Справа № 140/6515/24
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2025-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2025 рокуЛьвівСправа № 140/6515/24 пров. № А/857/26231/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача -Шевчук С. М.
суддів -Кухтея Р. В.
Носа С. П.
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року у справі № 140/6515/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

місце ухвалення судового рішення м.Луцьк
Розгляд справи здійснено за правиламиспрощеного позовного провадження
суддя у І інстанціїАндрусенко О. О.
дата складання повного тексту рішенняне зазначена
ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року у справі № 140/6515/24 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 27.12.2023 №01 про відмову у призначенні пенсії.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи з 25.04.1991 по 25.11.1992, з 01.07.2000 по 31.12.2002, з 15.01.1993 по 19.09.1997, з 15.01.1997 по 15.01.2000 та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26.12.2023 для вирішення питання про призначення пенсії за віком.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В доводах апеляційної скарги вказує, що оскаржуване рішення від 27.12.2023 №01 про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону №1058-IV в зв`язку з відсутністю страхового стажу визначеного цим Законом є правомірним.

Зазначає, що страховий стажу, згідно записів трудової книжки колгоспника НОМЕР_1 , не зараховано період роботи в колгоспі з 25.04.1991 по 25.11.1992, оскільки відсутні вихододні, встановлений та відпрацьований колгоспний мінімум, рекомендовано залучити довідку про роботу та перейменування підприємства.

Згідно записів трудової книжки НОМЕР_2 за перiод роботи з 01.06.2000 по 3l.12.2002 не зараховано перiод з 01.07.2000 по 31.12.2002 так як в базi даних реєстру застрахованих осiб (ок-5) вiдсутнi вiдомостi про роботy та сплату внесків.

Не зараховано перiод навчання у 1981-1982 роках згiдно атестату № 441 вiд 16.12.198l, так як перiод навчання перетинається з перiодами роботи згідно записiв трудової книжки.

Не зараховано перiод пiдприємницької дiяльностi з 15.01.1993 по 19.09.1997 згiдно apxiвниx витягiв та перiод з 15.01.1997 по 15.01.2000 згiдно лiцензiї № 127/Н вiд 15.01.1997, оскільки в індивідуальних відомостях про застраховану особу відсутня сплата страхових внесків, то вказані періоди не зараховані до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно статті 26 цього Закону.

Крім того, позивачем не надано довідки за встановленою формою про стаж роботи, який підтверджує право на пільгове пенсійне забезпечення, безпосередню зайнятість на роботах з шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2, що видається на підставі первинних документів.

Проте суд першої інстанції не врахував доводів відповідача та дійшов хибного висновку, що до страхового стажу підлягають зарахуванню вказані періоди роботи.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Про розгляд апеляційної скарги відповідач та представник позивача повідомлені шляхом надіслання ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані автоматизованої системи документообігу суду.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що:

- трудовою книжкою колгоспника підтверджено період трудової діяльності позивача з 25.04.1991 по 25.11.1992 в колгоспі імені Мічуріна Мар`їнського району Донецької області, так і його трудову участь в громадському господарстві, а саме щодо виконання ним річного мінімуму за 1991-1992 роки, а як наслідок ГУ ПФУ у Волинській області безпідставно не зарахувало позивачу до страхового стажу згідно записів трудової книжки колгоспника НОМЕР_1 періоду роботи в колгоспі з 25.04.1991 по 25.11.1992;

- найманий працівник не є самостійним платником страхових внесків. Періоди роботи, за які підприємство-страхувальник нарахувало застрахованій особі - працівнику заробітну плату та утримало з неї відповідні страхові внески, повинні зараховуватися до страхового стажу цієї застрахованої особи-працівника незалежно від того, чи сплатило фактично підприємство-страхувальник ці страхові внески, чи ні. Працівник не може нести відповідальність у вигляді позбавлення права на включення періоду роботи до страхового стажу за порушення, яке вчинене роботодавцем - платником страхових внесків (єдиного внеску), а як наслідок ГУ ПФУ у Волинській області безпідставно не зарахувало позивачу до страхового стажу згідно записів трудової книжки періоду з 01.07.2000 по 31.12.2002 через відсутність відомостей про роботу та сплату внесків;

- не зараховуючи до страхового стажу позивача періодів підприємницької діяльності з 15.01.1993 по 19.09.1997 згідно архівних витягів та період з 15.01.1997 по 15.01.2000 згідно ліцензії №127/Н від 15.01.1997 відповідач не обґрунтовано не вжив заходів передбачених пунктами 1, 2 статті 64 Закону №1058-IV, підпунктами 2, 5, 6 пункту 6 Положення з метою перевірки інформації з приводу підприємницької діяльності позивача. При цьому, суд зазначив, що періоди підприємницької діяльності з 15.01.1993 по 19.09.1997 та з 15.01.1997 по 15.01.2000 безпідставно не були зараховані ГУ ПФУ у Волинській області до страхового стажу позивача, позаяк такі періоди підтверджені розпорядженнями Мар`їнської районної державної адміністрації Донецької області №8 від 15.01.1993, № 261 від 19.09.1997 та Додатками до них, ліцензією на здійснення торгівельної діяльності реєстраційний №127/Н від 15.01.1997, які у даному винятковому випадку з метою захисту права позивача на пенсійне забезпечення можуть бути взяті до уваги.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 26.12.2023 позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , через вебпортал Пенсійного фонду України подав заяву про призначення пенсії за віком відповідно до Закону № 1058-IV, додавши до заяви перелік документів згідно із розпискою-повідомленням (а.с.44зворот-46), та вказану заяву за принципом екстериторіальності було скеровано до ГУ ПФУ у Волинській області.

Рішенням ГУ ПФУ у Волинській області від 27.12.2023 №01 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого статтею 26 Закону № 1058-IV.

При цьому у вказаному рішенні зазначено, що згідно наданих до заяви документів страховий стаж складає 13 років 8 місяців 1 день. До страхового стажу згідно записів трудової книжки колгоспника НОМЕР_1 не зараховано:

- період роботи в колгоспі з 25.04.1991 по 25.11.1992, оскільки відсутні вихододні, встановлений та відпрацьований колгоспний мінімум, рекомендовано залучити довідку про роботу та перейменування підприємства;

- період роботи з 01.07.2000 по 31.12.2002 згідно записів трудової книжки НОМЕР_3 , так як в базі даних реєстру застрахованих осіб (ОК-5) відсутні відомості про роботу та сплату внесків, рекомендовано залучити довідку про роботу та перейменування підприємства, спеціалістам сервісного центру рекомендовано ініціювати запит зустрічної перевірки;

- не зараховано період навчання у 1981-1982 роках згідно атестату №441 від 16.12.1981, так як період навчання перетинається з періодами роботи згідно записів трудової книжки;

- не зараховано період підприємницької діяльності з 15.01.1993 по 19.09.1997 згідно архівних витягів та період з 15.01.1997по 15.01.2000 згідно ліцензії №127/Н від 15.01.1997, оскільки відсутня інформація про сплату страхових внесків (а.с. 15).

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначає Закон «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV (далі по тексту постанови іменовано Закон №1058-ІV).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 8 Закону №1058-ІV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 01 січня 2018 року, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років.

Отже, норми Закону №1058-IV умовами для призначення пенсії за віком визначають не лише вік (60 років), а й наявність відповідного страхового стажу на час досягнення віку, а зокрема в даному стажу не менше 28 років.

Позивач на час звернення до органів пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії (26.12.2023 року) досяг віку 60 років, позаяк за паспортними відомостями народився ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стосовно ж доводів апеляційної скарги відповідача про відсутність підстав для зарахування періодів роботи до страхового стажу позивача, який дає йому право на призначення пенсії то, колегія суддів зазначає таке.

