Справа № 580/266/25
Суддя: Алла РУДЕНКО
Дата ухвалення: 2025-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

14 січня 2025 року справа № 580/266/25

м. Черкаси

Суддя Черкаського окружного адміністративного суду Руденко А. В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Черкаського апеляційного суду про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

10.01.2025 до Черкаського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Черкаського апеляційного суду (далі відповідач), в якій просить:

- визнати протиправними дії Черкаського апеляційного суду щодо порушення абз. 10 п.п. 2.3.3. п. 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду при авторозподілі судової справи № 705/2159/19 від 24.12.2024;

- визнати протиправними дії Черкаського апеляційного суду щодо порушення абз. 1 п.п. 2.3.4. п. 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду авторозподілі судової справи № 705/2159/19 від 24.12.2024;

- визнати протиправними дії Черкаського апеляційного суду щодо порушення п.п. 2.3.9. п. 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду авторозподілі судової справи № 705/2159/19 від 24.12.2024;

- визнати недійсним протокол автоматизованого розподілу судової справи № 705/2159/19 між суддями від 24.12.2024;

- зобов`язати Черкаський апеляційний суд видати розпорядчий документ про скасування протоколу автоматизованого розподілу судової справи № 705/2159/19 від 24.12.2024.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила, що 17 грудня 2024 року її представник подала до Черкаського апеляційного суду заяву про відвід суддів Черкаського апеляційного суду Новікова О. М., Василенко Л. І. та Карпенко О. В. у судовій справі № 705/2159/19. Ухвалою суду від 24.12.2024 цивільну справу № 705/2159/19 передано до відділу забезпечення діяльності судової палати у цивільних справах для визначення судді, який не входить до складу суду, що розглядає справу, який у подальшому вирішить питання про відвід зазначених суддів. 24.12.2024 відповідач провів автоматизований розподіл зазначеної справи між суддями, за результатами якого обрано суддю Фетісову Т. Л. для розгляду заяви. При цьому, вказує позивач, ухвалою від 30.09.2024 задоволено заяву судді Фетісової Т. Л. про самовідвід у зазначеній справі. Однак, відповідач до автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.12.2024 вніс дані щодо повноважності судді Фетісової Т. Л. на участь в автоматизованому розподілі заяви про відвід. Цим, на думку позивача, відповідач порушив абз. 10 п.п. 2.3.3. п. 2.3, абз. 1 п.п. 2.3.4. п. 2.3, п.п. 2.3.9. п. 2.3 Положення, оскільки приховав інші обставини, через які суддя Фетісова Т. Л. не може брати участь у розгляді справи. Тому стверджує, що відповідач порушив порядок обрання судді для розгляду заяви про відвід та утворив неповноважний склад суду. Такі дії відповідача позивач вважає протиправними та такими, що порушили її права на доступ до правосуддя та на справедливий суд.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Ознайомившись із матеріалами позову, суддя з`ясував наявність підстав для відмови у відкритті провадження у цій справі з огляду на таке.

Положеннями статті 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із частиною третьою статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Пункти 1, 2 частини першої статті 4 КАС України визначають: адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Тобто, справою адміністративної юрисдикції, у розумінні зазначених правових норм, є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, у тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, КАС регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

Як убачається з матеріалів справи, предметом цього спору є порушення, на думку позивача, вказаних вище норм Положення про автоматизовану систему документообігу суду під час здійснення автоматизованого розподілу судової справи № 705/2159/19 між суддями для визначення складу суду для розгляду заяви позивача про відвід колегії суддів від 17.12.2024 у зазначеній справі, оскільки вважає, що зазначена справа не повинна була розподілятися щодо судді Фетісової Т. Л., у зв`язку із задоволенням ухвалою від 30.09.2024 у справі № 705/2159/19 заяви судді Фетісової Т. Л. про самовідвід.

Ч. 1 ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначає, що здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

У постанові від 17.04.2018 у справі № 815/6956/15 Велика Палата Верховного Суду сформувала правову позицію, відповідно до якої публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду. Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Конституційний Суд України у пункті 4.2 Рішення від 23.05.2001 № 6-рп/2001 роз`яснив, що порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України. Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судового розгляду справ у першій інстанції, в касаційному і наглядовому порядку та прийняття по них судових рішень, належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України. Позасудовий порядок оскарження актів і дій суддів, які стосуються здійснення правосуддя, неможливий. Що ж стосується актів, дій або бездіяльності посадових і службових осіб органів судової влади, що належать до сфери управлінської діяльності, то вони можуть бути оскаржені до суду на загальних підставах.

Таким чином, оскарження дій суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ.

Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.

Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

Відсутність правової регламентації можливості оскаржити рішення, дії та бездіяльність суду, відповідно, ухвалені або вчинені після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до цивільної відповідальності за вказані рішення, дії чи бездіяльність є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та із судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності.

Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними визначеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, відповідно, ухвалених або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду.

Отже, у цій справі поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» щодо заявлених позивачем вимог слід тлумачити як поняття, що стосується спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, а також спорів, які взагалі не підлягають судовому розгляду. А тому зазначені вище вимоги не можуть бути вирішені в судах жодної юрисдикції. З огляду на зазначене вимоги позивача не можуть бути предметом окремого судового розгляду.

Тому спір, що виник між сторонами з приводу автоматизованого розподілу зазначеної справи між суддями не є публічно-правовим у розумінні пункту 2 частини першої статті 4 КАС.

Беручи до уваги наведене, враховуючи суть спірних правовідносин, суддя дійшов висновку про відсутність правових підстав для розгляду цього спору у порядку адміністративного судочинства та водночас наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Черкаського апеляційного суду про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що право на доступ до суду не є абсолютним. Воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов, за яких суд повноважний розглядати позовну заяву. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Зважаючи на наведене, наявні підстави для відмови у відкритті провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Зважаючи на відсутність доказів понесення позивачем судових витрат зі сплати судового збору за звернення з позовною заявою до адміністративного суду, відсутні підстави для їх повернення.

Керуючись ст. ст. 2-20, 143, 170-171, 255, 295 КАС України, суддя

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Черкаського апеляційного суду про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.

Копію ухвали разом із позовною заявою, доданими до неї матеріалами повернути позивачу.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання, однак може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду у строк, встановлений статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Алла РУДЕНКО