Справа № 600/1830/24-а
Суддя: Залімський І. Г.
Дата ухвалення: 2025-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 600/1830/24-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Кушнір Віталіна Олександрівна

Суддя-доповідач - Залімський І. Г.

13 січня 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Залімського І. Г.

суддів: Сушка О.О. Мацького Є.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 " на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 04 вересня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 " про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду із позовом до Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", у якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 " щодо не звільнення зі служби в "Об`єднаній штурмовій бригаді Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 " ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Департамент поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 " прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 зі служби.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 04.09.2024 позов задоволено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 04.09.2024 скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що у даному випадку належить застосовувати норму спеціального законодавства, якою яка врегульовує порядок звільнення зі служби в поліції в даному випадку є пп. "ж" п.64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114 (Положення №114), відповідно до якого особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків. У свою чергу, сімейні обставини та інші поважні причини звільнення, зокрема, з органів внутрішніх справ, визначаються постановою КМУ від 12.06.2013 №413 "Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян із служби осіб рядового і начальницького складу" (Постанова №413).

Відповідач зазначає, що у першому рапорті позивач не вказав причин звільнення, що перелічені в Постанові №413, а також не зазначив дату з якої хоче звільнитися як вимагає Положення №114. У другому рапорті ОСОБА_1 не вказав підставу звільнення, а лише посилався на Положення №114 та Постанови № 413. При цьому, підставою звільнення за власним бажанням є посилання на конкретну норму Закону (пункт 7 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" №580-VIII (Закон №580-VIII)), тобто позивач повинен був вказати спочатку норму основного закону для поліцейських, а після цього зазначити поважні причини звільнення, що вказані в Постанові №413.

З приводу наявності інших причин звільнення, зокрема за станом здоров`я, відповідач додатково повідомив, що щонайменше щороку ОСОБА_1 проходив обов`язкові профогляди, у тому числі й у психологів та психіатрів, де встановлювались рівень його психічного здоров`я та стресостійкість. Щороку результати оглядів позивача були задовільними, він визнавався придатним до служби, у тому числі під час стресових ситуацій, які можуть зашкодити життю чи здоров`ю самого поліцейського або громадян. Отже, враховуючи специфіку державних функцій покладених на органи поліції, особливо під час дії правового режиму воєнного стану, обумовлено певні обмеження конституційних прав і свобод працівників поліції. Разом з тим, відповідач зазначив, що даючи згоду на призначення до ДПОП "ОШБ "Лють" позивач усвідомлював, що йде служити в поліцію особливого призначення та тягар відповідальності, який буде лежати на ньому.

Крім того, відповідач вказав, що покладення судом на нього обов`язку щодо звільнення позивача є втручанням у дискреційні повноваження ДПОП "ОШБ "Лють".

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу відповідача в якому вказав на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, а також на безпідставність доводів апеляційної скарги. Зазначив про протиправну бездіяльність відповідача щодо не прийняття рішення про його звільнення, оскільки така, на його думку, суперечить приписам Закону №580-VIII та Положення №114.

Вказав, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою. Жодного заперечення безпосереднього керівника та двох вищестоящих, згідно з посадами, керівників не було. Навпаки, всі клопотали про його звільнення за власним бажанням.

Позивач зауважив, що твердження апелянта про щорічне проходження ОСОБА_1 обов`язкових профоглядів, у тому числі у психологів та психіатрів, не підтверджені жодними доказами. Таких доказів не існує і не може існувати, адже позивач проходив службу у Національній поліції України з 15.03.2023, а з 01.04.2023 проходив службу в Департаменті поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада національної поліції «Лють».

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06.11.2024, з урахуванням п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 15.03.2023 проходить службу в Національній поліції, на посаді інспектора взводу №3 роти №4 штурмового батальйону №1 (" ІНФОРМАЦІЯ_2 ") полку управління поліції особливого призначення №3 Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 ".

29.08.2023 позивач подав рапорт на ім`я начальника Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » про звільнення зі служби в Національній поліції України за пунктом 7 частини першої статті 77 (за власним бажанням) Закону №580-VIII. У зазначеному рапорті про звільнення позивача клопотали командир роти №4 ШБ №1 УПОП №3 ДПОП ОШБ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » старший лейтенант поліції ОСОБА_2 , командир БТГр управління поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада НПУ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » підполковник поліції ОСОБА_3 , т.в.о. начальника управління - командира полку управління поліції особливого призначення № 3 Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » полковник поліції ОСОБА_4 .

Листом від 06.09.2023 №4854/05/59/02-2023 ОСОБА_1 повідомлено, зокрема, про те, що правове регулювання відносин щодо проходження служби в поліції здійснюється за нормами спеціального законодавства, а трудове законодавство застосовується у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. У листі вказано на те, що до зазначених правовідносин застосовуються норми пунктів 8, 63, 64 та 68 Положення №114, звільнення зі служби за власним бажанням осіб молодшого, середнього і вищого начальницького складу здійснюється за наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків. Крім того, повідомлено, що скорочення загального строку звільнення за власним бажанням допускається за наявності спільної домовленості між поліцейським та органом (установою) поліції. У листі також повідомлено, що домовленість про дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, за власним бажанням проводиться за наявності причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

На адвокатські запити, направлені в інтересах позивача, щодо розгляду керівником рапорту ОСОБА_1 про звільнення, надано відповіді від 22.09.2023 №66аз/05/59/02-2023 та від 01.11.2023 №95аз/05/59/02-2023, у яких повідомлено, відповідно до поданого рапорту від 29.08.2023 ОСОБА_1 не звільнено, про що його письмово поінформовано листом від 06.09.2023 №4854/05/59/02-2023.

Листом від 29.11.2023 №6565/05/59/02-2023 ОСОБА_1 повідомлено, що у зв`язку з тим, що він не наполягав на звільненні, його рапорт на звільнення залишено без реалізації, а також повідомлено про наслідки невиходу на службу без поважних причин поліцейського.

Адвокатом позивача було подано скаргу на ім`я начальника Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 " з приводу вжиття заходів щодо усунення порушень, допущених керівництвом Департаменту при розгляді рапорту ОСОБА_1 від 29.08.2023 про звільнення.

У відповіді на зазначену скаргу адвокату повідомлено про те, що ОСОБА_1 може реалізувати своє право на звільнення зі служби в поліції за власним бажанням у спосіб, який було запропоновано у попередньому листі. Враховуючи викладене, порушень службової дисципліни в діях окремих працівників ДПОП "ОШБ "Лють" у частині реалізації права на звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції за власним бажанням не встановлено.

28.02.2024 ОСОБА_1 подано рапорт, у якому останній просив звільнити його зі служби з 13.03.2024 відповідно до п.63, 64 Положення №114, Постанови №413 через сімейні обставини: у зв`язку з наявністю у дружини третьої групи інвалідності.

Листом від 29.03.2024 №2121-2024 ОСОБА_1 повідомлено про те, що працівники поліції звільняються зі служби в поліції відповідно до частини 1 статті 77 Закону №580-VIII.

Позивач вважає протиправною бездіяльність Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 " щодо не звільнення його зі служби в поліції, а тому звернувся до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відсутня заборона позивачу звільнитись зі служби за власним бажанням, оскільки такі зміни до Закону №580-VIII не вносились. До подання повторного рапорту із зазначенням дати звільнення та підстав, передбачених Положенням №114 та Постановою №413, позивача фактично схилив сам відповідач.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує наступне.

Згідно із п.7 ч.1 ст.77 Закону №580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.

Відповідно до ч.2 ст.77 №580-VІІІ днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.

Пунктом 10 Положення №114 передбачено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов`язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Підпунктом "ж" пункту 64 Положення №114 визначено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік), за власним бажанням при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Згідно із пунктом 68 Положення №114 особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Відповідач вказує, що у рапорті позивачем зазначено поважних причин для звільнення за власним бажанням як того вимагає підпункт "ж" пункту 64 Положення №114, а тому не було підстав для звільнення позивача.

Однак, пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону №580-VІІІ, який має вищу юридичну силу порівняно із Положенням №114, передбачено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, за власним бажанням. При цьому, зазначений пункт не містить умов щодо зазначення поліцейським поважних причин для звільнення.

Пунктом 4 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VIII встановлено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до ст.7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Відтак, підпункт "ж" пункту 64 Положення №114 суперечить положенням п.7 ч.1 ст.77 Закону №580-VІІІ, адже встановлює додаткові умови для звільнення зі служби за власним бажанням, фактично звужує право на звільнення за власним бажанням. Тому у даному випадку необхідно застосовувати положення п.7 ч.1 ст.77 Закону №580-VІІІ як норму акта вищої юридичної сили.