Як встановлено абзацом першим частини першої статті 24 Закону №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Як передбачено частиною другою статті 24 Закону №1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта статті 24 Закону №1058-IV).

За приписами частини першої статті 56 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII Про пенсійне забезпечення (далі - Закон №1788-XII) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Статтею 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі - Порядок № 637), передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Механізм подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій визначено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (далі - Порядок №22-1, у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1 зі мінами).

Пунктом 4.7 розділу ІV Порядку №22-1 встановлено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Згідно з підпунктом 2 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1 до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного стажу роботи). За періоди роботи після впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (далі - персоніфікований облік) орган, що призначає пенсію, додає індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за № 785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27 березня 2018 року № 8-1) (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення (далі - індивідуальні відомості про застраховану особу).

За приписами частин першої, третьої статті 44 Закону №1058-IV призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом. Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

Відповідно до частини п`ятої статті 45 Закону №1058-IV документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що основним документом, який підтверджує трудовий стаж, є трудова книжка. При цьому лише у разі відсутності трудової книжки або записів у ній органи Пенсійного фонду мають право встановлювати трудовий стаж на підставі інших первинних документів. У разі сумніву органу, що призначає пенсію, у належності та обґрунтованості поданих заявником документів, в нього є право перевірити надані заявником документи шляхом звернення до установ, підприємств, організацій, де працював заявник, із відповідними запитами.

Таким чином, необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Порядок ведення трудових книжок регулювався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженою постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 №162 (у редакції постанови Держкомпраці СРСР від 02.08.1985 №252, зі змінами, що внесені постановою Держкомпраці СРСР від 19.10.1990 №412).

Відповідно до пункту 2.3 глави 2 Інструкції №162 всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу чи звільнення, а також нагороди і заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видачі наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні в день звільнення і повинні чітко відповідати тексту наказу (розпорядженню).

Зазначена Інструкція не застосовується з дати прийняття наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, яким затверджено Інструкцію №58, яка містить такі ж положення щодо внесення записів про трудову діяльність працівника.

Відповідно до пунктів 1, 2, 5 та 6 Основних положень про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, затверджених постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 № 310, трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів.

Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспів з моменту прийняття їх в члени колгоспу.

У трудову книжку колгоспника вносяться, зокрема: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про членство в колгоспі: прийом в члени колгоспу, припинення членства в колгоспі; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, припинення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання.

Всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженого правлінням колгоспу особи та печаткою.

Із змісту копії трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_1 від 09.04.1992 (а.с. 25-26) убачається, що ОСОБА_1 25.04.1991 був прийнятий в члени колгоспу імені Мічуріна Мар`їнського району Донецької області (наказ від 27.04.1991 №4), в колгосп прийнятий на посаду будівельника (наказ від 27.04.1991 №6), а 25.11.1992 виключений з членів колгоспу (наказ від 25.11.1992 №10).

Усі записи у вказаній трудовій книжці за вказаний період з 25.04.1991 по 25.11.1992 внесені відповідно до норм чинного законодавства, засвідчені підписами уповноваженої особи та печатками роботодавця. Записи про періоди роботи не містять жодних виправлень.

Відповідно до частини другої статті 56 Закону №1788-XII при обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

За змістом трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_1 від 09.04.1992 убачається запис, з якого слідує про виконання позивачем річного мінімуму за 1991-1992 роки, а зокрема позивач за дев`ять місяців роботи у1991 році виконав річний мінімум трудової участі в громадському господарстві 200, при прийнятому колгоспом річному мінімумі трудової участі в громадському господарстві 280, а за неповних одинадцять місяців роботи 1992 році - виконав річний мінімум трудової участі в громадському господарстві 179, при прийнятому колгоспом річному мінімумі трудової участі в громадському господарстві 260.

