Справа № 260/8711/24
Суддя: Гаврилко С.Є.
Дата ухвалення: 2025-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

16 січня 2025 рокум. Ужгород№ 260/8711/24

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гаврилка С.Є., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

30 грудня 2024 року до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовом звернувся ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (88000, Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Петефі, 14, ), яким просить суд: "1. Прийняти до розгляду цю позовну заяву; 2. Справу розглянути в порядку спрощеного позовного провадження; 2. Визнати протиправною та скасувати постанову про закінчення ВП № 73299140; 3. Зобов`язати відповідача виконати рішення суду № 260/7424/23 від 14.09.2023 р.; 5. Повідомити.".

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 грудня 2024 року було прийнято дану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в даній адміністративній справі.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказав, що рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2023 року, що ухвалене у справі 260/7424/23, зокрема, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату щомісячної доплати в сумі 2000 грн. відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 р. № 713 "Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб" починаючи з 01.07.2021 року, з урахуванням проведених виплат. 11 грудня 2024 державний виконавець закінчив виконавче провадження, не виконавши всіх необхідних дій для забезпечення виконання рішення суду. Позивач вважає, що державний виконавець не вжив достатніх заходів для виконання рішення суду, тому просить визнати постанову про закінчення виконавчого провадження протиправною та скасувати.

У встановлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не надав. Також такий відзив відсутній і на час ухвалення рішення суду.

14 січня 2025 року на адресу Закарпатського окружного адміністративного суду від позивача надійшла заява про розгляд даної справи без участі позивача (а.с 17).

Судом вживалися заходи направлення відповідачу повістки про виклик в судове засідання призначене на 16 січня 2025 року. Така була надіслана з використанням системи ЄСІТС та доставлено в електронний кабінет відповідача 31 грудня 2024 року, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа, у зв`язку з чим представник відповідача вважається належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання (а.с. 15).

Статтею 287 частиною 4 КАС України визначено, що адміністративна справа з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця вирішується судом протягом двадцяти днів після відкриття провадження у справі.

Відповідно до статті 268 КАС України, у справах, визначених статтями 273-277, 280-283, 285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку. Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду. Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Згідно зі статтею 205 частини 2 пункту 3 КАС України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

А відтак, оскільки учасники справи належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання, їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до статті 229 частини 4 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до статті 4 частини 1 пункту 10 КАС України, письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Розглянувши подані сторонами докази, (заслухавши сторони та їх представників) всебічно і повно оцінивши всі фактичні обставини (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

ЯК вбачається з КП "Діловодство спеціалізованого суду" рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2023 року в справі 260/7424/23, зокрема зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату щомісячної доплати в сумі 2000 грн. відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 р. № 713 "Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб" починаючи з 01.07.2021 року, з урахуванням проведених виплат.

Судом встановлено, що виконанні у відділі примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі по тексту - Відділ) перебувало виконавче провадження ВП № 73299140 з примусового виконання виконавчого листа № 260/7424/23, виданого 24 жовтня 2023 року Закарпатським окружним адміністративним судом щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату щомісячної доплати в сумі 2000 грн. відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 р. №713 "Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб" починаючи з 01.07.2021 року, з урахуванням проведених виплат.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 11 грудня 2024 року у ВП № 73299140 було закінчено виконавче провадження на підставі статті 39 частини 1 пункту 11 Закону України "Про виконавче провадження" (а.с.а.с. 5, 6).

Із вказаної постанови вбачається, що відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження надійшла відповідь боржника від 21 листопада 2023 року № 0700-0504-5/65654 про те, що починаючи з 01 липня 2021 року розмір пенсії вже був обрахований у розмірі 20319,10 грн, на виконання попереднього рішення суду № 260/622/23, що вже перевищував максимальний розмір 10 прожиткових мінімумів встановлених законодавством, отже доплата різниці в пенсії відсутня. Згідно протоколу, перерахунку пенсії встановлено, що з 01 листопада 2023 року розмір пенсії повинен складати 26819,26 грн, однак боржник не вчиняє всіх залежних від нього дій для забезпечення доплати 2000 грн на виконання рішення суду.

У зв`язку з вищенаведеним, державним виконавцем відділу було винесено постанову від 22 листопада 2023 року ВП № 73299140 про накладення штрафу , боржника у розмірі 5100 грн.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2023 року, що ухвалене у справі № 260/10482/23 визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області про накладення штрафу від 22 листопада 2023 року в розмірі 5100 грн у виконавчому провадженні № 73299140.

10 червня 2024 року державним виконавцем відділу, винесено постанову про накладення на боржника штрафу від 10 червня 2024 року ВП № 73299140, у подвійному розмірі.

10 червня 2024 року державним виконавцем керуючись статтями 63, 75 Закону України "Про виконавче провадження" надіслано до правоохоронних органів повідомлення за № 73299140/5-3008 про вчинення кримінального правопорушення передбаченого статтею 382 частиною 1 Кримінального кодексу України, у зв`язку із чим державний виконавець закінчив виконавче провадження на підставі статті 39 частини 1 пункту 11 Закону України "Про виконавче провадження"

Вирішуючи питання щодо правомірності постанови про закінчення виконавчого провадження, суд виходить з такого.

У зв`язку із чим, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судові рішення є обов`язковими до виконання на території України.

Згідно із статтею 19 частиною 2 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України "Про виконавче провадження" за № 1404-VІІІ та Інструкція з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року за №512/5 (далі по тексту Інструкція №512/5).

Згідно із статтею 3 часиною 1, статтею 5 частиною 1 Закону України "Про виконавче провадження" відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих документів, серед яких виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень. Примусове виконання рішень покладається, зокрема, на органи державної виконавчої служби (державних виконавців).

Статтею 18 частинами 1,2 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно із статтею 26 частиною 6 Закону України "Про виконавче провадження" за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

Відповідно до пункту 1 Розділу ІХ Інструкції № 512/5 виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, здійснюється в порядку, визначеному статтею 63 Закону України "Про виконавче провадження".

Положеннями статті 63 частини 1 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів та попередження про кримінальну відповідальність (стаття 63 частина 2 Закону України "Про виконавче провадження").

Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження (стаття 63 частина 3 Закону України "Про виконавче провадження").

Вказане узгоджується з приписами статті 75 Закону України "Про виконавче провадження", якою передбачено відповідальність за невиконання рішення, зокрема, що зобов`язує боржника вчинити певні дії та визначені розміри штрафів у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії.

Дійсно, згідно із статтею 39 частиною 1 пунктом 11 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.

У той же час, системний аналіз вказаних норм свідчить про те, що закінчення виконавчого провадження після направлення повідомлення органам досудового розслідування для притягнення винних осіб до відповідальності є наслідком вжиття всіх можливих заходів щодо виконання рішення суду та встановлення неможливості такого виконання, тобто встановлення того факту, що механізми та інструменти, якими закон наділяє виконавця при виконанні рішень про зобов`язання боржника особисто вчинити певні дії, є вичерпаними.

Тобто, лише після вичерпання усіх наданих законом можливих засобів щодо виконання судового рішення, виконавець повідомляє про вчинення кримінального порушення та може закінчити виконавче провадження, у зв`язку з чим досягається мета судового рішення - поновлення права особи за допомогою певних інструментів, якими володіє виключно держава, і не може володіти особа.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем закінчено виконавче провадження у зв`язку з тим, що він прийшов до висновку про неможливість виконати виконавчий документ без участі боржника. Водночас, надані представником відповідачів матеріали виконавчого провадження не містять доказів на підтвердження обставин перевірки виконання рішення боржником безпосередньо перед тим, як прийняти постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відповідачем не підтверджено, що ним вчинено всіх вичерпних дій задля повного та реального виконання рішення суду у справі № 260/7424/23 від 14 вересня 2023 року, передбачених Законом України "Про виконавче провадження" та Інструкцією № 512/5.

Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до статті 13 частини 1 Закону України "Про виконавче провадження" під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом (стаття 18 частина 4 Закону України "Про виконавче провадження").

При цьому, приписи статті 63 частин 1, 2, 3 Закону України "Про виконавче провадження", зазначені вище, вимагають від виконавця вчинення декількох дій, серед яких перевірка виконання рішення та надання вимоги боржнику про виконання рішення, що є різними за своєю правовою природою діями. Вимога - це запит щодо надання інформації, та який вимагає вчинення певних дій, у той час як перевірка виконання рішення - це комплекс дій, які направлені на встановлення факту виконання чи невиконання рішення, що перебуває на виконанні. У свою чергу, відповідно до пункту 8 Розділу І Інструкції № 512/5 підтвердження певних встановлених фактів або подій здійснюється за допомогою акта, який складається з реквізитів виконавчого документа із зазначенням суті проведених дій.

Таким чином, суд визнає, що незважаючи на те, що норми статті 63 Закону України "Про виконавче провадження" хоча і не містять припису щодо складання актів, системний аналіз вказаних вище норм дає підстави вважати, що фіксація факту перевірки виконання рішення має здійснюватись за допомогою складання відповідного акта, якого як встановлено судом, в тому числі перед закінчення виконавчого провадження, складено не було.

Також, у сукупності із положеннями статей 2, 18 Закону України "Про виконавче провадження" суд не вбачає у змісті статті 63 цього ж Закону наявності ознак імперативності припису щодо закінчення виконавчого провадження у разі повторного невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника.

Так, згідно із статтею 2 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

За змістом статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

При цьому, Законом України "Про виконавче провадження", зокрема, статтею 18, та Інструкцією № 512/5, виконавцю надано широке коло прав при здійсненні примусового виконання рішень, спрямованих на забезпечення реального виконання таких рішень. До таких прав, зокрема, але не виключно, належать такі права виконавця:

з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну;

звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення;

викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні;

залучати в установленому порядку понятих, працівників поліції, інших осіб, а також експертів, спеціалістів, а для проведення оцінки майна - суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання;

вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження;

у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

У даному випадку виконавець обмежився накладенням на боржника штрафу, направленням повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, зверненням до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення суду.

Відтак, здійснюючи примусове виконання судових рішень немайнового характеру, за якими боржники зобов`язані особисто вчинити певні дії, державний виконавець має право здійснювати інші заходи примусового характеру після внесення відповідного подання (направлення повідомлення), оскільки не вийде за межі наданих йому повноважень та не буде діяти не у спосіб, встановлений Законом, оскільки сам факт направлення повідомлення до органу досудового розслідування не є підставою закінчення виконавчого провадження.

Вказані висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 18 червня 2019 року, що ухвалена у справі №826/14580/16.

Отже, якщо у держаного виконавця залишаються засоби, способи і можливість, визначені Законом України Про виконавче провадження для продовження вчинення виконавчих дій щодо виконання рішення суду, провадження не може бути закінченим.

Формальний підхід до виконання судового рішення, як-то ведення переписки між державними органами та/або іншими юридичними та/або фізичними особами, яка не забезпечує реальне виконання рішення суду, не можуть вважатися достатніми та вичерпними заходами для його повного та фактичного виконання.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 31 липня 2019 року, що ухвалена у справі 0240/3698/14508/19.

При цьому, за приписами статті 40 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Таким чином, винесення оскаржуваної постанови за обставин встановлених у даній справі, з позбавленням права стягувача у виконавчому провадженні повторно звернутись з цим же виконавчим листом з приводу примусового виконання рішення суду, повністю нівельовано гарантії держави щодо виконання судових рішень, а також гарантії, надані статтями 6 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та не може відповідати суті приписів статті 129-1 Конституції України, статей 370, 372 КАС України.

Відповідно до статті 2 частини 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Враховуючи встановлені судом обставини у справі та досліджені докази, приймаючи до уваги, що державним виконавцем під час винесення оскаржуваної постанови не було проведено перевірки фактичного виконання судового рішення та не було вжито всіх можливих заходів для повного виконання рішення згідно з вимогами Закону "Про виконавче провадження", суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова не відповідає критеріям, зазначеним у статті 2 частині 2 КАС України, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, у зв`язку з чим суд, з урахуванням статті 9 КАС України вважає необхідним визнати оскаржувану постанову протиправною та скасувати.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача виконати рішення суду № 260/7424/23 від 14 вересня 2023 року, суд вважає за необхідне вказати.

Як вказувалося вище, у відповідності до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом; право на судовий захист є гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Статтею 14 частиною 2 КАС України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтею 129-1 Конституції України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статтями 14, 370 КАС України.

Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховною Суду від 23 квітня 2020 року у справі №560/523/19.

Відповідно до статті 15 частин 1, 2 Закону України "Про виконавче провадження" сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Тобто законодавчо несе обов`язок щодо виконання рішення суду саме боржник, який може бути як фізичною, так і юридичною особою, а також боржником може бути держава.

Як судом встановлено, що боржником у ВП № 73299140 є Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, а відтак відповідач - Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в даній справі не є стороною виконавчого провадження № 73299140.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України "Про виконавче провадження").

Однією із засад виконавчого провадження є, зокрема, обов`язковість виконання рішень (стаття 2 частина 1 пункт 2 Закону України "Про виконавче провадження").

Суд зауважує, що відповідно до статті 18 частини 2 пункту 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Таким чином на органи, які здійснюють примусове виконання рішень законодавчо покладено обов`язок здійснювати заходи спрямовані на забезпечення примусового виконання рішень, а безпосередньо обов`язок щодо виконання такого рішення покладено на боржника.

Крім того, необхідно вказати, що в органа, який здійснює примусове виконання рішень існує обов`язок щодо здійснення заходів примусового виконання рішень в силу закону, а відтак не має необхідності додатково зобов`язувати такий орган виконувати вимоги закону.

А відтак, у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання відповідача виконати рішення суду № 260/7424/23 від 14 вересня 2023 року необхідно відмовити, оскільки держаний виконавець здійснює заходи щодо забезпечення примусового виконання рішення у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і Законом України "Про виконавче провадження", та не які не передбачає самостійне виконання рішення суду, на підставі якого було видано виконавчий лист.

Згідно вимог статті 77 частини 1 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 77 частини 2 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково.

Керуючись статтями 242-246, 287 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (88000, Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Петефі, 14, ), про визнання протиправною та скасування постанови задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 11 грудня 2024 року у ВП № 73299140 про закінчення виконавчого провадження на підставі статті 39 частини 1 пункту 11 Закону України "Про виконавче провадження".

У задоволенні позову у частині інших позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяС.Є. Гаврилко