Згідно із п.68 Положення №114 особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

У постанові від 06.06.2023 по справі №380/7509/22 Верховний Суд звернув увагу, що у відносинах звільнення за власним бажанням діє правило за яким, звільнення у порядку пункту 68 Положення №114 є одностороннім волевиявленням працівника-поліцейського, який подав рапорт про звільнення за власним бажанням, він у будь-який момент до закінчення тримісячного строку з моменту подання рапорту може його відкликати і звільнення у такому випадку не проводиться, а також працівник не підлягає звільненню у випадку, коли цей строк закінчився, і він не залишив місце роботи і не вимагає припинення трудових відносин.

Верховний Суд в постанові від 05.02.2020 по справі №819/744/16 зазначив, що позиція законодавця, передбачена Постановою №114, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні (стаття 38 КЗпП), обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо. В межах передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк. Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник міліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Оскільки позивачем подано рапорт за п.7 ч.1 ст.77 Закону №580-VІІІ та не відкликано його до закінчення строку, зазначеного в пункті 68 Положення №114, відсутні підстави вважати, що позивач змінив своє рішення щодо звільнення за власним бажанням.

Тому, посилання відповідачем в якості підстави для відмови у звільненні позивача на відсутність у рапорті конкретної дати, з якої позивач бажав звільнитись, суд вважає безпідставним.

Пунктом 2 розділу І Порядку підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції, затвердженого наказом МВС України від 23.11.2016 №1235, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 20.12.2016 за №1668/29798 (Порядок № 1235), визначено, що рішення з питань проходження служби в поліції оформлюються письмовими наказами по особовому складу.

Підставою для видання наказів по особовому складу є такі зміни в службовій діяльності, з-поміж іншого, є звільнення зі служби в поліції (розділ ІІ Порядку).

Згідно із пунктом 2 розділу ІІІ Порядку №1235 та Переліком документів з питань проходження служби, затвердженим наказом МВС України від 23.11.2016 №1235, підставою для підготовки та видання наказів по особовому складу є документи з питань проходження служби, подані до підрозділу кадрового забезпечення поліцейським, його керівником або працівником, який здійснює кадрове забезпечення підрозділу. Таким документом є власноручно написаний рапорт у довільній формі.

Відповідачем не заперечує факт подання позивачем рапорту від 29.08.2024, а також те, що позивач не відкликав вказаний рапорт.

Таким чином, позивач правомірно очікував на звільнення по закінченню строку, визначеного п.68 Положення №114, а відповідач був зобов`язаний звільнити позивача за поданим 29.08.2023 рапортом по сплину терміну, зазначеного в пункті 68 Положення №114. Не винесення відповідачем наказу про звільнення позивача за вказаним рапортом свідчить про допущення відповідачем протиправної бездіяльності щодо не прийняття рішення про звільнення позивача.

Судом першої інстанції обґрунтовано відхилені посилання відповідача на лист Національної поліції України від 31.05.2021 №6684/01/12-2021 «Про розгляд рапортів поліцейських про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням» щодо необхідності розгляду рапортів поліцейських про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням з дотриманням вимог, установлених, пунктом 68 Положення №114 та приписів Постанови №413, адже вказаний лист не є нормативно-правовим актом, має рекомендаційний характер, відповідно його вимоги не є обов`язковими для виконання.

Доводи відповідача про те, що в Україні діє воєнний стан та "ОШБ "Лють" є органом поліції особливого призначення, не свідчать про заборону позивачу звільнитись зі служби за власним бажанням, з огляду на відсутність такої заборони у Законі №580-VІІІ.

Як обґрунтовано вказав суд першої інстанції, згідно встановлених обставин справи та з урахуванням оцінки наявних у справі доказів (переписки відповідача з позивачем та його адвокатом) суд доходить висновку, що до подання повторного рапорту із зазначенням дати звільнення та підстав, передбачених Положенням №114 та Постановою №413, позивача фактично схилив сам відповідач. Іншими словами, маючи твердий намір звільнитись за власним бажанням, позивач виходив з того правового регулювання, на яке йому вказував відповідач як єдине можливе для його звільнення.

З урахування наведеного апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про протиправність бездіяльності ДПОП "ОШБ "Лють" щодо не звільнення зі служби в "ОШБ "Лють" ОСОБА_1 за поданим ним 29.08.2023 рапортом, а також необхідність зобов`язати ДПОП "ОШБ "Лють" прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону №580-VІІІ, за його рапортом від 29.08.2023.

При цьому, покладення на відповідача вказаного обов`язку суд не вважає втручанням у дискреційні повноваження, оскільки спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява №38722/02)).

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 " залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 04 вересня 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Залімський І. Г.

Судді Сушко О.О. Мацький Є.М.