Крім того, позивач до заяви про призначення пенсії долучив довідку СГ ТОВ Мічурінське від 07.04.2005 №35 про заробітну плату за період з травня 1991 року по листопад 1992 року включно (а.с. 55). Додатково до матеріалів справи позивач долучив довідку СГ ТОВ Мічурінське від 07.04.2005 №93, згідно якої з 01.04.2000 колгосп імені Мічуріна реорганізовано в СГ ТОВ Мічурінське і є його правонаступником (а.с 62).

Відповідно до приписів частини п`ятої статті 242 КАС України суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені Верховним Судом у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17, відповідно до яких на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства; вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист при вирішенні питань з призначення пенсії за віком.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а сформовано висновки, відповідно до яких підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Управління ПФУ не врахувало, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

За приведених фактичних обставин справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що трудовою книжкою колгоспника підтверджено період трудової діяльності позивача з 25.04.1991 по 25.11.1992 в колгоспі імені Мічуріна Мар`їнського району Донецької області, так і його трудову участь в громадському господарстві, а саме щодо виконання ним річного мінімуму за неповні трудові періоди роботи у 1991-1992 роки, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ГУ ПФУ у Волинській області безпідставно не зарахувало позивачу до страхового стажу згідно записів трудової книжки колгоспника НОМЕР_1 періоду роботи в колгоспі з 25.04.1991 по 25.11.1992.

Приведених висновків суду першої інстанції відповідачем не спростовано доводами апеляційної скарги.

Щодо доводів апеляційної скарги з приводу не зарахування позивачу до страхового стажу періоду з 01.07.2000 по 31.12.2002, згідно записів трудової книжки НОМЕР_3 , позаяк в базі даних реєстру застрахованих осіб (ОК-5) відсутні відомості про роботу та сплату внесків, то колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 04.06.1998 №794 Про затвердження Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування установлено, що починаючи з 1 липня 2002 р. обчислення пенсій відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення здійснюється із заробітку особи за період роботи після 1 липня 2000 р. за даними системи персоніфікованого обліку.

Відповідно до частини першої статті 21 Закону №1058-IV персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється з метою обліку застрахованих осіб, учасників накопичувальної системи пенсійного страхування та їх ідентифікації, а також накопичення, зберігання та автоматизованої обробки інформації про облік застрахованих осіб і реалізацію ними права на страхові виплати у солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та накопичувальній системі пенсійного страхування. Персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування є складовою частиною Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, порядок ведення якого встановлюється Законом України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Як передбачено частиною другою статті 24 Закону №1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Закон №1058-IV набрав чинності 01.01.2004. Як наслідок, до 01.01.2004 року обчислення стажу роботи для призначення пенсій здійснювалося за нормами статті 56 Закону №1788-XII.

Наведене дає підстави для висновку, що поняття страховий стаж запроваджено Законом №1058-IV (діє з 01.01.2004). До 01.01.2004 робота, виконувана на підставі трудового договору, зараховується до стажу за нормами стаття 56 Закону №1788-XII.

Пунктом 1 Порядку №637 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Документи, визначені цим Порядком, є підставою для внесення відомостей до частини персональної електронної облікової картки в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, що відображає трудову діяльність застрахованої особи, в тому числі за період до 1 січня 2004 року.

З наведеного слідує, що заявник до заяви про призначення пенсії має обов`язок надати документи про стаж, визначені Порядком №637, і таким документом для нього є трудова книжка (основний документ). Лише за відсутності трудової книжки (або відповідних записів у ній, або коли наявні неточні чи неправильні відомості про періоди роботи) стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Названі документи є підставою для внесення відомостей до частини персональної електронної облікової картки в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, що відображає трудову діяльність застрахованої особи, в тому числі за період до 01.01.2004.

Записами №№16-17 трудової книжки серії НОМЕР_4 від 25.07.1981 (а.с. 27-30) підтверджено, що позивач з 01.06.2000 прийнятий в ЗАТ Дом Бита сторожем службових приміщень (наказ від 01.06.2000 №48), а 31.12.2002 звільнений за власним бажанням (наказ від 31.12.2002 №54). Відомості про вказаний період роботи виконані відповідно до вимог Інструкції №58. Будь-які виправлення відсутні (іншого відповідач не встановив). При цьому з розрахунку форма РС-право вбачається, що позивачу частково зараховано до страхового стажу вказаний період роботи, а саме з 01.06.2000 по 30.06.2000 (1 місяць) (а.с. 44).

З індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (довідка форми ОК-5) дійсно вбачається, що за період роботи позивача з 01.06.2000 по 31.12.2002 відсутня інформація щодо сплати страхових внесків (а.с.9).

Однак, відповідно до частини першої статті 15 Закону №1058-IV платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону, і застраховані особи, зазначені в частині першій статті 12 цього Закону.

За приписами статті 1 Закону №1058-IV застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до цього Закону підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачуються чи сплачувалися у встановленому законом порядку страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та до накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5-7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески (частина друга статті 20 Закону №1058-IV).

За змістом частин п`ятої, десятої статті 20 Закону №1058-IV страхові внески сплачуються страхувальниками шляхом перерахування безготівкових сум з їх банківських рахунків. Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Виходячи з вказаних положень Закону, найманий працівник не є самостійним платником страхових внесків. Періоди роботи, за які підприємство-страхувальник нарахувало застрахованій особі - працівнику заробітну плату та утримало з неї відповідні страхові внески, повинні зараховуватися до страхового стажу цієї застрахованої особи-працівника незалежно від того, чи сплатило фактично підприємство-страхувальник ці страхові внески, чи ні. Працівник не може нести відповідальність у вигляді позбавлення права на включення періоду роботи до страхового стажу за порушення, яке вчинене роботодавцем - платником страхових внесків (єдиного внеску).

Такий висновок суду відповідає усталеній правовій позиції Верховного Суду (постанови від 27.03.2018 у справі №208/6680/16-а, від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а, від 20.03.2019 у справі №688/947/17, від 30.03.2019 у справі №414/736/17 та від 30.07.2019 у справі №373/2265/16-а та ін.).

За приведених положень законодавства, відсутність відомостей про сплату страхових внесків за період трудової діяльності позивача з 01.07.2000 по 31.12.2002 не може слугувати правовою підставою для відмови позивачу у зарахуванні вказаного періоду до стажу роботи, оскільки обов`язок зі сплати страхових внесків до Пенсійного фонду України за застрахованих осіб, які перебувають у трудових відносинах з роботодавцями, та обов`язок своєчасної реєстрації роботодавців у пенсійних органах як платників страхових внесків, покладений виключно на роботодавців, які є страхувальниками осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, та платниками таких внесків, а контроль за повнотою та своєчасністю страхових внесків покладений на уповноважені контролюючі органи відповідно до вимог чинного законодавства.

Як підсумок колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про те, що період роботи позивача з 01.07.2000 по 31.12.2002, тобто до 01.01.2004, підлягає зарахуванню до страхового стажу за законодавством, яке діяло раніше, та основним документом, який підтверджує стаж, є трудова книжка, яка була надана позивачем разом із заявою від 26.12.2023. Трудова книжка не містить недоліків щодо відомостей про роботу (відповідач про це не зазначає). За таких обставин інших документів про стаж позивач надавати не має обов`язку.

Досліджуючи доводи апеляційної скарги, які стосуються не зарахування відповідачем до страхового стажу періодів його підприємницької діяльності з 15.01.1993 по 19.09.1997 згідно архівних витягів та період з 15.01.1997 по 15.01.2000 згідно ліцензії №127/Н від 15.01.1997 з підстав відсутності інформація про сплату страхових внесків за вказаний період, то колегія суддів зазначає наступне.

Частиною другою статті 24 Закону №1058-IV установлено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта статті 24 Закону №1058-IV).

