Справа № 160/14554/24
Суддя: Щербак А.А.
Дата ухвалення: 2025-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

14 січня 2025 року м. Дніпросправа № 160/14554/24

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Щербака А.А. (доповідач),

суддів: Баранник Н.П., Малиш Н.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державної установи «Центр пробації» на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2024 року (суддя Кучма К.С.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Центр пробації» про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку,-

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернулась з позовом до Державної установи «Центр пробації» про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку.

Позивач просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати їй середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;

Стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 24.11.2022 по 24.05.2023 в сумі 83 872,88 грн.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2024 року позов задоволено частково.

Суд вирішив визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Центр пробації» щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з Державної установи «Центр пробації» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати розрахунку при звільненні в сумі 18 558,19 грн. за період з 24.11.2022 року по 24.05.2023 року (включно).

У задоволенні іншої частини позовної заяви відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи «Центр пробації» (вул.Юрія Іллєнка, буд.81, м.Київ, 04050, ) на користь ОСОБА_1 (с.Пушкарівка, Дніпропетровська обл., Кам`янський р-н, 51606, рнокпп НОМЕР_1 ) судові витрати на правову допомогу у розмірі 3 000 грн.

Позивачем подана апеляційна скарга, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення в сумі 18558,19грн. Прийняти в цій частині нову постанову, якою стягнути на користь позивача з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення в сумі 83872,99грн. за період з 24.11.2022 по 24.05.2023 включно. В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції невірно визначив належну до стягнення суму, оскільки мав враховувати чинну редакцію статті 117 КЗпП України без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець несвоєчасно сплатив працівникові.

Відповідачем подана апеляційна скарга, просить рішення суду першої інстанції скасувати, в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не було враховано, що бездіяльність Центру пробації у цій справі відсутня, оскільки Центром пробації виконано обов`язок та вчинено конкретні дії щодо виплати позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно відповідно до вимог законодавства, застосування ст. ст. 116, 117 КЗпП України є безпідставним.

Адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до пункту 3 частини 1 ст.311 КАС України в порядку письмового провадження, на підставі наявних у ній доказів.

Колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Як було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , підполковника внутрішньої служби, начальника Кам`янського районного відділу №1 філії Державної установи «Центр пробації» у Дніпропетровській області, наказом Державної установи «Центр пробації» №629/к від 22.11.2022 р. «Про особовий склад» звільнено за п.5 ст.23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів) 23.11.2022.

Відомості про нарахування та виплату позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно у зазначеному наказі відсутні.

Відповідно до довідки про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна №603 загальна сума до виплати грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна ОСОБА_1 становить 18 893,24 грн.

При звільненні позивачу не було виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно.

01.03.2024 відповідачем нарахована та виплачена позивачу на картковий рахунок грошова компенсація за неотримане речове майно в розмірі 18 559,84 грн., про що свідчить виписка з банківського рахунку позивача.

Відповідно до довідки про доходи №8/2-216 від 19.06.2024 року грошове забезпечення позивача за вересень 2022 р. складає 14 024,50 грн., за жовтень 2022 р. складає 11 951,50 грн., середньоденна заробітна плата, за останні два місяці перед звільненням, складає 342,80 грн., а середньомісячна заробітна плата складає 10 455,34 грн.

Позивач звернулася до суду з даним позовом.

Колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» № 2713-IV держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України. Умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.

На осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою КМУ від 14.08.2013 р. № 578 «Про забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби», затверджений Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби.

Пунктом 2 Порядку №578 визначено, що речовим забезпеченням є задоволення потреб персоналу у формі одягу, взутті, натільній білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, тканинах для пошиття форми одягу, нарукавних знаках і знаках розрізнення, спеціальному одязі та взутті, санітарно-господарському майні, постовому одязі, ремонтних матеріалах (далі - речове майно), що дає змогу створити необхідні умови для виконання персоналом службових завдань.

Пунктом 23 Порядку № 578 визначено, що грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, виплачується згідно з пунктом 60 цього Порядку. Вартість предметів речового майна особистого користування визначається ДПтС відповідно до їх закупівельної вартості.

За приписами пункту 27 Порядку № 578 під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення.

Відповідно до пункту 60 Порядку №578 для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7 у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи, підприємства для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки.

Суд першої інстанції вірно врахував, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільнені військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, а врегульовані Кодексом законів про працю України.

Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

В силу ст.117 КЗпП України (в редакції до 19.07.2022 року) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до ст.117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону України від 1 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності 19.07.2022, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що приписами КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Су першої інстанції дійшов вірного висновку, що у разі несвоєчасної виплати належних звільненому працівникові сум, таких як, зокрема, грошова компенсація за належні до видачі предмети речового майна, працівник має право на відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.

Роботодавець повинен провести виплату працівнику всіх належних йому сум при звільненні, незалежно від обставин, з яких такі суми не були виплачені останньому.

Як встановив суд першої інстанції, наказом відповідача №629/к від 22.11.2022 «Про особовий склад» позивача звільнено за п.5 ст.23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів) з 23.11.2022 та відповідно до відомостей з карткового рахунку 01.03.2024 відповідачем нараховано та виплачено позивачу грошову компенсацію за неотримане речове майно в розмірі 18 559,84 грн.

Суд першої інстанції вірно встановив, що остаточний розрахунок з позивачем був проведений не 22.11.2022 (в день звільнення зі служби), а 01.03.2024, коли на її картковий рахунок було зараховано 18 559,84 грн., що свідчить про протиправну бездіяльність відповідача щодо не проведення своєчасного повного розрахунку з нею при звільненні.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є порушенням статті 116 КЗпП України та відповідно до статті 117 цього Кодексу є підставою для виплати середнього заробітку за весь час затримки, а заявлені позовні вимоги позивачем про нарахування та виплату їй середнього заробітку за час затримки виплати розрахунку при звільненні за період з 24.11.2022 року по 24.05.2023 року (включно) є обґрунтованими.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року № 100.

Згідно із абзацом першим пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Абзацом четвертим пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 8 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з інформації, що міститься в довідці про доходи №8/2-216 від 19.06.2024 р., за вересень 2022 року позивачу було нараховано заробітну плату в розмірі 14 024,50 грн. та за жовтень 2022 року - 11 951,50 грн., що разом становить 25 976 грн. та є сукупним доходом за останні два місяці роботи, що передували звільненню. Середньоденна заробітна плата, за останні два місяці перед звільненням позивача, складає 342,80 грн., а середньомісячна заробітна плата складає 10 455,34 грн.

Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за несвоєчасно виплачені кошти становить 62 046,80 грн. (342,80 грн. х 181 к.д. затримки за період з 24.11.2022 року по 24.05.2023 року, але не більше як за шість місяців).

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про можливість зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

Враховуючи розмір грошової компенсації за неотримане речове майно та істотність цієї частки порівняно із сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що сума середнього заробітку є очевидно неспівмірною зі встановленим розміром заборгованості з виплати грошової компенсації.

Позивачу було виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно в розмірі 18 559,84 грн.

Істотність частки грошової компенсації за неотримане речове майно в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 18 559,84 грн. (грошова компенсація за неотримане речове майно) / 62 046,80 грн. (середній заробіток за час затримки розрахунку) х 100 = 29,91%.

Суд першої інстанції обґрунтовано визначив, що сума, що підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 29,91% становить: 342,80 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 0,2991 х 181 (кількість днів затримки) = 18 558,19 грн.

Доводи апеляційних скарг вказаного не спростовують.

Підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 315, 316, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державної установи «Центр пробації» залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Центр пробації» про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Постанова у повному обсязі складена 14 січня 2025 року.

Головуючий - суддя А.А. Щербак

суддя Н.П. Баранник

суддя Н.І. Малиш