Справа № 320/22222/23
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2025-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2025 року справа № 320/22222/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити певні дії,

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві щодо відмови позивачу у призначенні пенсії в разі втрати годувальника;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити позивачу пенсію в разі втрати годувальника відповідно до статі 30 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" з 01.03.2023.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що він є сином ОСОБА_2 , який на момент смерті був пенсіонером та отримував пенсію на підставі Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". Позивач зазначає, що він є особою з інвалідністю 3 групи - інвалідом з дитинства, а тому має право на призначення пенсії по втраті годувальника.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04.08.2023 відкрито провадження у даній справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Витребувано докази від відповідача.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09.02.2024 повторно витребувано докази по справі від відповідача.

14.02.2024 відповідачем на виконання вимог ухвали суду від 09.02.2024 надано суду копію пенсійної справи позивача.

Відповідач проти позову заперечував та пояснив, що позивач не має права на призначенні пенсії по втраті годувальника відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", оскільки визнаний особою з інвалідністю після 23 річного віку.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим Харківським РУ ГУ МВС України в м. Києві 29.10.1998.

Позивач є особою з інвалідністю 3 групи безтерміново, причина інвалідності - інвалідність з дитинства, що підтверджується довідкою серії КИЕ-Р-82 №021404 від 02.07.1984.

Позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м.Києві і отримує пенсію по інвалідності (інвалід 3 групи з дитинства), що підтверджується пенсійним посвідченням від 19.03.2004 № НОМЕР_2 .

Позивач є сином ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 ,

Відповідно до свідоцтва про смерть серія НОМЕР_4 від 09.02.2007 ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювання (протокол №276 від 16.04.2007) захворювання і причина смерті полковника у відставці ОСОБА_2 , так, пов`язані з проходженням військової служби.

Згідно матеріалів пенсійної справи ОСОБА_2 отримував пенсію за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою від 01.03.2023 №202 про призначення йому пенсії у разі втрати годувальника за померлим батьком ОСОБА_2 .

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 14.04.2023 №о/р ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії в разі втрати годувальника відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" згідно заяви від 01.03.2023 №202, оскільки визнаний особою з інвалідністю після 23 річного віку.

У вказаному рішенні зазначено, що Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснило запит до Київського міського центру медико-соціальної експертизи щодо набуття ОСОБА_1 інвалідності до досягнення 18-річного віку.

На вказаний запит листом від 23.03.2023 №76-07 Голосіївська МСЕК Київського міського центру медико-соціальної експертизи повідомила, що надати інформацію про час настання інвалідності ОСОБА_1 , 1960 р.н., по наявним в медико-експертній справі медичних документах немає можливості (вперше визнаний інвалідом 02.06.1984 - після досягнення 23-річного віку).

Листом від 09.06.2023 №19569-17946/К-02/8-2600/23 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві надало позивачу лист від 30.04.2023 №2600-0203-8/83137, в якому повідомлено про відмову в призначенні пенсії в разі страти годувальника.

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з позовом у цій справі, з приводу чого суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, є Закон України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (далі - Закон №2262).

Відповідно до частини третьої статті 1 Закон №2262 члени сімей військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти, мають право на пенсію в разі втрати годувальника.

Згідно зі статтею 6 Закону №2262 сім`ї померлих пенсіонерів з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, мають право на пенсію в разі втрати годувальника на загальних підставах із членами сімей військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

При цьому, статтею 7 Закону №2262 передбачено, що військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей, які одночасно мають право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором. У разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до цього Закону та Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", призначається одна пенсія за її вибором. При цьому різниця між розміром пенсії, на який особа має право відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", і розміром пенсії із солідарної системи відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", яка визначається в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, фінансується за рахунок коштів державного бюджету.

В свою чергу, умови призначення пенсій в разі втрати годувальника наведені у статті 29 Закону №2262.

Відповідно до цієї норми пенсії в разі втрати годувальника сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом призначаються, якщо годувальник помер у період проходження служби або не пізніше 3 місяців після звільнення зі служби чи пізніше цього строку, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних у період проходження служби, а сім`ям пенсіонерів з числа цих військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом - якщо годувальник помер у період одержання пенсії або не пізніше 5 років після припинення її виплати. При цьому сім`ї військовослужбовців, які пропали безвісти в період бойових дій, прирівнюються до сімей загиблих на фронті.

Згідно з частинами першою статті 30 Закону №2262 право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31).

Частиною четвертою статті 30 Закону №2262 регламентуються поняття непрацездатних членів сім`ї, які були на утриманні годувальника. Зокрема, непрацездатними членами сім`ї вважаються:

а) діти, брати, сестри та онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. При цьому братам, сестрам та онукам право на пенсію надається у тих випадках, якщо у них немає працездатних батьків.

Відповідно до статті 31 Закону №2262 члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які самі одержували будь-яку пенсію, мають право перейти на нову пенсію.

Згідно з частиною першою статті 40 Закону №2262 пенсія в разі втрати годувальника встановлюється на весь період, протягом якого член сім`ї померлого вважається непрацездатним (стаття 30), а членам сім`ї, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", - довічно.

Статтею 41 Закону №2262 передбачено, що пенсія в разі втрати годувальника призначається кожному непрацездатному члену сім`ї, який має право на таку пенсію.

При цьому, статтею 42 Закону №2262 визначено, що на членів сім`ї, які є особами з інвалідністю, відповідно поширюються правила про порядок і строки встановлення інвалідності, викладені у статтях 19, 26-28 цього Закону.

Зі змісту цих норм слідує, що перелік непрацездатних членів сім`ї, яким може бути призначена пенсія у зв`язку із втратою годувальника, є поосібним і вичерпним. Вони не містять правил (велінь), згідно з якими до непрацездатних членів сім`ї померлого годувальника можна відносити осіб за іншими критеріями (ознаками) визначення поняття сім`ї.

Водночас, за цим Законом №2262 право на отримання пенсії в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, зокрема дитина, яка не досягла 18 років або старша цього віку, якщо вона стала особою з інвалідністю до досягнення 18 років.

Відповідно до пункту 3 розділу І Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 №3-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 15.02.2007 за №135/13402 (далі - Порядок №3-1), заява про призначення пенсії в разі втрати годувальника за померлого годувальника, який отримував пенсію відповідно до Закону, перерахунок, поновлення пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший (заява про призначення/перерахунок пенсії (додаток 1 до цього Порядку)) … подається заявником до органу, що призначає пенсію.

Пунктом 11 Розділу І Порядку №3-1 визначено, що днем звернення за призначенням пенсії є день подання до органу, що призначає пенсію, заяви про призначення пенсії з усіма необхідними для вирішення цього питання документами, а в разі пересилання заяви і документів поштою - дата їх відправлення уповноваженим органом (структурним підрозділом).

Згідно з пунктом 3 розділу ІІ Порядку №3-1 до заяви про призначення пенсії в разі втрати годувальника додаються такі документи:

1) подання про призначення пенсії, підготовлене уповноваженим органом (структурним підрозділом) (якщо пенсія померлому годувальнику органом, що призначає пенсію, не призначалась);

2) витяг з наказу про виключення годувальника зі списків особового складу у зв`язку зі смертю/ з визнанням судом безвісно відсутнім (якщо годувальник помер (загинув) / пропав безвісти у період проходження служби) або його копія;

3) свідоцтво про смерть годувальника або рішення суду про визнання його безвісно відсутнім чи оголошення його померлим;

4) документи, що засвідчують родинні відносини непрацездатних членів сім`ї з померлим годувальником, які передбачені пунктом 12 цього розділу;

5) документи про перебування непрацездатних членів сім`ї на утриманні померлого (загиблого) годувальника (крім непрацездатних дітей; непрацездатних батьків і дружини (чоловіка) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби), які передбачені пунктом 13 цього розділу;

6) документи померлого годувальника, які передбачені підпунктом 4 пункту 2 цього розділу;

7) документи, що підтверджують право на призначення пенсії незалежно від віку відповідно до частини третьої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на дострокову пенсію за віком, пенсію за віком на пільгових умовах чи пенсію із зменшенням пенсійного віку відповідно до закону, які передбачені підпунктами 5-7 пункту 2.1 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (для призначення пенсії непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у пункті «в» статті 30 Закону);

8) документи про обставини загибелі чи смерті годувальника внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних під час проходження служби при виконанні службових обов`язків (обов`язків військової служби) (висновок військово-лікарської комісії, витяг з наказу про виключення годувальника зі списків особового складу у зв`язку зі смертю / визнанням судом безвісно відсутнім або його копія) (для призначення пенсії непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у пункті «в» статті 30 Закону);

9) документи, що підтверджують право на встановлення надбавок, підвищень та інших доплат (за наявності), які передбачені пунктом 4 цього розділу.