Відповідно до статті 3 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII Про пенсійне забезпечення (далі - Закон №1788-XII ) до стажу роботи що дає право на трудову пенсію зараховується період здійснення підприємницької діяльності, заснованою на особистій власності фізичної особи та виключно її праці, - за умови сплати страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Відповідно до пункту 3-1 Розділу XV Закону №1058-IV до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із статтею 26 цього Закону включаються періоди: 1) ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку: з 1 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно, що підтверджуються довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності; з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).

Відповідно до пункту 4 Порядку №637 періоди провадження фізичною особою підприємницької діяльності зараховуються до стажу роботи за умови підтвердження документами про сплату страхових внесків (платіжними дорученнями, квитанціями установ банків, документами, що підтверджують поштовий переказ, інформацією Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків (за наявності), а періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, фіксованого податку, спеціального торгового патенту підтверджуються свідоцтвом про сплату єдиного податку; спеціальним торговим патентом; документами про сплату єдиного податку, фіксованого податку, придбання спеціального торгового патенту (за наявності платіжних доручень, квитанцій установ банків, документів, що підтверджують поштовий переказ).

Періоди провадження фізичною особою підприємницької діяльності можуть підтверджуватися даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

У свою чергу, в такому вигляді пункт 4 Порядку №637 діє з 28.09.2022, раніше відповідна норма права передбачала, що періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, з 1 січня 1998 р. по 31 грудня 2003 р. зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності, а з 1 січня 2004 р. по 31 грудня 2017 р. за бажанням особи - за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів. В такій редакції ця норма права діяла згідно постанови Кабінету Міністрів України від 03.10.2018 № 793 (далі - Постанова №793).

Відповідно до підпункту 2 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1 період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу. Для підтвердження періоду здійснення підприємницької діяльності до 01 січня 2004 року можуть прийматись інші документи про сплату страхових внесків. Періоди підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування до 01 січня 2004 року, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, можуть зараховуватись до страхового стажу також на підставі свідоцтва про сплату єдиного податку або спеціального торгового патента, або патента про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування.

Таким чином, вказані норми передбачають можливість зарахування до стажу до 31.12.2003 період здійснення підприємницької діяльності.

Судом встановлено, що до заяви про призначення пенсії, позивач долучив лист архівного відділу Покровської районної державної адміністрації Донецької області від 14.12.2021 №09-220-31 (а.с. 20), та архівні копії таких документів: розпорядження Мар`їнської районної державної адміністрації Донецької області про видачу свідоцтва про державну реєстрацію підприємницької діяльності № 8 від 15.01.1993 (а.с. 20, 48 зворот); додаток №1 до розпорядження № 8 від 15.01.1993, згідно якого ОСОБА_1 включений у список осіб, яким дозволено ведення підприємницької діяльності (а.с. 21, 49); розпорядження Мар`їнської районної державної адміністрації Донецької області про скасування державної реєстрації суб`єктів підприємницької діяльності - фізичних осіб № 261 від 19.09.1997, відповідно до якого скасовано державну реєстрацію і виключено із державного реєстру суб`єктів підприємницької діяльності-фізичних осіб із припиненням діяльності згідно із додатком (а.с. 22, 47); додаток розпорядження Мар`їнської районної державної адміністрації Донецької області № 261 від 19.09.1997, згідно якого ОСОБА_1 включений у список суб`єктів підприємницької діяльності-фізичних осіб (а.с. 22 зворот, 47 зворот); ліцензію на здійснення торгівельної діяльності реєстраційний №127/Н від 15.01.1997, видану Мар`їнською районною державною адміністрацією Донецької області, згідно якої приватному підприємцю ОСОБА_1 надано право здійснення торгівельної діяльності у сферах роздрібної торгівлі непродовольчими товарами, ліцензія дійсна з 15.01.1997 до 15.01.2000 (а.с. 24, 50).

Отже, вказаними документами фактично підтверджено, що позивач ОСОБА_1 у період з 15.01.1993 по 15.01.2000 був зареєстрований, як фізична особа-підприємець за ліцензованим видом діяльності у сфері роздрібної торгівлі непродовольчими товарами.

