Справа № 260/3971/24
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2025-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2025 рокуЛьвівСправа № 260/3971/24 пров. № А/857/24288/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

судді-доповідача Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І. М., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2024 року (головуючий суддя Рейті С.І., м. Ужгород) у справі № 260/3971/24 за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Державна казначейська служба України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася із адміністративним позовом до Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Державна казначейська служба України, в якому просить визнати протиправною бездіяльність ДСА України щодо незабезпечення ТУ ДСА в Закарпатській області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення ОСОБА_1 за період з 01.01.2021 по 31.05.2024 року, виходячи із встановленого на 01.01.2021 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270,00 грн., на 01.01.2022 року - у розмірі 2481,00 грн., на 01.01.2023 року - у розмірі 2684,00 грн. та на 01.01.2024 року - у розмірі 3028,00 грн.; зобов`язати ДСА України забезпечити ТУ ДСА в Закарпатській області бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення ОСОБА_1 за період з 01.01.2021 по 31.05.2024 року, виходячи із встановленого на 01.01.2021 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270 грн., на 01.01.2022 року у розмірі 2481 грн., на 01.01.2023 року у розмірі 2684 грн. та на 01.01.2024 року у розмірі 3028,00 грн.; визнати протиправними дії ТУ ДСА в Закарпатській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 01.01.2021 року по 31.05.2024 року включно, обчислених виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2102,00 грн.; зобов`язати ТУ ДСА в Закарпатській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду та допомогу на оздоровлення за період з 01.01.2021 року по 31.05.2024 року на підставі частин 2, 3 статті 135 Закону України Про судоустрій та статус суддів, виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, а саме: у 2021 році - з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270,00 грн., у 2022 році - 2481,00 грн., у 2023 році - 2684,00 грн., у 2024 році - 3028,00 грн., з урахуванням виплачених сум та з проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів; допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2024 року позов задоволено.

Не погодившись з таким рішенням суду, ТУ ДСА в Закарпатській області оскаржило його в апеляційному порядку, вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, а також не досліджено обставини, що мають значення для справи.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що законодавцем було розраховано та узгоджено прожитковий мінімум на підставі обсягів надходжень до бюджету та рівня матеріального забезпечення суддів. Відповідно до частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Разом з тим, зазначає, що у частині третій цієї статті визначено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. При цьому, зауважує, що норма частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII є бланкетною, оскільки встановлює лише кількість прожиткових мінімумів для обчислення базового розміру посадового окладу судді місцевого суду (30), але не встановлює розміру прожиткового мінімуму, який необхідний для цього. Наголошує, що відповідно до Закону України Про Державний бюджет країни на 2021 рік від 15.12.2020 № 1082-ІХ (далі - Закон 1082-ІХ) встановлено прожитковий мінімум, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня - 2102 гривні. Зазначений розмір прожиткового мінімуму також був встановлений на 2022 рік Законом України Про Державний бюджет України на 2022 рік від 02.12.2021 № 1928-ІХ та на 2023 рік (Законом України Про Державний бюджет України на 2023 рік від 03.11.2022 № 710-IX. Акцентує, що розпорядник бюджетних коштів має право здійснювати відповідні видатки, у тому числі пов`язані з виплатою заробітної плати, виключно в межах бюджетних асигнувань. Крім того, вказує на пропуск позивачем строку звернення до суду.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Позивач подала письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначила, зокрема, що відповідно до приписів спеціального законодавства позивачу повинна бути нарахована суддівська винагорода та допомога на оздоровлення, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а саме: - за весь 2021 рік - встановленого на 01.01.2021 року в розмірі 2270 грн; - за весь 2022 рік - встановленого на 01.01.2022 року в розмірі 2481 грн; - за весь 2023 рік - встановленого на 01.01.2023 року в розмірі 2684 грн.; за період з 01.01.2024 року по 31.05.2024 року - встановленого на 01.01.2024 року в розмірі 3028 грн. Щодо строку звернення до суду вказала, що про порушення своїх прав дізналася після отримання довідок про доходи № 866, 867, 868 та 869 від 13.06.2024 року, виданих ТУ ДСА України в Закарпатській області.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, Указом Президента України Про призначення суддів від 04.08.2003 року № 802/2003 ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_2 ) призначена на посаду судді Ужгородського міського суду Закарпатської області строком на п`ять років.

Наказом голови Ужгородського міськрайонного суду Про зарахування у штат Ужгородського міського суду суддею ОСОБА_3 від 01.09.2003 року № 45 позивача зараховано до штату Ужгородського міського суду з 01.09.2003 року.

Указом Президента України Про переведення суддів місцевих загальних судів та призначення виконуючих обов`язки голів цих судів від 23.03.2004 року № 358/2004 позивача переведено на посаду судді Ужгородського міськрайонного суду.

Наказом в.о. Голови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Про переведення суддів Ужгородського міського та районного судів Закарпатської області до Ужгородського міськрайонного суду від 29.03.2004 року №1 позивача переведено на посаду судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з посадовими окладами згідно штатного розпису, днем 27.03.2004 року.

Постановою Верховної Ради України Про обрання суддів від 18.02.2010 року № 1910-VI позивача обрано на посаду судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області безстроково.

Наказом Голови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Про зарахування до штату суду ОСОБА_1 від 15.03.2010 року №18а позивача, яка знаходилась у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку, зараховано у штат Ужгородського міськрайонного суду, суддею безстроково.

Наказом в.о. начальника управління ТУ ДСА в Закарпатській області Про доплату за вислугу років ОСОБА_3 від 03.09.2003 року №94 позивачу встановлено з 01.09.2003 року надбавку за вислугу років у розмірі 15 відсотків від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас судді.

Наказом Голови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Про зміну прізвища від 30.04.2008 року №45 відповідно до паспорта серії НОМЕР_1 , виданого Ужгородським MB УМВС України в Закарпатській області 14.03.2008 pоку, суддю Ужгородського міськрайонного суду Писанець Констанцію Костянтинівну рахувати ОСОБА_1 .

Наказом начальника управління ТУ ДСА в Закарпатській області Про доплату за вислугу років ОСОБА_1 від 04.07.2008 року №45 з 06.07.2008 року позивачу встановлено надбавку за вислугу років у розмірі 20% від посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас судді.

Наказом в.о. Голови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Про надання відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_1 від 03.08.2009 року №176 позивачу надано оплачувану відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку, з 03.08.2009 року по 02.04.2012 року включно.

Наказом Голови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Про продовження відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_1 від 02.04.2012 року №65 позивачу продовжено відпустку без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до досягнення нею 4-х років, з 03.04.2012 року по 02.04.2013 року включно.

Наказом Голови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Про допущення до виконання обов`язків ОСОБА_1 від 29.12.2012 року №138 позивача допущено до виконання обов`язків судді Ужгородського міськрайонного суду 03.01.2013 року.

Наказом Голови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Про встановлення щомісячної доплати за вислугу років ОСОБА_1 від 03.01.2013 року №1 позивачу встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 30 % посадового окладу судді з 03.01.2013 року.

Наказом в.о. Голови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Про встановлення щомісячної доплати за вислугу років ОСОБА_1 від 08.07.2013 року № 65 позивачу встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 40 % посадового окладу судді з 06.07.2013 року.

Наказом в.о. Голови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Про встановлення щомісячної доплати за вислугу років ОСОБА_1 05.07.2018 року № 211/02-06 позивачу встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 50 % посадового окладу, стаж роботи на посаді судді якої станом на 05.07.2018 року становить 20 років 0 місяців 1 день.

Наказом Голови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Про зарахування (перерахунок) стажу роботи на посаді судді ОСОБА_1 від 26.11.2018 року №357/02-06 позивачу зараховано до стажу роботи на посаді судді 3 (три) роки стажу роботи в галузі права, як стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначалась законом та надавала право для призначення на посаду відповідної судді вперше. Встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 50 % посадового окладу, стаж роботи на посаді судді якої станом на 05.08.2018 року становить 20 років І місяць 1 день.

Наказом в.о. Голови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Про встановлення доплати за науковий ступінь доктора філософії ОСОБА_1 від 23.06.2023 року позивачу встановлено доплату за науковий ступінь доктора філософії у розмірі 15% посадового окладу з 23.06.2023 року.

Наказом в.о. Голови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Про встановлення щомісячної доплати за вислугу років ОСОБА_1 від 05.07.2023 року № 21/02-06 позивачу встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 60 % посадового окладу, стаж роботи на посаді судді якої станом на 05.07.2023 року становить 25 років 0 місяців 1 день.

За період з 01.01.2021 року по 31.05.2024 року обчислення суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення позивача було проведено у відповідності до ст. 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2021 рік, Закону України Про Державний бюджет України на 2022 рік, Закону України Про Державний бюджет України на 2023 рік та Закону України Про Державний бюджет України на 2024 рік, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, на рівні 2102,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть. Цей висновок, як підкреслив суд першої інстанції, узгоджується із змінами до Конституції України, внесеними Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02.06.2016 № 1401-VIII (далі - Закон України № 1401-VIII), що набрали чинності з 30.09.2016.

Суд першої інстанції зауважив, що Конституція України, у редакції Закону України № 1401-VIII, вперше містить положення, які закріплюють спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій. Так, пунктом 1 частини третьої та пунктом 1 частини четвертої статті 135 Закону України № 1402-VIII визначено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Тому розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, безпосередньо залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Спір у цій справі виник у зв`язку необхідністю оцінки правомірності нарахування і виплати позивачу у спірний період суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення на підставі положень статті 7 Закону № 1082-ІХ, тобто, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Однією з гарантій належного здійснення правосуддя є створення необхідних умов для діяльності суддів, їх правового, соціального захисту та побутового забезпечення.

Визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом (Законом України «Про судоустрій і статус суддів») гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Окреслену правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів висловлено у низці рішень Конституційного Суду України, зокрема рішеннях від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 01 грудня 2004 року №19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, від 03 червня 2013 року №3-рп/2013, а також від 04 грудня 2018 року №11 -р/2018.

Система правового захисту суддів, зокрема їх матеріального забезпечення, встановлена Законом України «Про судоустрій і статус суддів», положення якого узгоджуються з вимогами міжнародно-правових актів щодо незалежності суддів і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, а також є гарантією поваги до гідності людини, її прав та основоположних свобод.

У преамбулі Закону України «Про судоустрій і статус суддів» зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Частиною першою статті 4 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» установлено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.

Згідно з частиною другою статті 4 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до частини першої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 1 частини третьої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року.

З 30 вересня 2016 року набрали чинності зміни, унесені до Конституції України, згідно із Законом України від 02 червня 2016 року №1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)».

Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», серед іншого, статтю 130 Конституції України викладено у новій редакції, текст якої зазначено вище, і вперше закріплено спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що «розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій».

Із цією конституційною нормою співвідносяться норми частини першої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», які дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди, є закон про судоустрій.

Розмір суддівської винагороди визначено у статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання (визначену в преамбулі), є законом про судоустрій в розумінні частини другої статті 130 Конституції України.

Відповідно до ч. 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Отже, розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, напряму залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його установлення та урахування при реалізації державою конституційної гарантії громадян урегульовано Законом України «Про прожитковий мінімум», відповідно до статті 1 якого прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Статтею 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2021 рік, ст. 7 Закону України Про державний бюджет України на 2022 рік, ст. 7 Закону України Про державний бюджет України на 2023 рік, ст. 7 Закону України Про державний бюджет України на 2024 рік, в Україні встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб станом, відповідно, на 01.01.2021 - 2270 грн, на 01.01.2022 - 2481 грн, на 01.01.2023 - 2684 грн., на 01.01.2024 року 3028 грн.

Водночас, ст. 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2021 рік, разом із встановленням станом на 01.01.2021 прожиткового мінімуму, у тому числі, для працездатних осіб в розмірі 2270,00 грн, був введений такий новий вид прожиткового мінімуму, як прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, розмір якого становить 2102,00 грн.

Статтею 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2022 рік встановлено, що у 2022 році прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня - 2102,00 грн.

Згідно зі статтею 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2023 рік, установлено з 01.01.2023 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць - у розмірі 2589 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема, працездатних осіб - 2684 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102 гривні.

Статтею 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2024 рік встановлено з 01.01.2024 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2920 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема, працездатних осіб - 3028 гривень.

Колегія суддів зазначає, що змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення у спірний період, а також до Закону України «Про прожитковий мінімум» щодо визначення прожиткового мінімуму не вносилися, тож законних підстав для зміни (зменшення) розміру прожиткового мінімуму, який установлено для працездатних осіб на 01 січня календарного року для цілей визначення розміру суддівської винагороди, немає.

Водночас, Закон України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» фактично змінив складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена частиною другою статті 130 Конституції України і частиною третьою статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Однак, цей Закон не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 14 листопада 2024 року у справі № 120/147/22-а, від 27 липня 2023 року у справі №240/3795/22.

На такі аспекти законодавчого регулювання звернув увагу Конституційний Суд України у Рішеннях від 09 липня 2007 року №6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України).

