Справа № 300/112/24
Суддя: Остап'юк С.В.
Дата ухвалення: 2025-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" січня 2025 р. справа № 300/112/24

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Остап?юка С.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним рішення про відмову в призначенні пенсії, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

03.01.2024 ОСОБА_1 звернулася в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним рішення про відмову в призначенні пенсії за № 40 від 19.12.2023; зобов`язання зарахувати до страхового стажу періоди роботи з 02.09.1980 до 29.04.1981, з 16.01.1985 до 29.08.1985, з 31.10.1987 до 25.06.2000, з 01.09.1984 до 17.06.1989 та повторно розглянути заяву про призначення пенсії за віком від 18.12.2023.

08.01.2024 ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду відкрито провадження в даній адміністративній справі в порядку статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач позовні вимоги щодо предмету спору обґрунтовує тим, що відповідач протиправно не зарахував до її страхового стажу, підтверджений трудовою книжкою серії НОМЕР_1 та дипломом серії НОМЕР_2 період її роботи з 02.09.1980 до 29.04.1981, з 16.01.1985 до 29.08.1985, з 31.10.1987 до 25.06.2000 та період навчання з 01.09.1984 до 17.06.1989, внаслідок чого оскаржуваним рішенням № 40 від 19.12.2023 відмовив у призначенні пенсії за віком. Вважає оскаржуване рішення протиправним, у зв`язку з чим звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідачі направили суду відзиви на позовну заяву із запереченнями щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими не погодилися, із посиланням на відповідні норми права та твердження. Просили в задоволенні позову відмовити, з мотивів викладених у відзиві.

Суд, розглянувши відповідно до вимог статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою від 18.12.2023 про призначення пенсії за віком, яку після реєстрації, за принципом екстериторіальності, передано на розгляд Головному управлінню Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про відмову у призначенні пенсії № 40 від 19.12.2023 відмовлено позивачу в призначенні пенсії за віком згідно статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу 30 років.

Оскаржуваним рішенням за № 40 від 19.12.2023 встановлено, що страховий стаж позивача становить: для права 18 років 10 місяців 25 днів, для розрахунку 16 років 9 місяців 12 днів.

Відповідно до цього рішення до страхового стажу не зарахований період: навчання, згідно диплома НОМЕР_2 , з 01.09.1984 до 17.06.1989, оскільки записів трудової книжки НОМЕР_1 з 29.08.1985 до 17.09.1986 та з 18.09.1996 до 30.10.1987 позивач працювала; період роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 , з 02.09.1980 до 31.01.1981, оскільки трудова діяльність розпочата до заповнення трудової книжки 15.05.1981; період роботи з 31.10.1987 до 25.06.2000, оскільки дата звільнення і дата наказу на звільнення дописані чорнилом іншого кольору.

Позивач, вважаючи протиправним оскаржуване рішення № 40 від 19.12.2023, звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Згідно з частиною 2 статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон №1788-XII) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058-ІV).

Періоди, з яких складається страховий стаж, визначені в статті 24 Закону №1058-IV, відповідно до якої страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (частина перша статті 24).

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (частина друга статті 24 Закону №1058-IV).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта статті 24 Закону №1058-IV).

У законодавстві, що діяло раніше (до 01.01.2004), зокрема, у статті 56 Закону № 1788-XII передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Як встановлено статтею 62 Закону №1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок №637).

Пунктами 1, 2 Порядку № 637 визначено основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про стаж роботи не збереглися, підтвердження стажу роботи здійснюється органами Пенсійного фонду України на підставі показань свідків.

Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Наказом Міністерства праці України за №58 від 29.07.1993 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників.

Відповідно до пункту 1.1 «Загальні положення» Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку №637: довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи, а за відсутності документів про наявний стаж або відсутності архівних даних, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, пов`язаних з заявником спільною роботою.

У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального стажу роботи приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» за №301 від 27.04.1993 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Суд зазначає, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на загальних підставах. Працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо заповнення такої.

Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від постанові від 21.02.2018 (справа №687/975/17), від 23.04.2019 (справа №593/1452/16-а), від 30.09.2021 (справа №300/860/17), висновки якого враховують суди відповідно до положень частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для не врахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Отже, виявлені відповідачем недоліки у заповненні трудової книжки позивача НОМЕР_1 , не є підставою для відмови у зарахуванні такого періоду до стажу роботи.