При вирішенні даного спору судом також враховано, що відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 Мар`їнська міська територіальна громада Покровського району Донецької області включена у Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих РФ, а саме з 24.02.2022 територія активних бойових дій.

Крім того, відповідно до довідки від 20.10.2023 №7726- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є: Донецька область, Волноваський район, село Костянтинопіль (також включено у Перелік згідно наказу від 22.12.2022 № 309), а фактичним місцем проживання/перебування є: АДРЕСА_1 (а.с 16).

Вказані вище обставини свідчать про те, що можливість отримати такі документи як довідку про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності/довідку про сплату страхових внесків за періоди ведення підприємницької діяльності/інші документи/ у позивача відсутня з об`єктивних, незалежних від нього причин. Про усі ці обставини відповідачу було відомо при розгляді його заяви від 26.12.2023.

В той же час, відповідно до пункту 6 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 №28-2 (у редакції постанови Правління Пенсійного фонду України від 21.12.2022 за №28-2), зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15.01.2015 за №40/26485 (далі - Положення), Головне управління Фонду має право: 2) отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб - підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на головне управління Фонду завдань; 5) користуватися відповідними інформаційними базами даних державних органів, державною системою урядового зв`язку та іншими технічними засобами; 6) проводити планові та позапланові перевірки документів для оформлення пенсії, виданих підприємствами, установами та організаціями, а також поданих відомостей про застрахованих осіб, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством, для визначення права на пенсійні виплати.

Аналогічні повноваження закріпленні територіальних органів Пенсійного фонду, закріплені і в статті 64 Закону №1058-IV.

Крім того, судом ураховано, що Наказом Міністерства фінансів України, Міністерства соціальної політики України, Міністерства економіки України 20 листопада 2023 року № 648/447-н/17498, Постанови правління Пенсійного фонду України

20 листопада 2023 року № 49-1, який зареєстровано в Міністерстві

юстиції України 08 грудня 2023 р. за № 2139/41195, затверджено Порядок обміну інформацією між Державною податковою службою України, Пенсійним фондом України, Державним центром зайнятості та іншими органами виконавчої влади.

Цей Порядок розроблено з метою визначення механізму обміну інформацією між суб`єктами інформаційних відносин та забезпечення реалізації їх повноважень.

Судом ураховано, що у відповідності до вимог Декрету КМ України «Про прибутковий податок з громадян» (який втратив чинність на підставі Закону N 4014-VI ( 4014-17 ) від 04.11.2011) та Інструкції про порядок обчислення і сплати підприємствами, установами, організаціями та громадянами страхових внесків до Пенсійного фонду України, а також обліку надходження і витрачання його коштів, затвердженої постановою правління Пенсійного фонду України від 6 вересня 1996 року N 11-1 ( z0550-96 ) і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 вересня 1996 року за N 550/1576 (яка втратила чинність на підставі Постанови Пенсійного фонду N 1-1 ( z0118-11 ) від 13.01.2011), у період 1995-2000 років суб`єкти підприємницької діяльності фізичні особи були платниками страхових внесків до Пенсійного фонду України та платником прибуткового податку з громадян, які забезпечували нарахування та фактичну сплату до бюджету та до Пенсійного фонду страхового внеску та прибуткового податку з громадян, а також звітувалися по формі 1 ДФ про суми виплаченого доходу та утриманого податку та страхового внеску.

Як наслідок, податковий орган та орган Пенсійного фонду зобов`язаний був володіти відомостями та звітністю суб`єктів підприємницької діяльності в тому числі і по формі по формі 1 ДФ щодо сум виплачених доходів, сум утриманого та виплаченого страхового внеску та прибуткового податку з громадян в тому числі і за вказаний звітний період 1995-2000років.

Отож, відповідач не був позбавлений можливості застосувати до спірних правовідносин названий Порядок, Декрет та Інструкцію від 6 вересня 1996 року N 11-1 на предмет перевірки, відображених у довідці про заробітну плату відомостей з приводу заробітної плати позивача з урахуванням даних звітності вказаного платника по формі 1 ДФ та іншої звітності (в тому числі і матеріалів перевірки) поданої/наявної до податкового органу та органу пенсійного фонду. Однак, вказаного відповідач не зробив, а відтак не підтвердив належними доказами його припущень з приводу того, що позивачем, як суб`єктом підприємницької діяльності не забезпечено сплату сум страхового внеску та прибуткового податку з громадян у період з 15.01.1997 по 15.01.2000 роки.

При цьому колегія суддів зазначає, що держава не може перекладати тягар доказування на громадян, тим більше в умовах ведення воєнних дій на території, де провадив позивач свою підприємницьку діяльність, позаяк запровадивши механізми справляння, звітності та контролю за справлянням податкових платежів та страхових внесків до державного бюджету та Пенсійного фонду в тому числі і у період з 1995 по 2020 рр, держава зобов`язана була забезпечити зберігання вказаної інформації та використання у необхідних випадках в тому числі і при призначенні пенсії.

З огляду на зазначене до спірних правовідносин належить застосувати положення ч. 3 ст. 23 Загальної Декларації прав людини, п. 4 ч. 1 Європейської Соціальної хартії та ч .3 ст. 46 Конституції України, відповідно до яких кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Отож, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що не зараховуючи до страхового стажу позивача періодів підприємницької діяльності з 15.01.1993 по 19.09.1997 згідно архівних витягів та період з 15.01.1997 по 15.01.2000 згідно ліцензії №127/Н від 15.01.1997, відповідач не обґрунтовано не вжив заходів передбачених пунктами 1, 2 статті 64 Закону №1058-IV, підпунктами 2, 5, 6 пункту 6 Положення з метою перевірки інформації з приводу підприємницької діяльності позивача та сплати внесків до Пенсійного фонду. Відмова суб`єкта владних повноважень не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви повинні тлумачитися на користь особи похилого віку, яка потребує соціального захисту.

З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції погоджується, що періоди підприємницької діяльності з 15.01.1993 по 19.09.1997 та з 15.01.1997 по 15.01.2000 безпідставно не були зараховані ГУ ПФУ у Волинській області до страхового стажу позивача, позаяк такі періоди підтверджені розпорядженнями Мар`їнської районної державної адміністрації Донецької області №8 від 15.01.1993, № 261 від 19.09.1997 та Додатками до них, ліцензією на здійснення торгівельної діяльності реєстраційний №127/Н від 15.01.1997, які у даному винятковому випадку з метою захисту права позивача на пенсійне забезпечення можуть бути взяті до уваги.

За наведених вище підстав позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ у Волинській області від 27.12.2023 №01 належить задовольнити.

При вирішенні спору в частині позовних вимог зобов`язального характеру, суд першої інстанції обґрунтовано урахував висновки Верховного Суду, відображені у постанові від 04.04.2019 у справі №204/362/17 відповідно до яких єдиним органом, до повноважень якого належить вирішення питання щодо наявності чи відсутності у особи права на призначення пенсії, є територіальний орган Пенсійного фонду, до якого особа звернулася із відповідною заявою. При цьому за наслідками розгляду заяви пенсійний орган повинен прийняти відповідне рішення, яке повинно бути вмотивованим. У цій же справі Верховний Суд вказав, що суд як орган, уповноважений виключно на перевірку законності та обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, позбавлений можливості приймати таке рішення, оскільки це буде свідчити про перебирання на себе судом повноважень, наданим виключно органам Пенсійного фонду.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.

Тому за наведених вище підстав, якими обґрунтовано судове рішення, суд не убачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у цій справі.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Колегія суддів зазначає, що підстави для перерозподілу та присудження судових витрат у даній справі - відсутні.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області залишити без задоволення.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року у справі № 140/6515/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос