Справа № 620/9792/24
Суддя: Олена ЛУКАШОВА
Дата ухвалення: 2025-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2025 року Чернігів Справа № 620/9792/24

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Лукашової О.Б.,

за участю секретаря Костючок В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, в якому просить:

- визнати протиправним і скасувати Наказ командира Військової частини НОМЕР_1 №354 від 15.01.2024 про результати службового розслідування за фактом відмови від виконання бойового розпорядження особовим складом 1 механізованого батальйону в частині щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача і позбавлення його додаткової грошової винагороди, встановленої п.1-1 Постанови КМУ №168 від 28.02.2022;

зобов`язати командира Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України видати наказ про виплату додаткової грошової винагороди, встановленої п.1-1 Постанови КМУ №168 від 28.02.2022, і виплатити позивачу 79 999,20 грн;

стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь позивача середній розмір заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за період з січня 2024 року по червень 2024 року в сумі 111 141,55 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що відповідачем неправомірно винесено оскаржуваний наказ, яким позивач притягнутий до дисциплінарної відповідальності та позбавлений додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою КМУ №168 від 28.02.2022 та, як наслідок, не проведення остаточного розрахунку при звільненні.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 липня 2024 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2024 року розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, продовжено строк підготовчого провадження та призначено підготовче засідання.

Протокольною ухвалою суду від 26.11.2024 підготовче засідання закрито та призначено справу до судового розгляду.

У судове засідання призначене на 16.01.20225 року учасники справи не з`явились, про дату, час та місце проведення останнього повідомлялися належним чином. Позивачем подано клопотання про розгляд справи без його участі. Відповідачем у відзиві на позовну заяву заявлялося клопотання про проведення розгляду справи без участі представника військової частини.

У відповідності до вимог частини 4 статті 229 КАС України розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відповідач подав відзив на позов, у якому позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні та пояснив, що вина позивача у скоєнні дисциплінарного проступку підтверджується матеріалами службового розслідування, правомірно прийнято рішення не виплачувати додаткову винагороду передбачену п. 1-1 Постанови КМУ від 28.02.2022 №168, тому відсутні підстави визнання протиправним і скасування наказу від 15.01.2024 №354. Враховуючи, що вимога про визнання протиправним і скасування наказу від 15.01.2024 №354 не підлягає задоволенню, то відсутні підстави для задоволення вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позивачем подано заперечення, в яких вказує, що відповідач не спростував викладену в поясненнях ОСОБА_1 інформацію щодо подій 24 листопада 2023 року. Ані Акт службового розслідування № 203 від 15.01.2024, ані Наказ № 354 від 15.01.2024 не містять інформації про протиправну поведінку ОСОБА_1 у зв`язку з БР № 104 від 24.11.2023. Поведінка ОСОБА_1 24 листопада 2023 року була правомірною, підстави для притягнення до дисциплінарної відповідальності відсутні. Також зазначає, що ОСОБА_1 ані письмово, ані усно від виконання наказів /розпоряджень ніколи не відмовлявся. Не існує жодних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_1 будь-якого правопорушення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зважає на таке.

Згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 09.05.2023 № 129, позивача зараховано в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 (т.1, а.с. 10).

Наказом командира ІНФОРМАЦІЯ_1 оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_2 " Сухопутних військ Збройних Сил України від 26.12.2023 № 274-РС позивача звільнено з військової служби у запас через сімейні обставини. (т.1, а.с. 14-15)

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 19.01.2024 № 19 позивача з 19.01.2024 виключено зі списків особового складу частини. (т.1, а.с. 13)

Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 від 28.05.2024 № 2084/4864 позивач у періоди з 09.05.2023 по 03.12.2023, з 08.12.2023 по 19.12.2023, з 29.12.2023 по 05.01.2024, з 14.01.2024 по 18.01.2024 брав участь у заходах необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України. (т.1, а.с. 12)

13.03.2024 та 22.04.2024 позивач звертався у тому числі і до відповідача з вимогою виплатити всі належні при звільнені грошових коштів, а саме додаткової винагороди за період з 01.10.2023 по 24.11.2023. (т.1, а.с. 16-24)

Листом від 24.04.2024 № 4007/13/1915 відповідач надав позивачу інформацію про нараховані та виплачені грошові кошти, окрім іншого вказав, що за листопад 2023 року позивачу нараховано грошове забезпечення у розмірі 18 708,26 грн. Додаткова винагорода за листопад 2023 року не виплачувалась відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 15.01.2023 № 354 (т.1, а.с. 25-26)

Листом від 13.06.2024 № 9621 відповідач на адвокатський запит від 13.03.2024 надіслав матеріали службового розслідування відносно позивача. (т.1, а.с. 31)

З витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 25.11.2023 № 5657 вбачається, що відповідно до статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 21 листопада 2017 року № 608 та на підставі доповіді № 13/11/1 від 13.11.2023 та рапорту вх. №27985 від 25.11.2023 командира 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , з метою уточнення причин та умов відмови виконання бойового розпорядження № 104 від 24.11.2022 командира 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 військовослужбовцями 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , з метою недопущення просування угруповано противника на напрямку Ясинувата Авдіївка в району оборони НОМЕР_2 механізованого батальйону, 1 механізована рота перейшла до оборони по зазначеному рубежу, наказано провести службове розслідування по факту невиконання бойового розпорядження військовослужбовцями 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , серед інших і позивачем. (т.1, а.с. 218-222)

Підпунктом 4.12 пункту 4 наказу від 25.11.2023 № 5657 позивачу призупинено виплату грошового забезпечення на картковий рахунок з 25.11.2023 відповідно до абзацу 3 п. 15 розділу 1 наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 «Про затвердження порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам».

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 05.12.2023 № 5879 продовжено строк проведення службового розслідування, призначеного наказом від 25.11.2023 № 5657 до 02.01.2024 (т.1, а.с. 126-127)

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 30.12.2023 № 6410 продовжено строк проведення службового розслідування, призначеного наказом від 25.11.2023 № 5657 до 23.01.2024 (т.1, а.с. 129-130)

З акта службового розслідування (реєстрація 15.01.2024 № 203) вбачається, що службовим розслідуванням встановлено, що бойовим розпорядженням від 24.11.2023 № 104 з метою недопощення просування угрупування противника та з метою посилення підрозділу РОП « ІНФОРМАЦІЯ_3 » направлено особовий склад 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , окрім інших, і позивача. (т.1, а.с. 85-109).

Пунктом 13 наказу від 15.01.2024 № 354 за порушення вимог ст. 4 Дисциплінарного статуту ст.ст. 11, 12, 14, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення передбачене п. «в» ст. 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України «сувора догана». Підпунктом 29.39 пункту 29 наказу від 15.01.2024 № 354 наказано не виплачувати позивачу додаткової винагороди за листопад 2023 року, відповідно до п. 15 розділу ХХХІV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 (т.1, а.с.142-154).

Вважаючи наказ від 15.01.2024 № 354 протиправним позивач звернувся до суду з даним позовом.

Щодо строку звернення до суду суд зазначає таке.

Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Проте, процесуальним законом передбачені певні обмеження такого права, зокрема, шляхом встановлення строку звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав.

Частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно із частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть установлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. У разі неподання особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Відповідно до частини шостої статті 161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Водночас для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів. 30. Колегія суддів зазначає, що причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, зокрема у постановах від 21 травня 2021 року у справі № 1.380.2019.006107, від 22 липня 2021 року у справі № 340/141/21, від 16 вересня 2021 року у справі № 240/10995/20 та від 12 вересня 2022 року у справі №120/16601/21-а, що при застосуванні процесуальних норм слід уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З матеріалів справи вбачається, що позивач листом від 13.03.2024 та адвокат з адвокатським запитом від 13.03.2024 звернулися до військової частини НОМЕР_1 із листом, у якому просив надати йому інформацію про нарахування та виплату йому грошового забезпечення з 09.05.2023 по 19.01.2024 та повідомити, чи притягався він до дисциплінарної відповідальності, чи проводились відносно нього службові розслідування, а якщо так то надати копії документів. (а.с. 16-17)

Листом від 24.04.2024 № 4007/13/1915 (відмітка пошти про прийняття листа 13.05.2024) відповідач надав позивачу інформацію про нараховані та виплачені грошові кошти, окрім іншого вказав, що за листопад 2023 року позивачу нараховано грошове забезпечення у розмірі 18 708,26 грн. Додаткова винагорода за листопад 2023 року не виплачувалась відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 15.01.2023 № 354.

