Справа № 300/9348/24
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2025-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"14" січня 2025 р. справа № 300/9348/24
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Кафарського В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування рішення, а також зобов`язання до вчинення дій, -
ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі ГУ ПФУ в Івано-Франківській області, відповідач) про:
визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 02.12.2024 №10;
визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо не проведення перерахунку пенсії позивача на основі розміру грошового забезпечення від часу призову на військову службу за призовом під час мобілізації до дня фактичного звільнення та з врахуванням його додаткової вислуги років, раніше виплачених сум, встановлених надбавок, доплат та індексацій.
зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області з 18.01.2024 перерахувати та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до розміру грошового забезпечення від часу призову на військову службу за призовом під час мобілізації до дня фактичного звільнення та з урахуванням раніше виплачених сум, встановлених надбавок, доплат та індексацій.
стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 100 000,00 грн компенсації за моральну шкоду.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Вказав, що він вже звертався до суду про захист свого порушеного права, а саме щодо відмови пенсійного органу здійснити перерахунок пенсії. Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.07.2024 в справі №300/4463/24, яке постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.11.2024 залишено без змін, суд визнав бездіяльність відповідача протиправною та зобов`язав відповідача розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.04.2024 про перерахунок пенсії з урахуванням доданих документів та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні суду. 07.11.2024 позивач, відповідно до рішення суду в справі №300/4463/24, звернувся із заявою до відповідача з вимогою здійснити йому перерахунок пенсії на підставі розміру його грошового забезпечення та додаткової вислуги від часу призову на військову службу за призовом під час мобілізації до дня фактичного звільнення. Незважаючи на те, що позивач просив саме про перерахунок пенсії, а не про її призначення, ігноруючи рішення суду від 05.07.2024 в справі №300/4463/24, відповідач листом від 03.12.2024 №9723-8308/Т-02/8-0900/24 надіслав позивачу спірне рішення від 02.12.2024 №10 про відмову в призначенні пенсії, хоча позивачу пенсія призначена і не припинялася ще з 2021 року. Позивач вважає такі дії відповідача протиправними та такими, що суперечать нормам чинного законодавства, оскільки порушують його право на отримання пенсійного забезпечення в повному обсязі.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17.12.2024 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області скористалося правом на подання відзиву, який надійшов на адресу суду 27.12.2024. У відзиві представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначаючи, що відповідно до пункту 2 розділу І Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 №3-1, заява про призначення пенсії за вислугу років, по інвалідності подається військовослужбовцем, звільненим зі служби, та особою, яка має право на пенсію згідно із Законом або відповідно до міжнародних договорів у галузі пенсійного забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, за формою, наведеною у додатку 1 до цього Порядку (заява про призначення/перерахунок пенсії), до органу, що призначає пенсію, через уповноважений орган (структурний підрозділ), який здійснює підготовку документів, необхідних для призначення пенсій Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України, Міністерства юстиції України, Служби безпеки України, зовнішньої розвідки України, Служби судової охорони, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Національної гвардії України, Національної поліції України, Національного антикорупційного бюро України, Бюро економічної безпеки України, Управління державної охорони України (далі уповноважений орган (структурний підрозділ)), за останнім місцем служби. Звернув увагу, що на адресу відповідача не надходили документи, необхідні для перепризначення пенсії позивачу, від уповноваженого органу, який здійснює підготовку документів, необхідних для призначення пенсій, в даному випадку від Національної гвардії України. Таким чином, з урахуванням норм Закону №2262-XII та Порядку №3-1, у Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області відсутні підстави для призначення пенсії позивачу з урахуванням додатково вислуги років.
Щодо стягнення з пенсійного органу на користь ОСОБА_1 100 000,00 грн компенсації за моральну шкоду, відповідачем наголошено, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, на підставі яких можна було б дійти висновку про наявність моральної шкоди та причинного зв`язуку між шкодою і протиправним діянням Головного управління та вини Головного управління в її заподіянні.
Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 263 КАС України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши письмові докази і відзив, встановив наступне.
ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та з 25.09.2021 отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Отримуючи пенсію за вислугу років, в період з 01.03.2022 по 17.01.2024 ОСОБА_1 проходив військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією в окремому загоні спеціального призначення Національної гвардії України (а.с. 15, 18-19, 22-24).
Відповідно до наказу начальника Центру спеціального призначення Національної гвардії України від 17.01.2024 №18 позивача виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення (а.с. 13-14).
Після звернення позивача до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ), керівництвом останнього листом від 15.04.2024 №73/10/1-1092 на адресу відповідача надіслані документи на перерахунок пенсії позивачу (а.с. 9).
23.04.2024 позивач звернувся із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про перерахунок його пенсії після звільнення із військової служби за мобілізацією з урахуванням додаткової вислуги років та розміру грошового забезпечення за час військової служби за призовом під час мобілізації.
Пенсійним органом, проігнорувавши той факт, що листом від 15.04.2024 №73/10/1-1092 на адресу відповідача були надіслані відповідні документи на перерахунок пенсії позивачу, за наслідками розгляду вищевказаної заяви листом від 15.05.2024 №5088-3775/Т-02/8-0900/24 повідомлено позивача, що відповідно до пункту 12 Порядку №3-1 уповноважений структурний підрозділ у 10-денний термін з дня одержання заяви про призначення пенсії оформляє всі необхідні документи і своє подання про призначення пенсії, ознайомлює з ним особу, якій оформлюється пенсія, і направляє до органу, що призначає пенсії за місцем проживання особи. Рекомендовано позивачу звернутися до відповідної відомчої установи (а.с. 37-38).
Вказані обставини встановлені рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.07.2024 в справі №300/4463/24, яке постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.11.2024 залишено без змін.
Згідно з ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
При цьому, вказаним рішенням суд визнав протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 23.04.2024 про перерахунок пенсії з урахуванням доданих документів, а також зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.04.2024 про перерахунок пенсії з урахуванням доданих документів та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду.
07.11.2024 позивач, відповідно до рішення суду в справі №300/4463/24, звернувся із заявою до відповідача з вимогою здійснити йому перерахунок пенсії на підставі розміру його грошового забезпечення та додаткової вислуги від часу призову на військову службу за призовом під час мобілізації до дня фактичного звільнення.
Водночас, відповідач прийняв рішення від 02.12.2024 №10 про відмову в призначенні пенсії позивачу, в якому повторно, незважаючи на рішення суду від 05.07.2024 в справі №300/4463/24, рекомендував позивачу звернутися до уповноваженого органу (структурного підрозділу) за останнім місцем його служби (а.с. 30-31).
Вважаючи таке рішення відповідача та дії щодо відмови у проведенні перерахунку пенсії позивача на основі розміру грошового забезпечення від часу призову на військову службу за призовом під час мобілізації до дня фактичного звільнення та з врахуванням його додаткової вислуги років, раніше виплачених сум, встановлених надбавок, доплат та індексацій, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав з цим позовом.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Тобто, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до частини п`ятої статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Згідно з положеннями статті 4 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, одним з видів загальнообов`язкового державного соціального страхування є пенсійне страхування. При цьому відносини, що виникають за цим видом соціального страхування, регулюються законами, прийнятими відповідно до цих Основ.
Водночас, у пункті 5 рішення №8-рп/2005 від 11.10.2005 Конституційний Суд України зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист.
За приписами пунктів 1, 6 частини 1 статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували, зокрема, на службі в органах внутрішніх справ визначає Закон України від 09.04.1992 №2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Закон №2262).
Відповідно до вимог частини третьої статті 2 Закону у редакції станом на час звільнення позивача з військової служби, пенсіонерам із числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі призову їх на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийняття за контрактом на військову службу чи службу цивільного захисту, в тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, служби цивільного захисту, до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів та підрозділів цивільного захисту під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення виплата пенсій не припиняється. Після звільнення із служби таких осіб виплата їм пенсій здійснюється з урахуванням додаткової вислуги років від часу призову їх на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або повторного прийняття їх на службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, служби цивільного захисту до дня фактичного звільнення. Якщо новий розмір пенсії цих осіб буде меншим за розмір, який вони отримували до призову або повторного прийняття їх на службу, виплата їм пенсій здійснюється у розмірі, який вони отримували до призову або прийняття на службу в особливий період.
В абзаці одинадцятому статті 1 Закону України «Про оборону України» №1932-ХІІ від 06.12.1991 визначено, що особливий період період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Згідно з абзацом п`ятим статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-ХІІ особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Частиною другою цієї ж статті встановлено, що проходження військової служби громадянами України здійснюється у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
У відповідності до частини першої статті 4 Закону №2232-ХІІ, Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
Отже, за змістом наведених норм, особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни - воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє.
Суд звертає увагу, що Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому було неодноразово продовжено та наразі триває.
Окрім того, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.
Таким чином, під час проходження позивачем військової служби, як і на дату ухвалення рішення у цій справі, в Україні діє воєнний стан, а також оголошена мобілізація.
Як уже встановлено судом, позивач, отримуючи з 2021 року пенсію за вислугу років відповідно до Закону №2262-ХІІ, після російського вторгнення 24.02.2024 проходив військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією в окремому загоні спеціального призначення Національної гвардії України, а тому на нього поширюється дія частини третьої статті 2 Закону №2262-ХІІ.
Зважаючи на приписи частини третьої статті 2 Закону №2262-ХІІ, позивач з 18.01.2024 (наступного дня після його звільнення з військової служби) набув право на врахування для обчислення пенсії за вислугу років додаткової вислуги років за вказаний період, а тому він правомірно та обґрунтовано звернувся спочатку 23.04.2024 із першою заявою про проведення йому перерахунку пенсії за вислугу років, а потім, і в подальшому, 07.11.2024 (після винесення судом рішення від 05.07.2024 в справі №300/4463/24) щодо проведення перерахунку його пенсії з врахуванням до розміру його грошового забезпечення від часу призову на військову службу за призовом під час мобілізації до дня фактичного звільнення та з урахуванням раніше виплачених сум, встановлених надбавок, доплат та індексацій.
З урахуванням наведеного, з 18.01.2024 для обчислення позивачу пенсії за вислугу років відповідач повинен врахувати додаткову вислугу років за період з 01.03.2022 по 17.01.2024 та документи, направлені йому ІНФОРМАЦІЯ_1 (військовою частиною НОМЕР_1 ) листом від 15.04.2024 №73/10/1-1092.
Вказане також підтверджено і рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.07.2024 в справі №300/4463/24.
Водночас, відповідачем не представлено, а судом не здобуто доказів того, що пенсійним органом здійснено передбачений перерахунок за заявою позивача від 07.11.2024.
Суд звертає увагу, що постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 року №3-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Порядок №3-1).
Відповідно до пункту 1 розділу І Порядку №3-1 військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону №2262-XII (членам їх сімей), пенсії згідно із Законом призначаються і виплачуються головними управліннями Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі орган, що призначає пенсію).
Заява про призначення пенсії за вислугу років, по інвалідності подається військовослужбовцем, звільненим зі служби, та особою, яка має право на пенсію згідно із Законом або відповідно до міжнародних договорів у галузі пенсійного забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, за формою, наведеною у додатку 1 до цього Порядку (заява про призначення/перерахунок пенсії), до органу, що призначає пенсію, через уповноважений орган (структурний підрозділ), який здійснює підготовку документів, необхідних для призначення пенсій Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України, Міністерства юстиції України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Служби судової охорони, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Національної гвардії України, Національної поліції України, Національного антикорупційного бюро України, Бюро економічної безпеки України, Управління державної охорони України (далі - уповноважений орган (структурний підрозділ)), за останнім місцем служби (п. 2 розділу І Порядку №3-1).
Згідно з пунктом 1 розділу ІІ Порядку №3-1 під час подання особою заяв, передбачених пунктами 2, 3 розділу І цього Порядку, пред`являється паспорт громадянина України або тимчасове посвідчення громадянина України (для іноземців та осіб без громадянства - паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, посвідка на постійне проживання, посвідчення біженця або інший документ, що підтверджує законність перебування іноземця чи особи без громадянства на території України), свідоцтво про народження дитини.
У відповідності до пункту 2 розділу ІІ Порядку №3-1 до заяви про призначення пенсії за вислугу років, по інвалідності додаються такі документи:
1) подання про призначення пенсії, підготовлене уповноваженим органом (структурним підрозділом) (додаток 7 до цього Порядку);
2) витяги з наказів про звільнення та (або) виключення зі списків особового складу (за винятком осіб, окремі періоди проходження служби яких не підлягають розголошенню) або їх копії;
3) розрахунок вислуги років для призначення пенсії / виписка з розрахунку вислуги років для призначення пенсії або їх копії (за винятком осіб, окремі періоди проходження служби яких не підлягають розголошенню);
4) грошовий атестат та довідка про щомісячні додаткові види грошового забезпечення та премію для призначення пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (додаток 8 до цього Порядку);
5) військово-медичні документи про стан здоров`я звільненої особи (за винятком осіб, які не проходили військово-лікарську комісію);
6) документи про страховий стаж особи, які передбачені підпунктом 2 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 №13-1) (далі Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування») (для призначення пенсії згідно з пунктом «б» статті 12 Закону);
7) документи, що підтверджують право на встановлення особі надбавок, підвищень та інших доплат (за наявності), які передбачені пунктом 4 цього розділу;
8) заява в довільній формі про відсутність громадянства держави-окупанта (для призначення пенсій громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримали громадянства російської федерації та не одержують пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації). Орган, що призначає пенсію, додає одержаний на запит документ про те, що особа не перебуває на обліку в органах пенсійного забезпечення Російської Федерації як одержувач пенсії.
Для виплати пенсії пенсіонерам з урахуванням загальної (додаткової) вислуги відповідно до частин другої-четвертої статті 2 Закону №2262-XII подаються документи, передбачені підпунктами 1-7 цього пункту.
Таким чином, підставою для вчинення дій, спрямованих на перерахунок раніше призначених пенсій відповідно до Закону №2262-XII, може бути відповідна заява пенсіонера та додані до неї документи.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач відмовив спірним рішенням від 02.12.2024 №10 у призначенні пенсії позивачу та рекомендував для здійснення призначення пенсії за вислугу років після звільнення із військової служби за мобілізацією з урахуванням додаткової вислуги років та розміру грошового забезпечення за час військової служби за призовом під час мобілізації звернутися до уповноваженого органу (структурного підрозділу).
Суд зазначає, що така вимога відповідача є безпідставною, оскільки позивач просив перерахувати пенсію за вислугу років відповідно до Закону №2262-ХІІ, яка вже йому була призначена з 25.09.2021.
Більше того, суд звертає увагу на те, що стаття 63 Закону №2262-XII не передбачає подачі усіх документів (як для призначення пенсії) для перерахунку раніше призначених пенсій. Навпаки, такий перерахунок повинен бути здійснений за документами, що є у пенсійній справі, а також додатковими документами, поданими пенсіонерами на час перерахунку. При цьому, як встановлено судом вище, додаткові документи були в наявності у відповідача ще на момент першого звернення ОСОБА_1 із заявою про перерахунок пенсії від 23.04.2024, оскільки такі листом ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) від 15.04.2024 №73/10/1-1092 направлялись пенсійному органу (а.с. 9-26).
Таким чином, після звільнення позивача з військової служби, з моменту надходження до відповідача заяви про проведення перерахунку первинно призначеної пенсії, у пенсійного органу виник обов`язок на підставі такої заяви провести перерахунок розміру пенсії позивача.
Таким чином, за наведених обставин справи, суд дійшов висновку про протиправність дій відповідача щодо не проведення перерахунку пенсії позивача та, як наслідок, суд вважає, що спірне рішення відповідача від 02.12.2024 №10 є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
Стосовно позовної вимоги зобов`язального характеру, суд зазначає таке.
Зважаючи на пункт 3 частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Відповідно до пункту 4 частини першої 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Тобто дії, які він повинен вчинити за законом.
Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Суд звертає увагу, що в даному випадку наявні правовідносини, які стосуються дискреційних повноважень відповідача.
Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
З огляду на викладене, а також встановлені обставини справи, позовні вимоги належить задовольнити шляхом визнання протиправним і скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 02.12.2024 №10, визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо не проведення перерахунку пенсії позивача, а також зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області з 18.01.2024 перерахувати та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до розміру грошового забезпечення від часу призову на військову службу за призовом під час мобілізації до дня фактичного звільнення та з урахуванням раніше виплачених сум, встановлених надбавок, доплат та індексацій.
Вказаний спосіб захисту порушених прав позивача є належним, ефективним та достатнім для їх відновлення.
Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 компенсації за моральну шкоду, суд зазначає таке.
У відповідності до положень статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4 визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
У пунктах 2, 4 вказаної постанови зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.
Таким чином, обов`язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що подає відповідний позов.
Крім того, за правилами частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
За змістом статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Згідно з статтею 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
В постанові №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», Пленум Верховного Суду України в пункті 4 вказав, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. В пункті 9 цієї Постанови роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Для відшкодування моральної шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 30.01.2018 у справі №804/2252/14 та від 20.02.2018 у справі № 818/1394/17.
ОСОБА_1 обґрунтовує підстави для стягнення моральної шкоди з відповідача тим, що своїми протиправними діями та бездіяльністю відповідач завдає йому невимовних душевних страждань, через порушення прав, неможливості реалізувати своє конституційне право на належний розмір пенсійного забезпечення.
При цьому, суд вказує на те, що в даному випадку відсутні будь-які докази причинно-наслідкового зв`язку між зазначеними позивачем обґрунтуваннями душевних страждань і діями відповідача щодо невиконання рішення суду та не здійснення перерахунку пенсії. Наведені позивачем доводи не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.
Вказане позбавляє суд можливості встановити факт завдання позивачу моральної шкоди протиправними діями відповідача та провести розрахунок її розміру згідно з критеріями, встановленими статтею 23 Цивільного кодексу України, а відтак підстави для задоволення позовних вимог у цій частині відсутні.
Окрім цього, суд зазначає, що сам по собі факт протиправної поведінки відповідача (затримка у виконанні рішення суду, нездійснення перерахунку пенсії) не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди.
Аналогічна правова позиція висвітлена у постанові Верховного Суду від 31.07.2019 у справі №804/6922/16.
Крім того, згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення від 25.10.93 у справі «Гольм проти Швеції», від 29.11.96 у справі «Саундерс проти Сполученого Королівства», від 25.07.2001 у справі «Перна проти Італії», від 13.07.2006 у справі «Сілін проти України») визнання порушення прав особи неправомірними діями інших осіб само по собі є достатньою справедливою сатисфакцією за моральну шкоду спричинену такими діями.
Сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами.
Оскільки позивачем не доведено факт того, що оскаржуваними діями відповідача йому заподіяно моральну шкоду, а саме, якими доказами вона підтверджується (наявність душевних переживань, погіршення стану здоров`я тощо), наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідача та заподіянням позивачеві шкоди, тому у задоволенні позовних вимог у цій частині слід відмовити.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (пункт 1); обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (пункт 3); безсторонньо (пункт 4); добросовісно (пункт 5); з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації (пункт 7); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (пункт 8); своєчасно, тобто протягом розумного строку (пункт 10).
Закріплений у частині першій статті 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Беручи до уваги приписи зазначених норм, оцінюючи наявні в матеріалах докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у спірному випадку відповідач не діяв на підставі закону, із урахуванням усіх обставин, які мають значення для вірного вирішення порушеного позивачем питання, у зв`язку із чим суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення.
Розподіл судових витрат згідно із ст. 139 КАС України не здійснюється, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 02.12.2024 №10.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо не проведення перерахунку пенсії ОСОБА_1 на основі розміру грошового забезпечення від часу призову на військову службу за призовом під час мобілізації до дня фактичного звільнення та з врахуванням його додаткової вислуги років, раніше виплачених сум, встановлених надбавок, доплат та індексацій.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасникам справи рішення надіслати через підсистему «Електронний суд».

Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ «Мої справи».

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя /підпис/ Кафарський В.В.