Згідно із позицією Верховного Суду у цій категорії спорів, Законом України «Про судоустрій і статус суддів» закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року. Оскільки вказана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, суддівська винагорода не може обчислюватися із застосуванням величини, відмінної від тієї, що визначена Законом України «Про судоустрій і статус суддів» (постанови від 10 листопада 2021 року у справі №400/2031/21, від 30 листопада 2021 року у справі №360/503/21, від 02 червня 2023 року у справі №400/4904/21, від 13 липня 2023 року у справі №280/1233/22, від 24 липня 2023 року у справі №280/9563/21, від 25 липня 2023 року у справі №120/2006/22-а та від 26 липня 2023 року у справі №240/2978/22).

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що виплата суддівської винагороди регулюється тільки статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а норми інших законодавчих актів до правовідносин щодо розміру суддівської винагороди застосовуватися не можуть.

Закони України Про Державний бюджет України на 2021 рік, Про Державний бюджет України на 2022 рік, Про Державний бюджет України на 2023 рік та Про Державний бюджет України на 2024 рік, фактично змінили складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена ч. 2 ст. 130 Конституції України та ч. 3 ст. 135 Закону № 1402-VIII.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Водночас, колегія суддів враховує доводи апелянта щодо пропуску строку звернення з позовом до суду і зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Колегія суддів зазначає, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом, апеляційною чи касаційною скаргами обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Аналогічні правові висновки були висловлені Верховним Судом у постановах від 28.03.2018 у справі № 809/1087/17 та від 22.11.2018 у справі №815/91/18.

Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати можливість звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі, і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Такі висновки сформульовані Верховним Судом у справі №240/12017/19.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відтак, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. При цьому поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 №340/1019/19).

Отже, позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Наслідки пропуску строку звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, згідно із частиною третьою якої, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Предметом даного спору є перерахунок і стягнення суддівської винагороди, тобто позов стосується оплати праці.

Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України (в редакції до 19.07.2022) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Отже, строк звернення до суду із позовом про нарахування та виплату заробітної плати до 19 липня 2022 року не застосовувався.

Законом України № 2352-IX від 01 липня 2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон № 2352-IX) внесені зміни до норм КЗпП України.

Зокрема, частини 1 і 2 ст. 233 КЗпП України викладені в новій редакції, згідно якої працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті (ч. 1).

Закон № 2352-IX набрав чинності 19 липня 2022 року.

Апеляційний суд звертає увагу, що позивач працює суддею, отримує суддівську винагороду щомісячно, до суду з позовною заявою звернулася 14.06.2024, в якій просить зробити перерахунок її суддівської винагороди за період з 01.01.2021 по 31.05.2024 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів висновує, що строк звернення до суду з вимогами про перерахунок суддівської винагороди за період з 01.01.2021 по 19.07.2022 не є пропущеним.

Апеляційний суд вважає за необхідне наголосити, що суддівська винагорода є щомісячним періодичним платежем, а тому, в будь-якому разі, її розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про те, який прожитковий мінімум для працездатних осіб застосовується для нарахування їй суддівської винагороди.

Аналізуючи вищенаведене можна дійти висновку, що з дня отримання суддівської винагороди, особа вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів.

Тому отримання позивачем у 2024 році довідок про розмір суддівської винагороди не змінює час, з якого позивач повинна була дізнатись про порушення свого права.

Оскільки позивач звернулася з позовом з пропуском тримісячного строку звернення до суду, визначеного ст. 233 КЗпП України (звернення до суду мало місце 14.06.2024), то позовні вимоги за період з 20.07.2022 по 29.02.2024 підлягають залишенню без розгляду, як такі, що заявлені з пропуском строку звернення до суду, а за період з 01.03.2024 по 31.05.2024 ( тримісячний строк ) - підлягають до задоволення.

Крім того, колегія суддів зазначає, що вирішення питання щодо застосування строків звернення до адміністративного суду передує вирішенню спору по суті, що судом першої інстанції залишено поза увагою.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У такий спосіб здійснюється право на суд, яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати вирішення спору судом (рішення у справі Kutic v. Croatia, заява №48778/99).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (пункт 1 статті 32 зазначеної Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317, 319 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми процесуального права, а саме в частині позовних вимог за період з 20.07.2022 по 29.02.2024 не досліджено питання строку звернення до суду, що має наслідком скасування рішення суду першої інстанції в цій частині та залишення позову без розгляду.

Відповідно до ст.139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 240, 241, 243, 308, 311, 317, 319, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області задовольнити частково.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2024 року у справі № 260/3971/24 в частині задоволення позовних вимог за період з 20.07.2022 по 29.02.2024 скасувати та ухвалити в цій частині постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 за період з 20.07.2022 по 29.02.2024 залишити без розгляду.

В решті рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2024 року у справі № 260/3971/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар