Справа № 460/4705/24
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2025-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2025 рокуЛьвівСправа № 460/4705/24 пров. № А/857/21039/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Носа С. П.,

суддів: Кухтея Р. В., Гуляка В. В.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 18 липня 2024 року (суддя Дуляницька С.М., ухвалене в м. Рівне) у справі № 460/4705/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 , та просив суд: визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 , яка перебуває на фінансовому забезпеченні військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення з ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби; стягнути з військової частини НОМЕР_2 , яка перебуває на фінансовому забезпеченні Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмір - 76998,74 грн.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 30.04.2024 року на виконання судового рішення в справі №460/21484/23 позивачу виплачено грошове забезпечення, яке протиправно не було нараховано та сплачено під час проходження ним військової служби, а також при звільненні з військової служби. Посилаючись на вимоги ст. 117 КЗпП України позивач стверджував про наявність у нього права на отримання середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку в розмірі 76998,74 грн.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 18 липня 2024 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, його оскаржив позивач - ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу до Восьмого апеляційного адміністративного суду, та з наведених в ній підстав, покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти нове про задоволення позову.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовано тими ж доводами, що і вимоги позовної заяви. Крім того, зазначено про незгоду з позицією суду першої інстанції про те, що позивач вже скористався правом на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Також, апелянт незгоден з визначенням судом першої інстанції розміру його середньоденного заробітку.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 13.09.2017 №318 ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас відповідно до частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з урахуванням частини восьмої цієї ж статті пункт «б» - за станом здоров`я.

Наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по стройовій частині) від 21.09.2017 №215, з 28.09.2017 підполковника ОСОБА_1 виключено із списків особового складу частини, з усіх видів забезпечення й направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 27.11.2023 у справі №460/21484/23, яке набрало законної сили, визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_2 та військової частини НОМЕР_1 щодо відмови здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2016-2017 роки, грошової допомоги для оздоровлення за 2016-2017 роки, одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-ХІI від 20.12.1991, з врахуванням в складі грошового забезпечення, з якого обраховуються вищевказані види грошового забезпечення, сум індексації грошового забезпечення у відповідності до судового рішення по справі №460/19560/22; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 вищезазначеного грошового забезпечення з урахуванням раніше виплачених сум.

На виконання вказаного рішення суду 30.04.2024 на картковий рахунок позивача перераховано кошти в розмірі 50442,26 грн.

ОСОБА_1 неодноразово звертався з позовами до відповідачів про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, визначаючи в кожному позові новий період стягнення: з 28.09.2017 по 12.02.2020 справа №460/2342/20; з 13.02.2020 по 10.04.2020 справа №460/3528/20; з 11.04.2020 по 28.12.2021 справа №460/18282/21; з 28.02.2023 по 28.08.2023 справа №460/20763/23. Судові рішення в даних справах набрали законної сили. Кожному зверненню до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні передував позов ОСОБА_1 до суду щодо перерахунку та виплати йому різних видів грошового забезпечення, невиплачених йому під час проходження або звільнення з військової служби.

В справі № 460/2342/20 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/89569920) позивачем було заявлено вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 234 025,75 грн. Позов вмотивовано невиплатою під час звільнення ОСОБА_1 з військової служби грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Відповідно до судового рішення від 11.11.2019 у справі №460/1767/19 ОСОБА_1 було нараховано та виплачено різницю зазначеної грошової компенсацію в сумі 10113,07 грн.

Також, в справі 460/3528/20 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/92685463) ОСОБА_1 заявлено вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 280043,75грн. з підстав невиплати йому під час звільнення індексації грошового забезпечення, що встановлено рішенням суду в справі № 460/3522/19, на виконання якого ОСОБА_1 було сплачено 6980,23грн

Окрім цього, в справі №460/18282/21 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/104175206) позивач просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 189817,98 грн. з огляду на здійснену 28.09.2021 на його користь, на виконання рішення в справі №460/9772/20 виплату в сумі 73 847,59 грн. (заборгованість з окремих видів грошового забезпечення, виплата яких під час проходження та звільнення з військової служби здійснювалася без урахування індексації).

Також, в справі №460/20763/23 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/116548709) ОСОБА_1 звернувся про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців в розмірі 66 582,72 грн (з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог) з підстав проведеної йому 23.08.2023 року, на виконання рішення суду в справі №460/19560/22, виплати недоплаченого грошового забезпечення, яке під час проходження та звільнення з військової служби виплачувалося без урахування індексації, в сумі 66 314,96 грн.

З судових рішень у вищезгаданих справах видно, що на користь ОСОБА_1 присуджено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 10 113,07 грн. в справі №460/2342/20; 3000 грн. в справі №460/3528/20; 73792,88 грн. в справі №460/18282/21; 54795,94 грн. в справі №460/20763/23.

Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом апеляційної інстанції здійснено перевірку висновків суду першої інстанції щодо відповідності дій відповідача вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, внаслідок чого суд апеляційної інстанції погоджується з такими та вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 117 КЗпП України в редакції до 19.07.2022 року було передбачено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу (в день звільнення) при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Разом з тим, положенням цієї ж статті КЗпП України, в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-ІХ (далі Закон №2352-ІХ), встановлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, позивач у своїй позовній заяві самостійно визначив період, за який він просить здійснити стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з 01.11.2023 по 30.04.2024 року.

Відтак, враховуючи, що визначення підстав та предмету позову законодавством покладено на позивача, з огляду на інші встановлені в даній справі обставини, зокрема, неодноразове звернення позивача із позовами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення цих сум за судовими рішеннями, з огляду на правову природу середнього заробітку за час затримки розрахунку як своєрідної штрафної санкції відносно роботодавця за неправомірні дії відносно працівника суд першої інстанції вірно в даній справі не вбачав необхідним вихід за межі позовних вимог, а відтак здійснив розгляд справи у відповідності до законодавства, в редакції чинній на момент подання позову та зазначеного у ньому періоді стягнення 01.11.2023 - 30.04.2024 року.

З огляду на викладене суд першої інстанції в даній справі, вірно не врахував висновки Верховного Суду в справі 420/11416/23, на які посилається позивач, щодо застосування норм ст. 117 КЗпП України в редакції до 19.07.2022 року та після цієї дати при вирішенні справ про стягнення середнього заробітку за час затримки під час звільнення, якщо така затримка охоплює періоди, відповідно, до та після 19.07.2022 року, оскільки самостійно визначений позивачем період стягнення повністю регулюється статтею 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-ІХ.

Стаття 117 КЗпП України в діючій редакції, на відміну від попередньої, обмежила стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні шістьма місяцями. При цьому вказаний обмежувальний строк застосовується до випадків коли спір вирішений на користь працівника як повністю так і частково.

Колегія суддів зазначає, що встановлення даного обмеження законодавцем має наслідком визначення меж суддівського розсуду під час розгляду справи в частині максимальної суми стягнення середнього заробітку, проте не позбавляє суд можливості застосовувати інші критерії для визначення справедливості стягненої суми як відносно працівника так і відносно роботодавця.

Проте, в межах даної справи не є необхідним дослідження та встановлення можливості або неможливості застосування судом при вирішенні спору про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.07.2022 критеріїв зменшення суми, що підлягає стягненню виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності.

Колегія суддів зазначає, що індексація є складовою грошового забезпечення, і як вбачається таку індексацію позивачем отримано внаслідок прийнятих на його користь судових рішень. Також відповідно до інших судових рішень ОСОБА_1 присуджувалася та ним отримувалася компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, розрахована щоразу виходячи з суми та періоду заборгованості.

Проте, середній заробіток, вказаний в ст. 117 КЗпП України як одиниця виміру відповідальності роботодавця та компенсації майнових прав працівника, є сталою величиною, розмір якого визначається виходячи з грошового забезпечення, яке в дійсності виплачувалося в даному випадку ОСОБА_1 за липень-серпень 2017 року.

Вирішуючи справу по суті спору колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що ОСОБА_1 вже використав своє право на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, але не більше як за шість місяців поданням та вирішенням на його користь позову в справі №460/20763/23.

Так, як вбачається з постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.05.2024, в даній справі сума середнього заробітку, що підлягає до відшкодуванню, вирахувана шляхом множення середньоденного заробітку (302,74 грн.) на число календарних днів за період з 28.02.2023 по 28.08.2023 (181 день) та становить 54795,94 грн.

В даній справі позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні саме щодо несвоєчасної виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2016-2017 роки, грошової допомоги для оздоровлення, одноразової грошової допомоги, з врахуванням в складі грошового забезпечення, з якого вони обраховуються, сум індексації грошового забезпечення.

Однак, стаття 116 КЗпП України оперує поняттям всі суми, що належать працівнику, а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні. Проте ст. 117 КЗпП України не передбачає виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні окремо по кожній із виплат, які належать працівнику на день звільнення.

Зважаючи на викладене колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що підприємство, установа, організація повинні одноразово виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, не залежно від кількості здійснених виплат, які виплачуються звільненому працівникові з затримкою.

Зважаючи на наведене, ОСОБА_1 вже використав своє право на стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні у вигляді шестимісячного середнього заробітку. Твердження позивача про відмінність періоду стягнення в справах 460/20763/23 і 460/4705/24 не має значення, оскільки вирішення спору в цих двох справах здійснювалося на підставі норм ст. 117 КЗпП України в редакції Закону України № 2352-ІХ, а буквальне тлумачення вказаної статті свідчить, що обмеження стягнення шестимісячним середнім заробітком не залежить від періоду та/або суми заборгованості, а також випадків якщо така заборгованість стягується частинами.

Відтак, з урахуванням встановлених обставин, оцінюючи надані сторонами у справі докази у сукупності, апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 18 липня 2024 року у справі №460/4705/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя С. П. Нос
судді Р. В. Кухтей
В. В. Гуляк