При цьому суд зазначає, що висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в справі за № 688/947/17, провадження № К/9901/35103/18 встановлено, що фактично внаслідок невиконання підприємством обов`язку по сплаті страхових внесків до Пенсійного фонду України працівник позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на підприємстві, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту. Водночас, позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії періодів роботи на такому підприємстві.

Суд встановив, що згідно записів трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 , як основного документу, позивач:

- 02.09.1980 прийнята учнем офіціанта ресторану № 1 в Лисичанському прод. ОРС в/о «Лисичанськвугілля» (запис № 1);

- 31.01.1981 переведена в Верхнянський продовольчий ОРС №95 (запис № 2);

- 01.02.1981 зарахована ученицею офіціанта ресторану №1 запис (№ 3);

- 29.04.1981 звільнена за власним бажанням ( запис № 4);

- 27.05.1981 прийнята в хімцех теплоелектроцентралі лаборантом хімічного аналізу (черговим) по першому розряду (запис № 5);

- 26.01.1984 звільнена за власним бажанням (запис № 7);

- 29.08.1985 прийнята на посаду майстра виробничого навчання в Лисичанське СПТУ (запис № 8);

- 17.09.1986 звільнена з посади у зв`язку із обранням на виборну посаду в профком Лисичанського содового заводу (запис № 9);

- 18.09.1986 обрана головою учпрофкому ПТУ-51 профкому Лисичанського содового заводу (запис № 10);

- 30.10.1987 звільнена по переводу в СПТУ-51 м. Лисичанська (запис № 11);

- 31.10.1987 прийнята па посаду майстра п/о в Лисичанське СИТУ (запис № 12);

- 01.09.1989 переведена викладачем фізики (запис № 13);

- 25.06.2000 звільнена з займаної посади згідно статі 38 КЗпП (запис № 14).

Таким чином, трудовою книжкою підтверджено, що позивач працювала в період з 02.09.1980 до 29.04.1981, з 27.05.1981 до 26.01.1984, з 29.08.1985 до 17.09.1986, з 18.09.1986 до 30.10.1987, з 31.10.1987 до 25.06.2000, а у суду не виникає сумнів щодо наявності таких обставин, тому ці періоди роботи підлягають зарахуванню органом Пенсійного фонду України до страхового стажу позивача.

Крім того, відповідно до диплома НОМЕР_2 позивач в період з 01.09.1984 до 17.06.1989 навчалася у Ворошилвоградському державному педагогічному інституті ім. Т.Г. Шевченка, за спеціальністю загальнотехнічні дисципліни та праця та присвоєно кваліфікацію і звання вчителя загальнотехнічних дисциплін.

Відповідно до пункту «д» частини 3 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Пунктом 8 Порядку №637 визначено, що період навчання за денною формою здобуття освіти у закладах вищої освіти (крім періоду навчання за денною формою здобуття освіти на підготовчих відділеннях у закладах вищої освіти), професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.

За відсутності в документах таких відомостей для підтвердження періоду навчання за денною формою здобуття освіти приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів.

Отже, період навчання у вищому навчальному закладі підлягає до зарахування до страхового стажу і такий період має бути підтверджено дипломом, посвідченням, свідоцтвом, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.

Таким чином, дипломом позивача серії НОМЕР_2 підтверджено період її навчання позивача з 01.09.1984 до 17.06.1989 у Ворошилвоградському державному педагогічному інституті ім. Т.Г. Шевченка.

Як встановив суд, позивач у вимогах зобов`язального характеру просить зарахувати до її страхового стажу періоди з 02.09.1980 до 29.04.1981, з 16.01.1985 до 29.08.1985, з 31.10.1987 до 25.06.2000, з 01.09.1984 до 17.06.1989.

Однак, відповідно до оскаржуваного рішення за № 40 від 19.12.2023 порушеним є право позивача щодо не зарахування періодів: з 01.09.1984 до 17.06.1989, оскільки записів трудової книжки НОМЕР_1 позивач працювала з 29.08.1985 до 17.09.1986 та з 18.09.1996 до 30.10.1987; з 02.09.1980 до 31.01.1981, оскільки трудова діяльність розпочата до заповнення трудової книжки 15.05.1981; з 31.10.1987 до 25.06.2000, оскільки дата звільнення і дата наказу на звільнення дописані чорнилом іншого кольору.

Таким чином, суд встановив, що в даних правовідносинах відповідач не зарахував до стажу позивача періоди з 01.09.1984 до 17.06.1989, з 02.09.1980 до 31.01.1981, з 31.10.1987 до 25.06.2000, що і є порушенням прав позивача та, відповідно, предметом спору.

Як наслідок, оскільки трудовою книжкою та дипломом позивача підтверджено, що позивач працювала з 02.09.1980 до 31.01.1981, з 31.10.1987 до 25.06.2000 та навчалася з 01.09.1984 до 17.06.1989, то ці періоди підлягають зарахуванню до страхового стажу позивача.

Щодо заявленої у вимогах чистини періоду з 01.02.1981 до 29.04.1981, то виходячи з аналізу рішення відповідача за № 40 від 19.12.2023 відповідач не відмовляв позивачу у зарахуванні до її страхового стажу цього періоду, а тому суд вважає вимоги в цій частині, на момент розгляду справи, необґрунтованими.

Щодо вимог в частині зарахування періоду з 16.01.1985 до 29.08.1985, то суд встановив, що відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 записи, в проміжку часу між датою звільнення, 26.01.1984, та датою прийняття, 29.08.1985, на посаду майстра виробничого навчання, про період роботи позивача за цей період відсутній. Додаткових доказів перебування на роботі за період з 16.01.1985 до 29.08.1985 позивач суду не надала. Як наслідок вимоги в цій частині є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

За таких обставин, суд вважає протиправним рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про відмову у призначенні пенсії за № 40 від 19.12.2023 в частині не зарахування до страхового стажу позивача періодів з 02.09.1980 до 31.01.1981, з 31.10.1987 до 25.06.2000 та з 01.09.1984 до 17.06.1989.

Враховуючи вищевикладене, застосовуючи механізм захисту порушеного права та його ефективного відновлення, керуючись повноваженнями, наданими частиною 2 статті 9, частинами 2, 3 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, та з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача, суд вважає необхідним зобов`язати відповідача зарахувати до страхового стажу позивача періоди з 02.09.1980 до 31.01.1981, з 31.10.1987 до 25.06.2000 та з 01.09.1984 до 17.06.1989 та повторно розглянути заяву від 18.12.2023 про призначення пенсії за віком.

Решта доводів та заперечень учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.

У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Тому за наведених вище підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, суд не убачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у цій справі.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги підлягають до задоволення частково.

Частина 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (частина 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України).

Таким чином, враховуючи, що заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення частково, позивач, згідно з квитанціями № 0.0..1 від 26.12.2023 та квитанції до платіжної інструкції № 43615796 від 03.01.2024 підтвердила сплату судового збору на суму 1 211, 60 гривень за подання даного адміністративного позову, суд робить висновок про стягнення, в солідарному порядку, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів частину сплаченого судового збору в розмірі 1 000 гривень.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (індекс 21005, вулиця Зодчих, будинок 22, місто Вінниця, Вінницька область, ) про відмову у призначенні пенсії за № 40 від 19.12.2023 в частині не зарахування ОСОБА_1 до страхового стажу періодів з 02.09.1980 до 31.01.1981, з 31.10.1987 до 25.06.2000 та з 01.09.1984 до 17.06.1989.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду в Івано-Франківській області (індекс 76018, вулиця Січових Стрільців, будинок 15, місто Івано-Франківськ, ) зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) періоди з 02.09.1980 до 31.01.1981, з 31.10.1987 до 25.06.2000 та з 01.09.1984 до 17.06.1989 та повторно розглянути її заяву від 18.12.2023 про призначення пенсії за віком.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (індекс 21005, вулиця Зодчих, будинок 22, місто Вінниця, Вінницька область, ) частину судового збору в розмірі 500 (п`ятсот) гривень.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (індекс 76018, вулиця Січових Стрільців, будинок 15, місто Івано-Франківськ, ) частину судового збору в розмірі 500 (п`ятсот) гривень.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статтей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Остап`юк С.В.