Водночас суд звертає увагу, що позивачу листом від 24.04.2024 № 4007/13/1915 не був надісланий наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 15.01.2023 № 354.

Військова частина НОМЕР_1 лише листом від 13.06.2024 № 9621 на адвокатський запит від 13.03.2024 надіслала матеріали службового розслідування відносно позивача та наказом від 15.01.2024 № 354, а вже 12.07.2024 позивач звернувся до суду з позовом.

Відповідач не надав до суду доказів, що позивач був ознайомлений з наказом від 15.01.2024 № 354, або доказів, що вказаний наказ надсилався відповідачу до 13.06.2024.

Ураховуючи вище викладене суд дійшов висновку, що позивач не пропустив строк звернення до суду.

Надаючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд виходить з таких підстав.

Згідно з частинами першою, другою статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

У силу статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Поряд з цим, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому неодноразово продовжувався та діє до сьогодні.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ(далі - Закон №2232-ХІІ). Частиною 1статті 1 Закону № 2232-ХІІвизначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно із частиною 1статті 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 року № 548-ХІV (далі Статут ВС ЗСУ)

Відповідно до статті 16 Статуту ВС ЗСУ кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Статтею 35 Статуту ВС ЗСУ визначено, що накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості. За крайньої потреби командир (начальник), старший за службовим становищем, ніж безпосередній начальник, може віддати наказ підлеглому, минаючи його безпосереднього начальника, про що повідомляє безпосереднього начальника підлеглого чи наказує підлеглому особисто доповісти своєму безпосередньому начальникові.

Наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку.

Наказ повинен бути сформульований чітко і не може допускати подвійного тлумачення.

Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначені Дисциплінарним статутом Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 551-XIV.

Відповідно до статей 4-6 Дисциплінарного статуту військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів; бути пильним, зберігати державну таємницю; додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків; не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби. За стан військової дисципліни у з`єднанні, військовій частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення.

Право командира віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження . Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк. Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав. У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності.

За невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення, що передбачено статтею 45 Дисциплінарного статуту.

Відповідно до статті 48 Дисциплінарного статуту на військовослужбовців може бути накладено дисциплінарне стягнення, зокрема, сувора догана.

Порядок накладення дисциплінарних стягнень встановлений статтями 83-95 Дисциплінарного статуту.

Так, прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини (стаття 84 Дисциплінарного статуту).

Статтею 85 Дисциплінарного статуту визначено, що службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягнути військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу. Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.

Отже, накладенню дисциплінарного стягнення на військовослужбовця може передувати проведення службового розслідування.

Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затверджений наказом Міністерства оборони України від 21 листопада 2017 року № 608 (далі Порядок № 608), визначає підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України, а також військовозобов`язаних та резервістів, які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), а також дії (бездіяльність) яких призвели до завдання шкоди державі.

Відповідно до абзацу 4 пункту 2 розділу І Порядку № 608 службове розслідування - це комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.

Пунктом 9 розділу ІІІ Порядку № 608 встановлено, що посадові (службові) особи Збройних Сил України зобов`язані надавати письмові пояснення по суті предмета службового розслідування та поставлених їм питань, а за попередньою згодою керівника - документи чи матеріали відповідно до своїх службових обов`язків.

Повноваження осіб під час службового розслідування встановлені розділом ІV Порядку №608. Зокрема, відповідно до пункту 1 цього розділу, особи, які проводять службове розслідування, зобов`язані: дотримуватися вимог законодавства України, вживати всіх передбачених законодавством заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення; виявляти (з`ясовувати) обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, а також встановлювати обставини, які пом`якшують або обтяжують відповідальність правопорушника; розглядати заяви і клопотання військовослужбовця, правопорушення якого підлягає службовому розслідуванню, що були подані під час проведення службового розслідування та стосуються його проведення.

У разі відмови військовослужбовця надати письмові пояснення по суті службового розслідування особа, яка проводить службове розслідування, складає акт про відмову, який засвідчується підписами не менше двох присутніх осіб.

Військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: знати підстави проведення службового розслідування; бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування; відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом; давати усні, письмові або за допомогою технічних засобів пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення; з дозволу командира (начальника) отримувати копії документів, які стосуються службового розслідування, та долучати їх до власних пояснень; порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації; висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять; ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником); оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України (пункт 3 розділу ІV Порядку № 608).

Приписами пункту 1 розділу VІ Порядку № 608 визначено, що за результатами розгляду акту та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.

Згідно з вимогами пункту 2 розділу VІ Порядку № 608 дисциплінарне стягнення накладається у строки, визначені Дисциплінарним статутом Збройних Сил України. Наказ (витяг з наказу) про притягнення до відповідальності доводиться до військовослужбовця у частині, що його стосується, під підпис із зазначенням дати доведення. У разі відмови військовослужбовця поставити свій підпис про ознайомлення з наказом (витягом з наказу) про притягнення його до відповідальності складається акт про відмову. Зміст акту про відмову засвідчується підписами не менше двох свідків цього факту.

З аналізу норм Дисциплінарного статуту вбачається, що вирішальним при накладенні дисциплінарної відповідальності за скоєний військовослужбовцем проступок є характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, ступінь вини, попередня поведінка порушника, а однією із обставин, які потрібно довести, є вина особи в невиконанні або неналежному виконанні покладених на нього обов`язків. Ці обставини, як і причини та умови, що їх зумовили, а також ступінь вини військовослужбовця, з`ясовуються відповідним командиром самостійно або під час службового розслідування, і повинні бути відображені у відповідному наказі про притягнення до дисциплінарної відповідальності або висновку службового розслідування.

Судом встановлено, що підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності стало невиконання позивачем 24.11.2023 бойового розпорядження командира 1 механізованого батальйону.

Разом із тим, позивач під час судового розгляду пояснив, що він не отримував та не знав про бойового розпорядження від 24.11.2023 № 104, а на позиціях знаходився на той час вже декілька місяців поспіль. 24.11.2023 він знаходився на чергуванні, побачив, що почалася атака противника, а потім до позицій ВОП «Січ» під`їхав танк та здійснив декілька пострілів. Вони намагалися зв`язатися зі штабом та запросити підтримки, але це не вдавалося. Згодом до них в окоп почали підходити військові, які були ближче до ВОП «Січ», і вони повідомили, що надійшла команда відходити і, що РОП «Хортиця» вже відійшла. Він вважав такий наказ правильним, оскільки на той час у них майже не залишилось бойових припасів і вони не мали можливості відбити атаку противника. А тому він ніяких рішень не приймав і самовільно позиції не залишав, а виконував усний наказ відходити. Оскільки не було другої лінії оборони (захисних споруд), то вони зайшли в м. Авдіївка. Також на запитання суду про наявність на позиціях командира або старшого, сказав, що такого не було.

Такі ж пояснення він надавав під час службового розслідування (а.с. 136) та, як вбачається з акта розслідування, іншими військовими 1 механізованого батальйону.

Суд зауважує, що стаття 86 Дисциплінарного статуту визначено, що якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення. Разом із тим, під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Водночас, як вбачається з акта службового розслідування, під час службового розслідування не враховано, що позивач покинув лінію оборони тому, що йому повідомили, що є наказ відступати і у нього не було підстав вважати, що такий наказ відсутній.

За таких обставин справи відповідачем під час накладання дисциплінарного стягнення та обрання його виду не враховано обставини та характер вчиненого правопорушення та не доведено вину позивача.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, що відповідач при винесенні оскаржуваного рішення не забезпечив дотримання вимог законодавства, в частині урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), що є підставою для задоволення позову в цій частині, з урахуванням меж позовних вимог, шляхом визнання протиправним та скасування пункту 13 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 15.01.2024 № 354 «Про результати службового розслідування за фактом відмови від виконання бойового розпорядження особовим складом 1 механізованого батальйону» у частині притягнення до дисциплінарної відповідальності стрільця-санітара 2 механізованого відділення 2 механізованого взводу 1 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_3 , солдата ОСОБА_1 та накладення дисциплінарного стягнення передбаченого п. «в» ст. 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України «сувора догана».

Суд зважає на те, що підпунктом 29.39 пункту 29 наказу від 15.01.2024 № 354 вирішено не виплачувати позивачу додаткову винагороду за листопад 2023 року, відповідно до пункту 15 розділу ХХХІV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260.

Згідно із пунктом 2 Порядку 260 на період дії воєнного стану військовослужбовцям додаткова винагорода згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» виплачується в таких розмірах, зокрема, 100 000 гривень - тим, які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби та курсантам), та виконують бойові (спеціальні) завдання (у розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах).

Пунктом 15 розділу XXXIV Порядку №260 визначено, що до наказів про виплату додаткової винагороди не включаються військовослужбовці, зазначені у пункті 2 цього розділу, які в тому числі відмовились виконувати бойові накази (розпорядження),- за місяць, у якому здійснено таке порушення, оголошене наказом командира (начальника).

Отже, у разі встановлення вини військовослужбовця у вчиненні дисциплінарного проступку, притягнення його до дисциплінарної відповідальності, він позбавлений додаткової винагороди, яка виплачується згідно з Постановою № 168, - за місяць, у якому здійснено таке правопорушення, оголошене наказом командира (начальника).

Оскільки судовим розглядом встановлено передчасне, без з`ясування всіх обставин прийняття наказу від 15.01.2024 № 354 в частині притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, то суд дійшов висновку про визнання протиправним та скасування підпункту 29.39 пункту 29 наказу від 15.01.2024 № 354 в частині невиплати позивачу додаткової винагороди за листопад 2023 року.

Щодо розміру додаткової винагороди, що належить до виплати позивачу за листопад 2023 року, враховуючи межи позовних вимог, відповідно до яких позивач просить зобов`язати виплатити йому додаткову винагороду за період з 01.11.2023 по 24.11.2023 у розмірі 79 999,20 грн, суд зазначає таке.

У листопаді 2023 року - 30 днів, за один день розмір додаткової винагороди становить 3 333,33 грн (100 000 грн /30 днів). Кількість днів за період з 01.11.2023 року по 24.11.2023 становить 24. Отже розмір додаткової винагороди складає 79 999,92 грн (3 333,33 грн * 24 дні).

А отже, для належного захисту прав позивача наявності підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу додаткову винагороду, передбачену пунктом 1-1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" за листопад 2023 року в розмірі 79 999,20 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь позивача середній розмір заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за період з січня 2024 року по червень 2024 року в сумі 111 141,55 грн, суд зазначає таке.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби врегульовано Кодексом законів про працю України (в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби).

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування положень статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Відповідно до статті 117 КЗпП України (в редакції чинній на момент звільнення позивача з військової служби та виключення із списків особового складу військової частини) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. (частини 1)

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. (частина 2 статті 117 КЗпП України)

У постанові від 22 травня 2020 року у справі №320/1263/19 Верховний Суд вказував на те, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

За змістом частини першої статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності (пункт 38 постанови Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №816/1640/17).

Суд встановив, що позивач виключений зі списків особового складу з 19.01.2024 згідно із наказом від 19.01.2024 № 19 (а.с. 13).

Між позивачем та відповідачем наявний спор про розмір належних звільненому працівнику сум, а тому у цій справі підлягає застосуванню частина 2 статті 117 КЗпП України.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем не було проведено фактичний розрахунок з позивачем в частині виплати додаткової винагороди за листопад 2023 року в строк, встановлений положеннями ст.116 КЗпП України.

Таким чином, оскільки додаткова винагорода за листопад 2023 року позивачу не виплачена в день його виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, відповідно до вимог статті 117 Кодексу законів про працю України позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки такого розрахунку.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Період затримки розрахунку при звільненні розпочинається з першого дня після звільнення, а закінчується днем остаточного розрахунку, оскільки саме в цей період у роботодавця існує заборгованість перед звільненим працівником.

Позивач просить суд стягнути з відповідача середній заробіток у сумі 111 141,55 грн за 163 дні затримки з 20.01.2024 по 30.06.2024.

Враховуючи, що позивач виключений зі списків особового складу з 19.01.2024 та на час розгляду справи відповідач не виплатив позивачу спірну суму, а отже, з урахуванням меж позовних вимог, суд дійшов висновку, що затримка розрахунку при звільнені становить 163 дні за період з 20.01.2024 (наступний після виключення позивача зі списків частини та всіх видів забезпечення) по 30.06.2024 (день визначений позивачем у позовній заяві).

Згідно зі ст.27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 08.02.1995 (далі - Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 цього Порядку, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

При обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. (абзац 1 пункту 3 Порядку № 100)

Згідно з пунктом 5 Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до матеріалів справи розмір грошового забезпечення нарахованого позивачу за два останні місяці служби, що передували місяцю його звільненню складає 40 076,67 грн (18708,26 грн - у листопаді 2023 року та 21 368,41 грн - у грудні 2023 року).

Кількість календарних днів служби позивача у період листопад грудень 2023 року становила 61 день.

Відтак, середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці, що передували місяцю його звільнення зі служби складає 656,99 грн (40 076,67 грн / 61 день).

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.01.2024 по 30.06.2024 становить 107 089,37 грн (656,99 грн х 163 днів).

Втім, суд бере до уваги наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум на день звільнення, розмір недоплаченої суми, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості та враховуючи принцип розумності та справедливості, а також те, що 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан в Україні, в період дії якого Збройні сили України та інші органи відповідно до Конституції України здійснюють покладені на них завдання з оборони України, захист її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а видатки державного бюджету насамперед спрямовуються на здійснення першочергових заходів щодо укріплення обороноздатності держави, стягнення на користь позивача середнього грошового забезпечення у розмірі 40 000,00 грн буде співмірною компенсацію майнових втрат, які позивач поніс через несвоєчасний розрахунок при звільнені та не призведе до надмірного фінансового тягаря для відповідача.

Крім цього, суд враховує правову позицію викладену у постанові Верховного Суду від 23.04.2019 у справі № 2340/3023/18, згідно якої, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні зменшується на суму податків і зборів.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість основних доводів сторін, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 90 КАС України).

За таких встановлених судом обставин, суд дійшов висновку, про обґрунтованість позову та наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 72-74, 77, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати пункт 13 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 15.01.2024 № 354 «Про результати службового розслідування за фактом відмови від виконання бойового розпорядження особовим складом 1 механізованого батальйону» у частині притягнення до дисциплінарної відповідальності стрільця-санітара 2 механізованого відділення 2 механізованого взводу 1 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_3 , солдата ОСОБА_1 та накладення дисциплінарного стягнення, передбаченого пунктом «в» ст. 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України «сувора догана».

Визнати протиправним та скасувати підпункт 29.39 пункту 29 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 15.01.2024 № 354 «Про результати службового розслідування за фактом відмови від виконання бойового розпорядження особовим складом 1 механізованого батальйону» у частині не виплати солдату ОСОБА_1 додаткової винагороди за листопад 2023 року, відповідно до п. 15 розділу ХХХІV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену пунктом 1-1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" за листопад 2023 року в розмірі 79 999,20 грн.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки остаточного розрахунку, за період з 20.01.2024 по 30.06.2024 у сумі 40 000 грн, з відрахуванням зборів, податків та інших обов`язкових платежів з вказаної суми.

У задоволенні решти позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ).

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ).

Повне судове рішення складено 16.01.2025.

Суддя Олена ЛУКАШОВА