Справа № 300/7515/24
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2025-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2025 рокуЛьвівСправа № 300/7515/24 пров. № А/857/27917/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Курильця А.Р., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2024 року про повернення позовної заяви (головуючий суддя Кафарський В.В, м. Івано-Франківськ) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Харківського Національного університету Повітряних сил імені Івана Кожедуба про визнання дій та бездіяльності протиправним,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Харківського Національного університету Повітряних сил імені Івана Кожедуба, в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не застосуванні пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», в редакції, чинній з 29.01.2020 при обчисленні в період з 29.01.2020 по 27.07.2021 включно, позивачу розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, а саме не визначення розміру посадового окладу та окладу за військове звання шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14 вказаної постанови;

зобов`язати провести перерахунок та доплатити позивачу за період з 29.01.2020 по 27.07.2021 включно належні з урахуванням проведених раніше виплат суми грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обчислених із розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених з урахуванням пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», в редакції, чинній з 29.01.2020 шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме встановленого Законом України від 14.11.2019 №294-ІХ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» на 01.01.2020, Законом України від 15.12.2020 №1082-ІХ «Про Державний бюджет України на 2021 рік» на 01.01.2021, на відповідні тарифні коефіцієнти.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2024 року у задоволенні заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду від 09.10.2024 відмовлено. Визнано причини пропуску строку звернення до суду неповажними. Позовну заяву ОСОБА_1 до Харківського Національного університету Повітряних сил імені Івана Кожедуба про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій повернуто позивачу з усіма доданими до неї матеріалами.

Не погодившись з таким судовим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, просить ухвалу суду скасувати і направити справу для продовження її розгляду до суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі зазначає, що ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2024 року у справі № 300/7515/24 позовну заяву залишено без руху, зобов`язано позивача подати до суду заяву про поновлення строку звернення до суду із зазначенням підстав для такого поновлення та доказів поважності причин його пропуску.

На виконання вказаної ухвали подано заяву про поновлення строків звернення до суду, в якій, зокрема, зазначено, що строки звернення до суду розпочинаються для позивача з моменту отримання письмового повідомлення про виплачені суми.

За результатами розгляду заяви ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2024 року у справі № 300/7515/24 позовну заяву повернуто.

Аргументуючи свою позицію суд дійшов висновку про пропущення строків звернення до суду, передбачених статтею 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗПП України).

Проте, апелянт вважає, що строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів визначено статтею 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Приписами статті 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

У даній справі предметом позовних вимог є перерахунок грошового забезпечення.

Отже, до таких позовних вимог застосуванню підлягає тримісячний строк звернення до суду з моменту, коли позивач дізнався про порушення своїх прав, а саме з дня одержання ним письмового повідомлення про нараховані та виплачені йому спірні суми.

Загальновідомим є факт того, що статтею 110 КЗпП України передбачено, що при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці:

загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат;

розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати;

сума заробітної плати, що належить до виплати.

Проте Відповідач таких дій не робив, чим позбавив позивача можливості раніше дізнатися про порушене право.

Тобто незаконна бездіяльність відповідача в частині ненадання позивачу письмового повідомлення про виплачені останньому кошти є об`єктивно непереборною обставиною, яка не залежать від волевиявлення позивача. Така обставина є дійсно істотною перешкодою та створює труднощі, що унеможливили своєчасне звернення Позивача до суду.

Наслідки такої бездіяльності відповідача не можуть бути підставами для позбавлення позивача права на звернення до суду.

Позивач не може зазнавати негативних наслідків протиправної бездіяльності відповідача.

Як зазначено в позовній заяві, у вересні 2024 року він письмово звернувся до відповідача із адвокатським запитом про надання письмової інформації про виплачені спірні суми грошового забезпечення та доплати такого грошового забезпечення.

Проте, у відповідь листом від 16.09.2024 року № 176/176/100/754/2057/пс він отримав відмову.

Тобто позивача повідомили про нараховані йому за час служби суми грошового забезпечення у вересні 2024 року.

Отже, відлік тримісячного строку звернення до суду для позивача розпочався з вересня 2024 року.

Позов надійшов до суду в вересні 2024 року - тобто в межах тримісячного строку звернення до суду з моменту повідомлення позивача про виплачені при звільненні суми.

При цьому спірні суми позивачу досі не виплачені.

Враховуючи, що суми спірного грошового забезпечення відповідач не виплатив, то позивач просто фізично не міг отримати письмового повідомлення про виплачені йому суми.

Враховуючи вказані обставини правопорушення щодо невиплати належних при звільненні сум є триваючим, а строк звернення до суду взагалі не розпочинався.

Водночас, позивач не був зобов`язаний раніше отримати інформацію про нарахування йому суми грошового забезпечення та його складових.

Грошове забезпечення було зараховано на особистий картковий рахунок позивача однією сумою, що не дає можливості позивачу дізнатися який розмір спірної допомоги визначив відповідач при нарахуванні грошового забезпечення.

Крім того, позивач отримуючи грошове забезпечення не мав причин та підстав, а тим більше обов`язку сумніватися у добросовісності дій відповідача щодо визначення розміру грошового забезпечення.

У постанові від 26 січня 2021 року за справою № 520/11178/2020 Верховний Суд, розглядаючи аналогічні обставини щодо строків звернення до суду, сформував наступний правовий висновок:

« 18. Покликання судів на те, що строк звернення до суду слід обчислювати з дати отримання пенсії після перерахунку (у квітні 2018 року), Суд вважає помилковим, оскільки виходячи з принципу «належного врядування» пенсіонер, який отримує пенсію, виходить з презумпції, що її розмір визначено відповідно до закону. Пенсіонер не має розумних причин сумніватися у добросовісності дій працівників Пенсійного фонду.».

Враховуючи вказане можливість раніше звернутися до відповідача не може бути підставою для відмови у поновленні строків звернення до суду.

Крім цього, згідно висновків Верховного Суду викладених у постанові від 29 вересня 2022 року за справою № 500/1912/22:

« 81. З огляду на вищезазначене, Суд також вважає за необхідне зазначити, що протягом усього періоду дії воєнного стану, запровадженого па території України у зв`язку із збройною агресією російської федерації, суворе застосування адміністративними судами процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовними заявами, апеляційними і касаційними скаргами, іншими процесуальними документами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого статтями 55, 124, 129 Конституції України, статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.».

Суд не врахував, що до 19.07.2022 звернення до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати, в тому числі спірної компенсації як її невід`ємної складової, не було обмежено строками.

Предметом позовних вимог у даній справі є виплата позивачу грошового забезпечення, право на отримання якого позивач набув під час проходження служби з 29.01.2020 до 27.07.2021.

Таким чином спірні правовідносини виникли до 27.07.2021.

Згідно із статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення

Тобто визначаючи строки звернення до суду із заявленими позовними вимогами, застосовувати слід законодавство в редакції станом на 27.07.2021.

Відтак, позивач має право звернутися до Суду із заявленими позовними вимогами з урахуванням процесуальних строків станом на 27.07.2021 - тобто без обмеження строку звернення до суду.

Згідно п. 3 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Згідно матеріалів справи позивача, відповідно до витягу з наказу командира т.в.о. начальника Харківського Національного університету Повітряних сил імені Івана Кожедуба (по стройовій частині) від 25.06.2021 №143 виключено із списків особового складу університету з 27.07.2021.

Згідно відтиску штампу на конверті поштового відправлення підтверджується, що представник позивача звернувся до адміністративного суду 27.09.2024.

Постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Таким чином, строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Оскільки, заробітна плата виплачувалася позивачу щомісячно, то суд першої інстанції вважав, що про ймовірне порушення свого права позивач повинен був дізнатися при отриманні грошового забезпечення.

Окрім цього, суд вказав, що за змістом статті 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116 КЗпП України), минуло не більше одного року.

Проте, колегія суддів з такими доводами суду першої інстанції не погоджується з наступних міркувань.

Відповідно до частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Як уже згадувалось вище Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, частини перша і друга статті 233 Кодексу законів про працю України викладені у новій редакції, а саме:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до 19.07.2022 Кодекс законів про працю України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

При цьому, слід зауважити, що Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.

Так Конституційний Суд України у Рішенні від 09.02.1999 № 1-рп/99, надаючи тлумачення статті 58 Конституції України, зазначив, що при регулюванні суспільних відносин застосовують три способи дії нормативно-правових актів: негайний (безпосередня дія), через перехідний період (ультраактивна форма), або через зворотну дію (ретроактивна форма). Принцип неприпустимості зворотної дії закріплений у частині першій статті 58, за яким закон діє з моменту набрання чинності і не застосовується до подій, що відбулися раніше. Винятки стосуються випадків, коли закон пом`якшує або скасовує відповідальність (абзац 3 пункту 2 Рішення від 09.02.1999, пункт 4 Рішення від 05.04.2001 № 3-рп/2001). Конституційний Суд також наголосив на важливості юридичної (правової) визначеності як ключової складової принципу верховенства права, який вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (абзац 6 підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 20.12.2017 № 2-р/2017). У Рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп від 05.04.2001 № 3-рп/2001 зроблено аналогічні висновки про те, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Відтак, з огляду на вище перелічені правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що нові зміни в законодавстві, які обмежують термін звернення до суду з трудовими спорами до трьох місяців, не поширюються на події, які мали місце до 19.07.2022. Зокрема, для стягнення заробітної плати, яка належала працівнику до цієї дати, залишається можливість звернення без обмежень у часі, згідно з попередньою редакцією закону.

Вказана позиція викладена зокрема, у постановах Верховного Суду від 19.01.2023 у справі № 460/17052/21, від 27.04.2023 у справі № 420/14777/22, від 27.04.2023 у справі № 300/4201/22, від 28.09.2023 у справі № 140/2168/23, від 18.10.2023 у справі № 380/14605/22, від 05.12.2024 у справі №560/866/24.

Крім цього, у постанові від 11.07.2024 у справі № 990/156/23 Велика Палата Верховного Суду також сформулювала правовий висновок щодо питання про те, положення якої норми підлягають застосуванню у питанні визначення строку звернення до суду у справах, пов`язаних з порушенням закону про оплату праці у публічно-правових відносинах. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період по 19.07.2022 зазначила, що застосуванню підлягає норма частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у редакції до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX, якою визначено, що особа (працівник, службовець) має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У силу приписів пункту 1 частини другої статті 45 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» Велика Палата Верховного Суду здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.

Оскільки питання застосування частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у редакції до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX у подібних правовідносинах вже вирішено Великою Палатою Верховного Суду, то під час розгляду цієї справи підлягають врахуванню висновки Верховного Суду, висловлені саме у складі Великої Палати.

Вимоги позивача щодо перерахунку та доплати спірних сум заявлено за період роботи з 29.01.2020 по 27.07.2021, тобто за редакції частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України чинній до 19.07.2022, якою строк звернення працівника до суду з позовом до суду про стягнення належної йому заробітної плати не обмежувався будь-яким строком.

Суд же першої інстанції помилково застосовано редакцію частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України (після 19.07.2022), чинну на момент звернення позивача до суду.

Ураховуючи, що строк звернення працівника до суду є складовою механізму реалізації права на судовий захист та є належною гарантією забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що позивач за цих обставин не може бути позбавлений права на судовий захист.

Крім того, як уже згадувалось вище, відповідно до положень ч.2 ст. 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

У матеріалах справи відсутні докази одержання позивачем якого-небудь письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції при вирішенні питання дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду допустив неправильне застосування норм права, у зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про повернення позовної заяви позивачу.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити, ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2024 року про повернення позовної заяви у справі №300/7515/24 скасувати, а справу направити до цього ж суду для продовження її розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М. А. Пліш
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула