувати і виплачувати відповідачу грошове забезпечення, що дає підстави суду стверджувати про відсутність усіх необхідних умов притягнення до матеріальної відповідальності.

Колегія суддів при вирішені справи також враховує приписи ст.1215 Цивільного кодексу України, які передбачають, що не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Крім того, Верховний Суд України в постанові від 02 липня 2014 року у справі №6-91цс14 зазначив, що безпідставно набуті особою кошти, що належать до виплат, встановлених абзацом 2 ч.1 ст.1215 ЦК України, за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, та факту недобросовісності набувача, не підлягають поверненню.

Таким чином, з системного аналізу наведених вище правових норм можна дійти висновку про те, що у разі виплати особі без необхідності чи без правової підстави грошового забезпечення або якщо відпала підстава для його виплати, то ці кошти поверненню платнику не підлягають, крім випадків наявності рахункової помилки з боку платника і недобросовісності з боку набувача.

За змістом ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем не подано доказів про наявність рахункової помилки з його боку при нарахуванні грошового забезпечення відповідача, а також не доведено інших обставин, за наявності яких позивач вправі вимагати повернення відповідачем усіх отриманих ним видів грошового забезпечення, а тому підстави для стягнення з відповідача переплати грошового забезпечення у розмірі 43946,49 відсутні.

Доводи апеляційної скарги відповідача є підставними та обґрунтованими, такі знайшли своє підтвердження під час розгляду справи та спростовують висновки суду першої інстанції з наведених вище мотивів.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) №303-A, пункт 29).

Також згідно з п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст.317 КАС України рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення.

Керуючись ст.242, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2024 року у справі №300/8492/23 скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову Військової частини НОМЕР_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 15 січня 2025 року.