Справа № 580/2410/24
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/2410/24 Суддя (судді) першої інстанції: Гайдаш В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2025 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Єгорової Н.М.,

суддів - Сорочка Є.О., Чаку Є.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Донецькій області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 10 травня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2024 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, яким просив:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні, а саме ненарахування та невиплати компенсації за всі дні невикористаної відпустки, як учаснику бойових дій;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку, а саме ненарахування та невиплати компенсації за всі дні невикористаної відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 23 січня 2019 року по 14 лютого 2024 року, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 10 травня 2024 року позов задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;

- зобов`язано Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку із грошового забезпечення за період з 23 січня 2019 року по 14 лютого 2024 року, але не більше як за шість місяців (182 дні), виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08 лютого 1995 року №100.

- у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його в частині задоволених позовних вимог і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

Апелянт зазначив про те, що положення ст. 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. Крім того, причиною затримки належних позивачу виплат є їх спірний характер, який обумовлений судовим спором.

Додатково зазначив про те, що судом першої інстанції невірно визначено період затримки, оскільки рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2023 року у справі №580/4842/23 набрало законної сили 06 грудня 2023 року.

Також зверну увагу суду на те, що позивач проходив службу в поліції, а тому посилання судом першої інстанції на проходження позивачем військової служби є помилковим.

У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позовних вимог не є предметом апеляційного оскарження, судова колегія вважає за необхідне здійснювати перевірку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги Головного управління Національної поліції в Донецькій області.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції ОСОБА_1 проходив службу в Головному управлінні Національної поліції в Донецькій області та відповідно до витягу з наказу т.в.о. начальника Головному управлінні Національної поліції в Донецькій області від 23 січня 2019 року №31о/с звільнений із служби в поліції за п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про національну поліцію" (через хворобу- за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції). Вислуга років на 01 лютого 2019 року у календарному обчисленні складає 15 років 11 місяців 08 днів (а.с. 10).

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2023 року у справі №580/4842/23, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2023 року визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Донецькій області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 - 2019 роки та зобов`язано Головне управління Національної поліції у Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2019 роки (56 днів), згідно п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та ст. 16-2 Закону України "Про відпустки", виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення із служби.

Згідно з випискою з карткового рахунку, на виконання рішення суду від 19 вересня 2023 року у справі №580/4842/23 відповідач 14 лютого 2024 року нарахував та виплатив позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2019 роки у сумі 20975,73 грн.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач звернувся до суду з позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності, а за змістом частини другої вказаної статті у разі спору про розміри належних звільненому працівнику сум розмір відшкодування за час затримки визначає суд.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" від 02 липня 2015 року №580-VIII днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення (ч. 2).

День звільнення вважається останнім днем служби (ч. 3).

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

При цьому згідно з ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців (ч. 1).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (ч. 2).

Суд апеляційної інстанції зауважує, що норми, зокрема ст. 117 КЗпП України у цій справі застосовуються у редакції Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, який набрав чинності 19 липня 2022 року. Водночас з урахуванням положень ч. 1 ст. 58 Конституції України указані приписи в частині строкового обмеження виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, застосовуються до спірних правовідносин, починаючи саме з 19 липня 2022 року.

У свою чергу, судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні з вини роботодавця та факт проведення з ним остаточного розрахунку. У випадку вирішення спору на користь працівника, в тому числі в судовому порядку на спірну суму також підлягає нарахування середнього заробітку за час затримки, розмір якої визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Колегія суддів звертає увагу на те, що стягнення середнього заробітку на підставі ст. 117 КЗпП України в даній справі пов`язане з несвоєчасною виплатою позивачу (у зв`язку зі звільненням) компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2019 роки.

Як встановлено судом остаточний розрахунок з позивачем проведений відповідачем на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2023 року у справі №580/4842/23 лише 14 лютого 2024 року, то період, протягом якого Головне управління Національної поліції в Донецькій області не виконувала свій обов`язок, щодо виплати належних позивачу, як звільненому працівникові, сум, з урахуванням ч. 1 ст. 117 КЗпП України у редакції Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-IX становить з 23 січня 2019 року по 14 лютого 2024 року.

Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах щодо стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у випадку визначення суми виплат судовим рішенням, яка викладена у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Великою Палатою Верховного Суду вказано, що у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Указаний правовий висновок щодо застосування положень ст. ст. 116, 117 КЗпП України викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20 жовтня 2022 року у справі №280/3370/21, від 29 вересня 2022 року у справі №160/2006/21, від 15 вересня 2022 року у справі №640/25949/19, від 20 травня 2020 року у справі № 816/1640/17, від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18.

Доводи апелянта про те, що позивачем не надано доказів понесення фінансових труднощів у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні, не звільняють останнього від відповідальності передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 та у подальшому підтримана у постановах Верховного Суду від 22 липня 2022 року у справі № 420/428/20, від 26 січня 2022 у справі №280/4816/20 року.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що наявність в рішенні суду першої інстанції описки в частині зазначення того, що позивач проходив військову службу не впливає на вірність висновків останнього та не може слугувати підставою для скасування його скасування.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Донецькій області - залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 10 травня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач Н.М. Єгорова

Судді Є.О. Сорочко

Є.В. Чаку