Справа № 640/23364/19
Суддя: Діска А.Б.
Дата ухвалення: 2025-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2025 року № 640/23364/19

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої Діски А. Б., розглянувши в спрощеному позовному провадженні в приміщенні суду в місті Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області, Служби безпеки України про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним та скасування наказу в частині,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Служби безпеки України, Головного управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області, в якому просить:

1. Визнати протиправним і скасувати в частині пунктів 3 та 4 наказ Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 22.11.2018 № 624 «Про визначення місць постійної дислокації підрозділів органу досудового розслідування Головного управління СБ України у м. Києві та Київській області», в якому:

«3. Місцем проведення досудового розслідування вважати місце дислокації слідчого відділу, яким здійснюється досудове слідство у кримінальному провадженні.

4. У випадку доручення здійснення досудового розслідування групі слідчих, керівнику слідчого управління у постанові про створення слідчої групи визначати місце проведення досудового розслідування у межах дислокації слідчих відділів, визначеної у п. 1 цього наказу».

2. Визнати протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо не розгляду скарги ОСОБА_1 від 18.10.2019, поданої в порядку звернення громадян та зобов`язати Службу безпеки України скасувати в частині пунктів 3 та 4 наказ Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 22.11.2018 року № 624 «Про визначення місць постійної дислокації підрозділів органу досудового розслідування Головного управління СБ України у м. Києві та Київській області, в якому:

«3. Місцем проведення досудового розслідування вважати місце дислокації слідчого відділу, яким здійснюється досудове слідство у кримінальному провадженні.

4. У випадку доручення здійснення досудового розслідування групі слідчих, керівнику слідчого управління у постанові про створення слідчої групи визначати місце проведення досудового розслідування у межах дислокації слідчих відділів, визначеної у п. 1 цього наказу».

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що прокурором відділу прокуратури Київської області 26.06.2019 повідомлено йому про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 258-5 Кримінального кодексу України та наступного дня до Голосіївського районного суду міста Києва направлено клопотання про застосування відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у результаті розгляду якого ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 01.07.2019 у справі №752/9079/19 відносно позивача застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у межах строку досудового розслідування. Разом з тим, як вказує позивач, прийняття такого процесуального рішення мало здійснюватися слідчим суддею Печерського районного суду міста Києва, оскільки місцезнаходженням органу досудового розслідування як зареєстрованої юридичної особи (Головного управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області), так і фактичне місце перебування позивача знаходилося у Печерському районні міста Києва. На думку позивача, настання вказаних обставин зумовлено прийняттям Головним управлінням Служби безпеки України у місті Києві та Київській області протиправного наказу від 22.11.2018 № 624 «Про визначення місць постійної дислокації підрозділів органу досудового розслідування Головного управління СБ України у м. Києві та Київській області», а саме в частині пунктів 3 та 4 резолютивної частини, які суперечать приписам статей 132, 184 та 218 Кримінального процесуального кодексу України.

Крім того, підставою для скасування вищевказаних пунктів оскаржуваного наказу є прийняття його неуповноваженою особою, адже керівник юридичної особи Головного управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області не є посадовою особою, яка уповноважена приймати відповідні рішення про визначення підслідності та/або підсудності кримінального провадження.

Позивач також вказує, що з метою скасування оскаржуваного наказу він звернувся зі скаргою до Служби безпеки України в порядку, передбаченому статтями 16, 19, 20 Закону України «Про звернення громадян». Водночас, вищий орган не розглянув звернення в порядку та строки, передбачені законодавством, чим, на думку позивача, вчинив протиправну бездіяльність.

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.11.2019 позовну заяву залишено без руху як таку, що подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України, зазначено недоліки позовної заяви, спосіб і строк для їх усунення.

У межах встановленого судом строку недоліки позовної заяви усунуто.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.12.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №640/23364/19. Вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

09.01.2020 до Окружного адміністративного суду м. Києва надійшов відзив Головного управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області, відповідно до якого відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив, оскільки оскаржуваний наказ прийнято уповноваженою особою з метою оптимізації роботи підрозділів органу досудового розслідування-слідчого управління Головного управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області, забезпечення швидкого та ефективного розслідування кримінальних правопорушень, у зв`язку із організаційно-штатними змінами. На думку відповідача, оскаржуючи наказ про місце розташування відділів досудового розслідування, позивач висловлює незгоду з тим, що слідчі звернулися з клопотанням про застосування до позивача запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в Голосіївський районний суд міста Києва під час досудового розслідування кримінального провадження. Разом з тим, як вказує відповідач, прокурор відповідно до частини першої статті 36 Кримінального процесуального кодексу України є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. При цьому, рішення щодо застосування запобіжного заходу приймалося слідчим суддею, який, у тому числі, визначив територіальну підсудність вказаної справи.

06.04.2020 до Окружного адміністративного суду м. Києва надійшла відповідь позивача на відзив Головного управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області, в якій він зазначає про незгоду з доводами відповідача, оскільки оскаржуваний наказ в частині заявлених позовних вимог прийнято всупереч приписам законодавства, поза межами повноважень керівника юридичної особи публічного права, що свідчить про невідповідність його критеріям, визначеним пунктами 1-3 частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, та про наявність підстав для його скасування.

05.05.2020 до Окружного адміністративного суду м. Києва надійшли заперечення Головного управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області, відповідно до яких відповідач наголошує, що підставою для визначення територіальної юрисдикції суду першої інстанції при розгляді клопотань щодо застосування заходів забезпечення кримінального провадження є постанова відповідного органу досудового розслідування про створення слідчої групи, в якій визначено місце проведення досудового слідства. У даному випадку підставою для звернення до слідчого судді саме районного суду міста Києва слугувала постанова керівника органу досудового розслідування від 21.04.2019 про зміну складу слідчої групи, якою визначено, що подальше здійснення досудового розслідування кримінального провадження №0000103 буде проводити група слідчих 3-го та 4-го відділу слідчого управління Головного управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області. Місцем проведення досудового розслідування визначено місцезнаходження 4-го відділу слідчого управління. У свою чергу, приймаючи наказ №624 від 02.11.2018, відповідач жодним чином не втрутився в процес досудового розслідування, а лише визначив місце розташування слідчих відділів слідчого управління. При цьому, як вказує відповідач, оскаржуваний наказ жодним чином не впливає на права та обов`язки позивача, оскільки стосується лише слідчого управління, а саме територіального розташування одного з підрозділів Головного управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області.

13.12.2022 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» №2825-IX, статтею 1 якого встановлено ліквідувати Окружний адміністративний суд міста Києва.

Згідно з пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону установлено, що з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя; до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

На виконання Закону України №2825-IX від 13.12.2022 року «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» 26.08.2024 до Київського окружного адміністративного надійшла адміністративна справа №640/23364/19.

У зв`язку з вищезазначеними обставинами матеріали адміністративної справи №640/23364/19 за результатом автоматизованого розподілу були передані на розгляд судді Діски А.Б.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18.08.2024 адміністративну справу №640/23364/19 прийнято до свого провадження суддею Діскою А.Б., розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у порядку письмового провадження), відмовлено у задоволенні клопотання представника Служби безпеки України про визнання неналежним відповідачем, заяву позивача про зміну предмету позову повернуто заявнику без розгляду.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

З матеріалів адміністративної справи вбачається, що 25.06.2019, у рамках кримінального провадження №0000103, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30.05.2018 за частиною першою статті 258-5 Кримінального кодексу України, було затримано ОСОБА_1 , підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 258-5 Кримінального кодексу України. Затриманий направлений для утримання до Відділу забезпечення досудового слідства Служби безпеки України.

26.09.2019 ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 258-5 Кримінального кодексу України.

Прокурором відділу прокуратури Київської області, у рамках кримінального провадження №0000103 від 30.05.2018, подано до Голосіївського районного суду міста Києва клопотання про застосування відносно позивача запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підозрюваного.

Стороною захисту представником позивача заявлено до Голосіївського районного суду міста Києва клопотання про направлення до Печерського районного суду міста Києва для розгляду за підсудністю клопотання прокурора про застосування запобіжного захисту підозрюваному, оскільки, на думку сторони захисту, розгляд вказаного клопотання не належить до територіальної юрисдикції Голосіївського районного суду міста Києва.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 28.06.2019 у справі № 752/9079/19 відмовлено у задоволенні клопотання сторони захисту про направлення за підсудністю до Печерського районного суду міста Києва для розгляду клопотання про застосування запобіжного захисту підозрюваному позивачу.

Зі змісту вказаної ухвали вбачається, зокрема, що у даному кримінальному проваджені досудове розслідування здійснюється слідчою групою. Постановою керівника органу досудового розслідування від 21.04.2019 року про зміну складу слідчої групи визначено про подальше здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000616 від 30.05.2018 року групою слідчих 3-го та 4-го відділів слідчого управління ГУ СБ України у м. Києві та Київської області. Місцем проведення досудового розслідування визначено місце знаходження 4-го відділу слідчого управління ГУ СБ України у м. Києві та Київської області за відповідною адресою. Вказана адреса місця дислокації 4-го відділу слідчого управління визначена наказом № 624 від 02.11.2018 Головного управляння Служби безпеки України у м. Києві та Київській області.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 01.07.2019 у справі № 752/9079/19 клопотання прокурора відділу прокуратури Київської області, подане в рамках кримінального провадження №0000103 від 30.05.2018, задоволено. Застосовано до підозрюваного ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у межах строку досудового розслідування.

Відповідно до наказу «Про визначення місць постійної локації підрозділів органу досудового розслідування Головного управління СБ України у м.Києві та Київській області» від 02.11.2018 №624 визначено місця постійної дислокації підрозділів органу досудового розслідування слідчого управління Головного управління, зокрема і четвертого відділу слідчого управління (пункт 1 наказу). Визначено, що місцем проведення досудового розслідування вважати місце дислокації слідчого відділу, яким здійснюється досудове слідство у кримінальному провадженні (пункт 3 наказу). У випадку доручення здійснення досудового розслідування групі слідчих, керівнику слідчого управління у постанові про створення слідчої групи визначати місце проведення досудового розслідування у межах дислокації слідчих відділів, визначеної пунктом 1 наказу (пункт 4).

З матеріалів справи також вбачається, що позивач звернувся до голови Служби безпеки України, начальника Головного управління Служби безпеки України у м.Києві та Київській області зі скаргою від 18.10.2019, відповідно до якої просив скасувати наказ Головного управління СБ України у м.Києві та Київській області від 02.11.2018 №624 «Про визначення місць постійної локації підрозділів органу досудового розслідування Головного управління СБ України у м.Києві та Київській області» у частині пунктів 3 та 4.

14.11.2019 представник позивача звернувся з адвокатським запитом до голови Служби безпеки України та начальника Головного управління Служби безпеки України у м.Києві та Київській області з проханням надати інформацію про результати розгляду скарги позивача від 18.10.2019, подану в порядку, передбаченому Законом України «Про звернення громадян».

Листом від 15.11.2019 №51/17Д-1446Д-1417/24 Головне управління Служби безпеки України у м.Києві та Київській області позивача повідомлено, що підстави для задоволення скарги та скасування наказу начальника Головного управління Служби безпеки України у м.Києві та Київській області від 02.11.2018 №624 відсутні.

Позивач, вважаючи бездіяльність Служби безпеки України щодо нерозгляду його скарги від 18.10.2019, поданої в порядку звернення громадян, протиправною, а пункти 3 та 4 наказу Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 22.11.2018 № 624 «Про визначення місць постійної дислокації підрозділів органу досудового розслідування Головного управління СБ України у м. Києві та Київській області» такими, що підлягають скасуванню, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Суд вказує, що статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статі 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 свого рішення від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, який не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, що не мала регулювання законом.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої та другої статті 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, гарантоване статті 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Висновок було сформовано у постанові Верховного Суду України від 15.11.2016 у справі № 800/301/16 та в подальшому закріплено в постановах Верховного Суду від 28.10.2020 у справі № 9901/153/20 (провадження № 11-201заі20), від 23.11.2020 у справі № 826/3508/17 (адміністративне провадження № К/9901/31706/19).

Верховний Суд у постанові від 10.06.2021 у справі № 757/12159/17-а (адміністративне провадження № К/9901/4129/17) зазначив, що порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Тобто, звертаючись до суду з позовом про скасування акту суб`єкта владних повноважень, позивач має обґрунтувати, яким чином даний акт порушує його права та охоронювані законом інтереси. Захисту у порядку адміністративного судочинства підлягають порушені права особи у публічно-правових відносинах, у яких відповідач реалізовує владні управлінські функції стосовно заявника.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно пунктів 1, 2 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

За змістом положень частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України:

- суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7);

- нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування (пункт 18);

- індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 19).

Тобто, залежно від своєї юридичної природи правові акти управління поділяються на нормативно-правові та індивідуальні акти.

У теорії права загальновизнано, що нормативно-правовий акт - це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов`язкове правило поведінки загального характеру. Такий акт приймається як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб`єктом владних повноважень за встановленою процедурою, розрахований на невизначене коло осіб і на багаторазове застосування.

У рішенні Конституційного Суду України від 27.12.2001 № 20-рп/2001 визначено, що ознаками нормативності правових актів є невизначеність дії у часі та неодноразовість їх застосування. Зазначені укази стосуються не індивідуально визначених суб`єктів, а охоплюють їх широке коло і розраховані на неодноразовість застосування (п.6).

Відтак, нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права), вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються у нормативно регламентованій ситуації, нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, діє впродовж тривалого часу та не вичерпує дію фактами його застосування.

У рішенні Конституційної Суду України від 23.06.1997 № 2-зп (справа № 3/35-313) передбачено, що за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію.

Отже, правові акти індивідуальної дії своїми приписами мають породжувати (породжують) права і обов`язки конкретних осіб, на яких спрямована їх дія. У такому випадку реалізується компетенція видавця цього акту як суб`єкта владних повноважень, уповноваженого управляти поведінкою іншого суб`єкта, а відповідно інший суб`єкт зобов`язаний виконувати його вимоги та приписи.

На відміну від нормативно-правових актів, індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією.

Враховуючи те, що оскаржуваний наказ Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 22.11.2018 № 624 «Про визначення місць постійної дислокації підрозділів органу досудового розслідування Головного управління СБ України у м. Києві та Київській області» не є нормативно-правовим актом, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати), зазвичай, індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Крім того, процесуальний закон вимагає належності особи, яка звернулася до суду з позовом, до суб`єктів правовідносин, у яких застосовується або буде застосовано цей акт.

З урахуванням наведеного та зважаючи на встановлені обставини справи, суд зазначає, що оскаржуваний наказ Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 22.11.2018 № 624 «Про визначення місць постійної дислокації підрозділів органу досудового розслідування Головного управління СБ України у м. Києві та Київській області» є наказом організаційно-розпорядчого характеру, який був адресований Головному управлінню Служби безпеки України у місті Києві та Київській області, та не впливає на права та обов`язки позивача.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21.12.2010 у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

Верховний Суд неодноразово зауважував на тому, що законодавчі обмеження стосовно можливості оскарження актів індивідуальної дії не шкодять самій суті права на доступ до суду, оскільки ці акти можуть бути оскаржені у суді їхніми адресатами, тобто суб`єктами, для яких відповідні акти створюють права та/чи обов`язки. Однією з цілей таких обмежень є недопущення розгляду у судах позовів третіх осіб в інтересах (або всупереч інтересам) адресатів індивідуальних актів, зокрема, як у цій справі. І така мета досягається законодавчо встановленим обмеженням, тобто останнє є пропорційним переслідуваній меті (пункт 40 постанови Верховного Суду від 11.03.2020 у справі №640/8504/19 (провадження №К/9901/29911/19, К/32223/19)).

Відсутність порушених прав та інтересів є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, адже завданням адміністративного судочинства є саме ефективний захист та відновлення порушених та оспорюваних прав та інтересів особи, чого не можливо досягти без підтвердження (доведення) реальних фактів порушення прав, свобод чи інтересів позивача, або осіб в інтересах яких він звертається з позовом до суду.

Аналогічна правова позиція є сталою на неодноразово викладена Верховним Судом, зокрема і у постановах від 16.07.2020 у справі № 826/13664/18, від 12.06.2018 у справі №826/4406/16.

Суд також зазначає, що правові засади діяльності Служби безпеки України визначено Законом України «Про Службу безпеки України» від 25.03.1992 № 2229-XII (далі Закон № 2229-XII).

Відповідно до приписів статті 1 Закону № 2229-XII (тут і далі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) Служба безпеки України- державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України.

Згідно статті 2 Закону № 2229-XII на Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, економічного, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці.

До завдань Служби безпеки України також входить попередження, виявлення, припинення та розкриття злочинів проти миру і безпеки людства, тероризму, корупції та організованої злочинної діяльності у сфері управління і економіки та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 2229-XII систему Служби безпеки України складають Центральне управління Служби безпеки України, підпорядковані йому регіональні органи, органи військової контррозвідки, військові формування, а також навчальні, науково-дослідні та інші заклади Служби безпеки України.

За приписами частини першої статті 11 Закону № 2229-XII передбачено, що з метою ефективного виконання своїх завдань Службою безпеки України створюються її регіональні органи: обласні управління Служби безпеки України, їх міжрайонні, районні та міські підрозділи, розміщення і територіальна компетенція яких можуть не збігатися з адміністративно-територіальним поділом України.

Водночас, відповідно до Положення про Головне управління СБУ у м.Києві та Київській області, затвердженого наказом Центрального управління Служби безпеки України №245 від 15.05.2014 начальник Головного управління наділений повноваженнями видавати накази, розпорядження та вказівки, які є обов`язковими для виконання. Слідче управління є одним із структурних підрозділів, що входять до складу Головного управління СБУ у м. Києві та Київській області та є прямо підпорядкованим начальну Головного управління.

Таким чином, видання наказів організаційно-розпорядчого характеру належить до компетенції начальника Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області, і, відповідно, може бути направлено, зокрема, на оптимізацію роботи підрозділів органу досудового розслідування-слідчого управління Головного управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області та забезпечення швидкого та ефективного розслідування кримінальних правопорушень як-то було здійснено при прийнятті наказу Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 22.11.2018 № 624 «Про визначення місць постійної дислокації підрозділів органу досудового розслідування Головного управління СБ України у м. Києві та Київській області», який, як зазначено вище, визначив місце розташування слідчих відділів слідчого управління, а отже його дія направлена лише на слідче управління - визначено територіальне розташування одного з підрозділів Головного управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області.

При цьому щодо тверджень позивача про те, що керівник Головного управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області не є посадовою особою, яка уповноважена приймати рішення про визначення підслідності та/або підсудності кримінального провадження, суд зазначає, що оцінка правомірності розгляду клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу судом та дотримання правил підсудності чи підслідності з огляду на можливість чи неможливість керівником правоохоронного органу визначати місця проведення досудового розслідування, може надаватися лише в межах кримінального провадження та виходить за межі адміністративного судочинства.

Водночас, суд наголошує, що звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

З урахуванням наведеного, враховуючи, що позивач не є суб`єктом правовідносин, врегульованих оскаржуваним наказом, останній, за висновками суду, не порушує прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Таким чином, позовні вимоги щодо визнання протиправним і скасування в частині пунктів 3 та 4 наказу Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 22.11.2018 № 624 «Про визначення місць постійної дислокації підрозділів органу досудового розслідування Головного управління СБ України у м. Києві та Київській області» є такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Служби безпеки України щодо нерозгляду скарги ОСОБА_1 від 18.10.2019, поданої в порядку звернення громадян, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів регулює Закон України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 № 393/96-ВР (далі Закон № 393/96-ВР).

Відповідно до статті 1 Закону №393/96-ВР (тут і далі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Статтею 3 Закону №393/96-ВР передбачено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

У силу положень статті 5 Закону №393/96-ВР звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення).

У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування кваліфікованого електронного підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.

Звернення, оформлене без дотримання зазначених вимог, повертається заявнику з відповідними роз`ясненнями не пізніш як через десять днів від дня його надходження, крім випадків, передбачених частиною першою статті 7 цього Закону.

Статтею 7 Закону №393/96-ВР встановлено, що звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду. Забороняється відмова в прийнятті та розгляді звернення з посиланням на політичні погляди, партійну належність, стать, вік, віросповідання, національність громадянина, незнання мови звернення. Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями. Забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.

Відповідно до статті 16 Закону №393/96-ВР скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об`єднання громадян, медіа, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.

Громадянин може подати скаргу особисто або через уповноважену на це іншу особу. Скарга в інтересах неповнолітніх і недієздатних осіб подається їх законними представниками.

До скарги додаються наявні у громадянина рішення або копії рішень, які приймалися за його зверненням раніше, а також інші документи, необхідні для розгляду скарги, які після її розгляду повертаються громадянину.

Положеннями статті 20 Закону №393/96-ВР визначено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

На обґрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну.

Системний аналіз викладених правових норм дозволяє дійти висновку, що кожен громадянин в разі порушення його законних прав має право звернутися органів влади, їх посадових осіб із скаргою, при цьому, таке право кореспондується із обов`язками органів влади здійснити розгляд таких звернень та повідомити про наслідки розгляду таких заяв (клопотань) з урахуванням їх функціональних обов`язків у порядку та з дотримання умов, визначених Законом України «Про звернення громадян».

Суд зазначає, що предметом та підставами позову, зокрема, є бездіяльність відповідача - Служби безпеки України щодо нерозгляду скарги позивача від 18.10.2019, поданої в порядку звернення громадян.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до голови Служби безпеки України, начальника Головного управління Служби безпеки України у м.Києві та Київській області зі скаргою від 18.10.2019, відповідно до якої просив скасувати наказ Головного управління СБ України у м.Києві та Київській області від 02.11.2018 №624 «Про визначення місць постійної локації підрозділів органу досудового розслідування Головного управління СБ України у м.Києві та Київській області» у частині пунктів 3 та 4.

14.11.2019 представник позивача звернувся з адвокатським запитом до голови Служби безпеки України та начальника Головного управління Служби безпеки України у м.Києві та Київській області з проханням надати інформацію про результати розгляду скарги позивача від 18.10.2019, подану в порядку, передбаченому Законом України «Про звернення громадян».

Листом від 15.11.2019 №51/17Д-1446Д-1417/24 Головне управління Служби безпеки України у м.Києві та Київській області позивача повідомлено, що підстави для задоволення скарги та скасування наказу начальника Головного управління Служби безпеки України у м.Києві та Київській області від 02.11.2018 №624 відсутні.

За твердженнями позивача, Служба безпеки України вчинила протиправну бездіяльність щодо нерозгляду його скарги від 18.10.2019, поданої в порядку звернення громадян.

Водночас, Служба безпеки України у поданому до суду відзиві зазначає про надходження на адресу Служби безпеки України звернення з назвою «скарга», якому присвоєно вхідний №Д-7916 від 18.10.2019 та яке за резолюцією Голови Служби безпеки України в порядку, передбаченому пунктом 3 розділу 8 Інструкції про порядок розгляду в Службі безпеки України звернень громадян, затвердженої наказом ЦУ СБУ від 10.04.2018 №532, зареєстрованим в Міністерстві юстиції 03.05.2018 за №546/31998, було скеровано на адресу Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області для розгляду та вирішення. Водночас, як вказує відповідач, на розгляді у Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області вже перебувало аналогічне за змістом та формою звернення позивача від 18.10.2019, зареєстроване за №Д-1446 від 22.10.2019.

Суд звертає увагу, що станом на дату розгляду справи відповідач не надав суду доказів розгляду звернення позивача від 18.10.2019. Разом з тим, до відзиву приєднано супровідний лист без дати на вхідний №Д-7916 від 18.10.2019 з резолюцією «С.Болдирю Прошу опрацювати та надати відповідь».

Відповідно до положень частини п`ятої статті 5 Закону України «Про звернення громадян» звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення (частина третя статті 7 зазначеного Закону).

Аналізуючи приписи Закону № 393/96-ВР Верховний Суд у постанові від 24.11.2021 у справі № 380/2272/20 зауважив, що законодавець, передбачаючи право/обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування пересилати за належністю звернення громадян іншому (відповідному) органу чи посадовій особі, мав на меті забезпечити заявнику об`єктивний та всебічний розгляд його заяви. Водночас, вказаний обов`язок органів державної влади та місцевого самоврядування щодо пересилання звернення може бути реалізований виключно за сукупністю таких умов: питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень; звернення пересилається лише відповідному, а не будь-якому органу чи посадовій особі за належністю, тобто тому органу, до повноваження якого входить вирішення питань, що порушені у зверненні; пересилання повинно відбутися в термін не більше п`яти днів; про факт пересилання обов`язково повідомляється громадянин, який подав звернення.

Так, Верховний Суд у постанові від 27.11.2019 у справі № 822/2852/17 наголосив, що кожен громадянин України, який вважає, що його права чи законні інтереси порушені суб`єктами управлінської діяльності, має право звернутися зі скаргою на такі дії до спеціально уповноваженого органу державної влади. У разі, якщо питання, порушені в одержаному зверненні органом державної влади не входять до його повноважень, останній у встановлений законом строк повинен переслати скаргу за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.

При цьому, суд зауважує, що за приписами статті 7 Закону №393/96-ВР забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.

У постанові від 16.01.2020 у справі №805/1457/17-а Верховний Суд також зазначає, що норма про заборону направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються, носить імперативний характер.

Утім, всупереч відповідній забороні, відповідач передав скаргу позивача для розгляду Головному управлінню Служби безпеки України у місті Києві та Київській області, тобто тому органу (посадовим особам), рішення якого оскаржувалося заявником.

Таким чином, суд дійшов висновку, що під час розгляду скарги позивача від 18.10.2019 відповідач не дотримався вимог статей 7, 19 Закону України «Про звернення громадян» та діяв не у спосіб, визначений законом.

З огляду на викладене, суд визнає обґрунтованими доводи позивача про протиправну бездіяльність Служби безпеки України щодо нерозгляду скарги останнього від 18.10.2019, поданої в порядку звернення громадян, а відтак позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Водночас, позивачем у цій частині позовних вимог заявлено спосіб захисту порушеного права у вигляді зобов`язання Служби безпеки України скасувати в частині пунктів 3 та 4 наказ Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 22.11.2018 року № 624 «Про визначення місць постійної дислокації підрозділів органу досудового розслідування Головного управління СБ України у м. Києві та Київській області, в якому:

«3. Місцем проведення досудового розслідування вважати місце дислокації слідчого відділу, яким здійснюється досудове слідство у кримінальному провадженні.

4. У випадку доручення здійснення досудового розслідування групі слідчих, керівнику слідчого управління у постанові про створення слідчої групи визначати місце проведення досудового розслідування у межах дислокації слідчих відділів, визначеної у п. 1 цього наказу», що, на думку суду, зважаючи на встановлені обставини справи та відсутність правових підстав для визнання протиправним та скасування оскаржуваного наказу, виходячи з вищенаведених приписів законодавства, не є належним способом захисту порушеного права позивача.

Обираючи спосіб захисту порушеного права позивача, суд виходить з того, що направлення скарги позивача для розгляду до Головного управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області призвело до нерозгляду такої скарги по суті належним суб`єктом.

За цих обставин суд враховує положення пункту 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, за змістом яких суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Відтак, з огляду на те, що скарга позивача відповідачем не розглянута у передбаченому законом порядку, належним способом поновлення порушених прав та інтересів позивача у спірних правовідносинах суд вважає зобов`язання відповідача - Служби безпеки України розглянути скаргу позивача від 18.10.2019, подану в порядку звернення громадян, з дотриманням норм статей 7, 19 Закону України «Про звернення громадян».

Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За правилами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення адміністративного позову.

Згідно приписів частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З матеріалів справи вбачається, що, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1536, 80 грн, згідно квитанцій про сплату №25333 та №25377 від 25.11.2019 року.

Таким чином, враховуючи часткове задоволення позову, судові витрати позивача по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн суд присуджує за рахунок бюджетних асигнувань Служби безпеки України.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області, Служби безпеки України про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним та скасування наказу в частині - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо нерозгляду скарги ОСОБА_1 від 18.10.2019, поданої в порядку звернення громадян.

Зобов`язати Службу безпеки України розглянути скаргу ОСОБА_1 від 18.10.2019, подану в порядку звернення громадян, з дотриманням норм статей 7, 19 Закону України «Про звернення громадян».

В іншій частині адміністративного позову відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 768,40 грн (сімсот шістдесят вісім гривень 40 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Служби безпеки України (адреса: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 33, ).

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Діска А.Б.