Орган, що призначає пенсію, додає до заяви одержані ним від МСЕК виписки з актів огляду МСЕК непрацездатних членів сім`ї, які досягли 18-річного віку та яким право на пенсію в разі втрати годувальника надається внаслідок їх інвалідності.

Для призначення пенсії в разі втрати годувальника непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у пункті «а» статті 30 Закону, додатково подаються такі документи, зокрема:

висновок МСЕК про час настання інвалідності (для призначення пенсії дитині годувальника, яка досягла 18-річного віку та якій право на пенсію в разі втрати годувальника надається внаслідок її інвалідності).

З огляду на положення пункту «а» частини четвертої статті 30 Закону №2262 та вказаних вище норм Порядку №3-1 слідує, що право на призначення пенсії в разі втрати годувальника набувають непрацездатні члени сім`ї померлого годувальника, а саме: діти, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років.

При цьому, дитина, якій право на призначення пенсії в разі втрати годувальника надається внаслідок її інвалідності, разом із заявою про призначення пенсії повинна надати висновок МСЕК про час настання інвалідності, який може підтвердити факт того, що дитина померлого годувальника, яка досягла 18 років, стала особою з інвалідністю до досягнення нею 18 років.

Як підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно на момент його звернення до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, а саме 01.03.2023, йому виповнилось повних 62 роки.

Судом встановлено, що позивач разом із заявою від 01.03.2023 №202 про призначення йому пенсії у разі втрати годувальника за померлим батьком ОСОБА_2 надав відповідачу копію довідки серії КИЕ-Р-82 №021404 від 02.07.1984, відповідно до якої він є особою з інвалідністю 3 групи безтерміново, причина інвалідності - інвалідність з дитинства.

Отже, на момент видачі довідки серії КИЕ-Р-82 №021404 від 02.07.1984 та встановлення ІІІ групи інвалідності позивачу виповнилось 23 роки.

Як вбачається з оскаржуваного рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 14.04.2023 №о/р, підставою для відмови у призначенні позивачу пенсії в разі втрати годувальника відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" є непідтвердження факту визнання його інвалідом з дитинства до 18 років (визнаний особою з інвалідністю після 23 річного віку).

При цьому, з метою з`ясування часу настання інвалідності у позивача Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві звернулось до Київського міського центру медико-соціальної експертизи із запитом від 03.03.2023 №2600-0203-8/38200, в якому в разі набуття захворювання, яке призвело до настання інвалідності ОСОБА_1 до досягнення 18-річного віку, просило надіслати висновок про час настання інвалідності (форма №157-2/о).

Листом від 23.03.2023 №76-07 Голосіївська МСЕК Київського міського центру медико-соціальної експертизи повідомила відповідача, що надати достовірну інформацію про час настання інвалідності ОСОБА_1 , 1960 р.н., по наявним в медико-експертній справі медичних документах немає можливості (вперше визнаний інвалідом 02.06.1984 - після досягнення 23-річного віку).

У вказаному листі Голосіївська МСЕК Київського міського центру медико-соціальної експертизи також зазначила, що при наданні ОСОБА_1 медичних документів до 18 років Голосіївська міжрайонна МСЕК повернеться до розгляду часу настання інвалідності згідно діючого законодавства.

При цьому, суд зазначає, що в наданій разом із заявою про призначення пенсії у разі втрати годувальника довідці серії КИЕ-Р-82 №021404 від 02.07.1984 відсутні відомості, які підтверджують факт настання інвалідності до досягнення ОСОБА_1 18-ти років.

Крім того, під час розгляду справи позивачем не надано жодних медичних документів, які б дали можливість встановити факт інвалідності в період до досягнення ним 18 років.

Отже, встановлені вище обставини свідчать про те, що станом на момент прийняття оскаржуваного рішення у Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві були відсутні будь-які документи, які б підтверджували, що ОСОБА_1 став особою з інвалідністю до досягнення ним 18 років.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення прийнято відповідачем з дотриманням норм чинного законодавства, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

При цьому, суд звертає увагу на те, що позивач вправі звернутися до відповідача із заявою про призначення йому пенсії у разі втрати годувальника за померлим батьком ОСОБА_2 відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" у разі надання ним медичних документів, які б підтвердили, що він отримав інвалідність до 18 років, про що також вказано в листі Голосіївської МСЕК Київського міського центру медико-соціальної експертизи від 23.03.2023 №76-07.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За правилами частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог і як наслідок про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати, понесені позивачем, не відшкодовуються. Відповідач доказів понесення ним судових витрат не надав.

Керуючись статтями 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Кушнова А.О.