Справа № 400/4602/24
Суддя: Птичкіна В.В.
Дата ухвалення: 2025-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2025 р. № 400/4602/24
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Птичкіної В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,
до відповідачаОфісу Генерального прокурора, вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 01011,
провизнання бездіяльності протиправною, стягнення середнього заробітку в розмірі 218 1124,80 грн,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) 16.05.2024 звернувся до суду з позовною заявою до Миколаївської обласної прокуратури, в якій просив:

визнати протиправною бездіяльність Миколаївської обласної прокуратури щодо виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03.06.2020 у справі № 814/197/15 про поновлення на посаді прокурора Снігурівського району Миколаївської області;

стягнути з Миколаївської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03.06.2020 у справі № 814/197/15 про поновлення на посаді за період з 03.06.2020 до 22.10.2021 в розмірі 2 181 124,80 грн без утримання податків та обов`язкових зборів;

покласти обов`язок сплати відповідних податків та зборів на Миколаївську обласну прокуратуру;

встановити судовий контроль за виконанням рішення суду.

Ухвалою від 21.05.2024 суд залишив позовну заяву без руху; ухвалою від 04.06.2024 повернув позовну заяву.

Постановою від 11.09.2024 П`ятий апеляційний адміністративний суд скасував ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 04.06.2024 та направив справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою від 30.09.2024 суд відкрив провадження у справі, призначив її розгляд на 22.10.2024, встановив учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказав, що фактичне поновлення його на посаді (виконання рішення суду від 03.06.2020) відбулося 23.10.2021, затримка з 03.06.2020 до 22.10.2021 склала 348 робочих днів. З урахуванням цього, на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП), ОСОБА_1 має бути виплачений середній заробіток за час затримки, сума якого, за розрахунками позивача, дорівнює 2 181 124,80 грн.

Миколаївська обласна прокуратура позов не визнала, у відзиві (арк. 110-115), зокрема, зазначила, що з дня поновлення на посаді (03.06.2020) ОСОБА_1 не звертався із заявою про поновлення на роботі; інформація про примусове виконання судового рішення не надходила. Відсутність заяви ОСОБА_1 (доказ відповідного волевиявлення працівника на продовження роботи з згода з прийняттям на себе відповідних зобов`язань), на думку Миколаївської обласної прокуратури, фактично унеможливила виконання судового рішення. Також у відзиві вказано, що виконання судового рішення мало здійснюватися шляхом видання наказу Генеральним прокурором, а не керівником Миколаївської обласної прокуратури. Крім того, у відзиві зазначено про некоректне визначення позивачем періоду затримки виконання судового рішення та про неправильність розрахунку суми середнього заробітку. Згідно з відзивом, сума середнього заробітку може складати 309 725,35 грн, при тому, що період затримки з 04.06.2020 до 12.10.2021, кількість робочих днів 340.

Позивач подав відповідь на відзив Миколаївської обласної прокуратури (арк. 126-129).

16.10.2024 до суду надійшло клопотання представника позивача про заміну відповідача (арк. 123-124) та відповідь на відзив (арк. 126-129).

Ухвалами від 22.10.2024 суд задовольнив клопотання представника позивача про заміну відповідача Миколаївської обласної прокуратури на Офіс Генерального прокурора (далі Офіс, або відповідач) та відмовив у задоволенні клопотання представника Миколаївської обласної прокуратури (викладене у відзиві) про розгляд справи за правилами загального позовного провадження (арк. 137-138, 143-144 відповідно).

Розгляд справи було призначено на 14.11.2024.

Офіс 08.11.2024 подав заяву про залишення позову без розгляду (арк. 176-181), у задоволенні якої суд відмовив ухвалою від 14.11.2024 (арк. 192, 193).

У відзиві (арк. 149-157) Офіс вимоги адміністративного позову заперечив, вказав на відсутність вини у затримці виконання судового рішення. Відповідач зазначив, що стягнення, у разі задоволення позову, має здійснюватися з Миколаївської обласної прокуратури. Відповідач зауважив, що позивач не подав докази, які б свідчили про відмову Офісу виконувати рішення суду. Згідно з відзивом, сума середнього заробітку може складати 150 329,44 грн, при тому, що період затримки з 04.06.2021 до 11.10.2021, кількість робочих днів 339. Також Офіс зазначив, що за 11 місяців 2021 року ОСОБА_1 отримав дохід від здійснення підприємницької діяльності в сумі 366 400 грн, що, з огляду на зміст статті 236 КЗпП, виключає стягнення середнього заробітку.

Позивач подав відповідь на відзив Офісу (арк. 197-200).

В судовому засіданні представник позивача вимоги адміністративного позову підтримала, представник Офісу просила відмовити у його задоволенні.

Як встановлено судом, 03.06.2020 Миколаївський окружний адміністративний суд у справі № 814/197/15 прийняв рішення, яким, зокрема, поновив ОСОБА_1 на посаді прокурора Снігурівського району Миколаївської області з 24.10.2014.

В цій частині судове рішення було залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15.10.2020.

Верховний Суд у постанові від 11.02.2021 підтвердив відповідні висновки судів першої та апеляційної інстанцій.

12.10.2021 Генеральний прокурор видала наказ № 346 к (арк. 12) про:

скасування наказу Генерального прокурора України від 23.10.2014 № 1464к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Снігурівського району Миколаївської області (який було скасовано рішенням суду у справі № 814/197/15);

поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора Снігурівського району Миколаївської області з 24.10.2014.

Жодних пояснень щодо видання наказу у жовтні 2021 року, при тому, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби, відповідно до пункту 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, виконуються негайно, Офіс не надав.

В адресованому адвокату позивача листі від 25.04.2024 Миколаївська обласна прокуратура вказала: «… ОСОБА_1 поновлений на посаді … наказом … №346к. Після отримання вказаного наказу, відділом кадрової роботи та державної служби Миколаївської обласної прокуратури 13.10.2021 ОСОБА_1 скеровано лист з копією вказаного наказу про поновлення та інформацією про необхідність з`явитись до кадрового підрозділу з трудовою книжкою. ОСОБА_1 прибув для ознайомлення з вищевказаними наказами лише 22.10.2021. Після чого, наказом виконувача обов`язків керівника обласної прокуратури з 23.10.2021 ОСОБА_1 тимчасово визначено робоче місце, проте за визначеним робочим місцем він не з`явився …» (арк. 11).

До позову доданий адресований позивачу лист від 13.10.2021 Миколаївської обласної прокуратури, додатком до якого вказана копія наказу № 346к (арк. 16). У цьому листі вказано про необхідність термінового прибуття до відділу кадрової роботи та державної служби Миколаївської обласної прокуратури з трудовою книжкою.

У позові вказано (і ці обставини не спростовані відповідачем), що лист від 13.10.2021 ОСОБА_1 отримав 21.10.2021 та 22.10.2021 прибув до Миколаївської обласної прокуратури, де своїм підписом підтвердив факт ознайомлення з наказом № 346к.

23.10.2021 керівник Миколаївської обласної прокуратури видав наказ № 1261к (арк. 13), яким тимчасово визначив ОСОБА_1 робоче місце у відділі кадрової роботи та державної служби Миколаївської обласної прокуратури.

Позивач вважає, що фактично його було поновлено на посаді 23.10.2021.

Відповідно, з 03.06.2020 (дата рішення суду) до 22.10.2021 (день, що передує виданню наказу Миколаївської обласної прокуратури № 1261к) мала місце затримка виконання судового рішення, кількість робочих днів 348.

При прийнятті рішення суд виходив з такого.

Факт затримки виконання рішення суду підтверджений доказами і визнається сторонами.

Відповідно до статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Рішення суду у справі № 814/197/15 було прийнято у відкритому судовому засіданні та проголошено у присутності представника Миколаївської обласної прокуратури (прокуратури Миколаївської області) і Офісу.

Як вказано вище, причини того, що виконання судового рішення розпочалося у жовтні 2021 року, суду не були повідомлені.

Статтею 236 КЗпП встановлено, що у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядає трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, це орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Наявність або відсутність вини роботодавця у затримці виконання не впливає на виплату працівнику середнього заробітку.

Докази того, що позивач якимось чином перешкоджав виконанню судового рішення, відсутні.

У статті 236 КЗпП вказано про затримку саме роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі, відповідно, роботодавець має виплатити середній заробіток.

Роботодавцем ОСОБА_1 був Офіс Генерального прокурора (пункт 3 частини першої статті 9 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру» у відповідній редакції), тому й виплачувати позивачу середній заробіток за час затримки має Офіс.

Суд відхилив доводи Офісу про необхідність (при визначенні суми, що підлягає виплаті) врахування факту отримання позивачем у 2021 році доходу від здійснення підприємницької діяльності. По-перше, такий дохід не є заробітком у розумінні норм КЗпП. По-друге, на переконання суду, у статті 236 КЗпП йдеться про різні порушення та, відповідно, про різні наслідки:

затримка виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника виплата середнього заробітку;

затримка виконання рішення про поновлення на роботі незаконно переведеного на іншу роботу працівника виплата різниці в заробітку. У цьому випадку різниця в заробітку встановлюється порівнянням заробітку на посаді, з якої працівника було переведено, та заробітку на посаді, на яку працівника було переведено.

У випадку незаконного звільнення виплачується саме середній заробіток, а не різниця.

Як зазначено вище, рішення суду підлягало негайному виконанню, тому наказ про поновлення ОСОБА_1 на посаді мав бути виданий 04.06.2024.

Початком періоду затримки є 04.06.2020, а не 03.06.2020, як вказав позивач. Середній заробіток за 03.06.2020 (день вимушеного прогулу) було стягнуто на користь ОСОБА_1 постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15.10.2020 у справі № 814/197/15.

Позивач вважає, що виконання рішення суду відбулося 23.10.2021, тому останнім днем періоду затримки є 22.10.2021.

У відзивах Миколаївська обласна прокуратура вказала, що останнім днем періоду затримки є 12.10.2021 (дата наказу № 346к), Офіс 11.10.2021 (день, що передує виданню наказу № 346к).

Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 17.06.2020 у справі № 521/1892/18 (провадження № 61-39740св18) Верховний Суд зазначив таке:

«… Частина перша статті 235 КЗпП України передбачає, що в разі звільнення без законної підстави працівник має бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядав трудовий спір, підлягає негайному виконанню (частина сьома статті 235 КЗпП України).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його оголошення в судовому засіданні.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника.

Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження».

За змістом статті 65 Закону України «Про виконавче провадження» … рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, з яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення.

Отже, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків.

При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків …».

Таким чином, затримка виконання судового рішення тривала до 22.10.2021, оскільки робоче місце ОСОБА_1 було визначено (тобто, допуск до роботи відбувся) 23.10.2021.

Кількість робочих днів за період з 04.06.2020 до 22.10.2021 347.

У позові ОСОБА_1 вказав, що сума його середньоденного заробітку дорівнює 6 267 грн (403,84 грн х 15,52, де 403,84 грн середньоденна заробітна плата, що вказана у довідці прокуратури Миколаївської області від 03.04.2020 № 18-193вих-20, арк. 8; 15,52 добуток коефіцієнтів підвищення посадового окладу з 01.12.2015 (1,25), з 06.09.2017 (3,08), з 16.01.2020 (4,03)).

Миколаївська обласна прокуратура вказала, що сума середньоденного заробітку позивача дорівнює 910,96 грн (315,21 грн х 2,89, де 315,21 грн середньоденна заробітна плата, що вказана у довідці Миколаївської обласної прокуратури від 11.10.2024 № 21-196 вих. 24, арк. 119; 2,89 добуток коефіцієнтів підвищення посадового окладу з 01.12.2015 (1,25), з 06.09.2017 (2,31).

Офіс вказав, що сума середньоденного заробітку позивача, яка враховується при визначенні суми виплати за період з 04.06.2020 до 11.12.2021, - 504,80 грн (що вказана у постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15.10.2020 у справі № 814/197/15 і яка є добутком 403,84 грн та коефіцієнту підвищення посадового окладу з 01.12.2015 1,25), а сума середньоденного заробітку позивача, яка враховується при визначенні суми виплати за період з 12.12.2020 до 11.10.2021, - 403,84 грн. Відповідач пояснив свої доводи таким. До 11.12.2020 «Порядок обчислення середньої заробітної плати», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок № 100) містив пункт 10, у першому та другому абзацах якого було вказано:

«У випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді,

протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів)».

Оскільки з 12.12.2020, дати набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1213, якою були внесені зміни до Порядку № 100, у тому числі виключення пункту 10, розмір середньоденного заробітку позивача дорівнює 403,83 грн (без застосування коефіцієнту підвищення посадового окладу 1,25).

Суд не погодився з жодним з розрахунків.

Відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановленні рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У постанові від 15.10.2020 у справі № 814/197/15 суд апеляційної інстанції встановив, що середньоденний заробіток позивача (на підставі якого було визначено суму, що підлягала виплаті ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу у період з 01.12.2015 до 03.06.2020) дорівнює 504,80 грн. При цьому, був застосований лише один коефіцієнт підвищення посадового окладу 1,25. Згідно з висновками суду апеляційної інстанції, на визначення суми середньоденного заробітку ОСОБА_1 не впливають норми постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 657 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури» (на підставі яких у позові вказано про застосування коефіцієнту підвищення посадового окладу 3,08) та норми постанови Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 № 1155 «Про умови оплати праці прокурорів» (на підставі яких у позові вказано про застосування коефіцієнту підвищення посадового окладу 4,03). Правильність цих висновків підтверджено Верховним Судом.

Відповідно, при визначенні суми, що підлягає стягненню за період, що починається 04.06.2020, суд приймає встановлену рішенням суду, що набрало законної сили, суму, що була прийнята для оплати дня вимушеного прогулу 03.06.2020, тобто 504,80 грн.

Доводи Офісу про те, що з 12.12.2020 сума середньоденного заробітку дорівнює 403,84 грн (тобто без застосування коефіцієнту підвищення посадового окладу 1,25, оскільки пункт 10 Порядку № 100 було виключено), суд відхилив як такі, що не ґрунтуються на законі.

За розрахунком суду, позивачу має бути виплачена сума 175 165,60 грн (504,80 грн х 347).

На підставі цього суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Суд визнав безпідставною позовну вимогу про визнання «… бездіяльності … щодо виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення … суду … про поновлення на посаді …».

Як вказано вище, рішення про відповідну виплату, згідно зі статтею 236 КЗпП, приймається судом, отже, факт бездіяльності, що полягає у невиплаті, відсутній.

Відповідно до частини першої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. У частині п`ятій статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України вказано, що за письмовою заявою заявника суд під час ухвалення рішення суду може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене таке рішення, подати звіт про його виконання.

У позові відсутнє обґрунтування для покладення на відповідача обов`язку подати звіт про виконання судового рішення. З урахуванням цього, а також з огляду на норми, якими врегульовано порядок виконання судових рішень про стягнення, суд не визнав необхідним подання відповідачем звіту.

Судові витрати відсутні.

Керуючись статтями 2, 19, 139, 241 - 246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Офісу Генерального прокурора (вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 01011, ідентифікаційний код: 00034051) задовольнити частково.

2. Стягнути з Офісу Генерального прокурора (вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 01011, ідентифікаційний код: 00034051) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 04.0.2020 до 22.10.2021 в сумі 175 165,60 грн (сто сімдесят п`ять тисяч сто шістдесят п`ять гривень шістдесят копійок). З даної суми належить утримати відповідні податки та обов`язкові збори.

3. В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справу було розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається учасниками справи безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.В. Птичкіна