Справа № 300/5485/24
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2025-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2025 рокуЛьвівСправа № 300/5485/24 пров. № А/857/23355/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Коваля Р.Й., Гуляка В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2024 року (судді Кафарського В.В., ухвалене у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження у м. Івано-Франківськ) у справі №300/5485/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним і скасування рішення, а також зобов`язання до вчинення дій,-

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Хомич І.О., в інтересах ОСОБА_1 12.07.2024 звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 20.06.2024 №70 щодо відмови позивачу в призначені та виплаті пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні за 2021-2023 роки, з якої сплачені страхові внески, що передували року звернення за призначенням пенсії, починаючи з 13.06.2024, зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити призначення та виплату позивачу пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні за 2021-2023 роки, з якої сплачені страхові внески, що передували року звернення за призначенням пенсії, починаючи з 13.06.2024.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням адвокат Хомич Іван Олександрович в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов. Вказує серед іншого, що у випадку із заявою позивача мало місце призначення іншої пенсії за іншим законом, а тому має враховуватись показник середньої заробітної плати за три календарні роки, що передують року призначення нового виду пенсії (пенсії за віком). Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 17.04.2018 у справі № 348/2271/16-а, від 13.02.2019 у справі № 334/917/17, від 23.10.2020 у справі №528/196/17, від 17.06.2021 у справі № 336/7438/16-а. Отже, згідно з матеріалами справи позивачу було призначено пенсію на пільгових умовах за списком № 2 відповідно до статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі Закон № 1788-ХІІ), який передбачає інші підстави та порядок призначення пенсії, а відтак за призначенням пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV) позивач звернувся 13.06.2024 вперше, раніше він не скористався своїм правом на призначення пенсії за віком (на загальних умовах) відповідно до положень Закону № 1058-IV, а чинне законодавство не обмежує його в цьому праві. Натомість, відмовляючи в позові, суд першої інстанції дійшов висновку, що пенсія за списком № 2 згідно із Законом № 1788-ХІІ та пенсія за віком (на загальних умовах) за Законом № 1058-IV це один і той же вид пенсії. Однакове найменування видів пенсії не може бути критерієм для їх ототожнення, якщо їх призначення регулюється різними законами. Суд першої інстанції на обґрунтування своєї позиції, що це один і той самий вид пенсії, вказав на те, що пенсія за віком на загальних підставах (Закон № 1058-IV) і пенсія за віком на пільгових умовах (Закон № 1788-ХІІ) розраховуються однаково згідно з приписами Закону № 1058-IV. У цьому контексті варто звернути увагу на те, що пенсія за вислугу років за Законом № 1788-ХІІ (для робітників локомотивних бригад, суден, працівників експедицій, освіти, охорони здоров`я, спортсменам, артистам) розраховується, так само як і пенсія за віком, відповідно до положень Закону № 1058-IV. При цьому Верховний Суд у своїх постановах дійшов висновку, що при переході з пенсії за вислугу років (Закон № 1788-ХІІ) на пенсію за віком (Закон № 1058-IV) застосовується показник середньої заробітної плати за три календарні роки, що передують року призначення нового виду пенсії згідно з приписами Закону № 1058-IV (постанова від 06.03.2018 у справі № 185/1474/17, від 02.04.2019 у справі № 495/620/17, від 10.04.2019 у справі № 211/1898/17, від 15.05.2019 у справі № 504/503/17, постанова Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 876/5312/17. З урахуванням цього робітники локомотивних бригад, суден, працівники експедицій, освіти, охорони здоров`я, спортсмени та артисти знаходяться у привілейованому становищі, аніж працівники на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 2 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 при наданні їм права на призначення пенсії за Законом № 1058-IV. На думку позивача, суд першої інстанції здійснив дискримінацію, відмовивши йому у праві на отримання пенсії за Законом № 1058-IV з урахуванням правильного показника заробітної плати, що являється неприпустимим. Обраний особою, яка досягла пенсійного віку, вид пенсії може зумовлювати різницю у підходах до визначення її правового статусу лише у межах питань призначення і виплати відповідного виду пенсії. Частинами 1 та 2 статті 24 Конституції України визначено загальний стандарт рівності та заборони дискримінації, що є важливим елементом забезпечення верховенства права. Так, цими нормами визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. За практикою Європейського суду з прав людини дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (див. рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства», заява № 36042/97). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю (див. рішення у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» від 21.02.1997) (пунктами 48-49 рішення у справі «Пічкур проти України» від 07.11.2013, заява № 10441/06). Аналогічний підхід у своїх рішеннях використовує і Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У противному разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац 7 пункту 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 07.07.2004 № 14-рп/2004). Згідно з частиною 1 статтею 13 Закону № 1788-ХІІ на пільгових умовах та підстави набуття такого права, положеннями якої, зокрема, передбачено, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах. Саме такий вид пенсії був призначений позивачу. Поруч з цим, статтею 55 Закону № 1788-ХІІ передбачено призначення пенсій окремим категоріям осіб, які мають право на пенсію за вислугу років (на пільгових умовах), зокрема, до цієї категорії осіб належать: робітники локомотивних бригад, суден, працівники експедицій, освіти, охорони здоров`я, спортсмени, артисти та інші категорії осіб. При цьому особи, які вийшли на пенсію за вислугу років, при досягненні 60-річного віку та маючи відповідний обсяг страхового стажу, мають право на призначення пенсії за віком на загальних умовах згідно із Законом № 1058-IV із застосуванням середнього показника заробітної плати за останні три роки, які передують року призначення пенсії за Законом № 1058-IV. Також посилається на постанови Верховного Суду від 17.06.2021 у справі № 336/7438/16-а, від 06.03.2018 у справі № 185/1474/17, від 02.04.2019 у справі № 495/620/17, від 10.04.2019 у справі № 211/1898/17, від 15.05.2019 у справі № 504/503/17, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31.10.2018 у справі № 876/5312/17. Звертає увагу і на практику апеляційних судів у цій категорії справ, зокрема у постановах Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12.01.2022 у справі № 120/2712/21-а, Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.07.2023 у справі № 500/696/23, Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.11.2023 у справі № 500/3906/23, Восьмого апеляційного адміністративного від 21.11.2023 у справі № 500/1882/23, Другого апеляційного адміністративного суду від 01.12.2023 у справі № 440/2799/23, Сьомого апеляційного адміністративного суду від 16.01.2024 у справі № 120/5508/23, Сьомого апеляційного адміністративного суду від 20.02.2024 у справі № 600/2435/23-а, Третього апеляційного адміністративного суду від 18.04.2024 у справі № 160/25632/23, Третього апеляційного адміністративного суду від 25.04.2024 у справі № 160/23485/23, Третього апеляційного адміністративного суду від 25.04.2024 у справі № 280/7339/23, Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2024 у справі № 120/15418/23, Другого апеляційного адміністративного суду від 10.06.2024 у справі № 480/13661/23.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Згідно статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалами Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.10.2024 призначено апеляційний розгляд в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 18.07.2013 призначено пенсію за віком на пільгових умовах по Списку №2 відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що підтверджується копією протоколу від 28.02.2024 (а.с. 13, 44).

13.06.2024 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою щодо перерахунку пенсії за віком на загальних підставах відповідно до ст. 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування із застосуванням показника середньої заробітної плати по Україні за 2021-2023 роки (а.с. 47-49).

Вказана заява розглянута за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області. Так, рішенням відділу перерахунків пенсій №1 Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 20.06.2024 №70 відмовлено позивачу у переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у зв`язку з відсутністю підстав.

Позивач, вважаючи протиправним рішення, звернувся через свого представника до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем правомірно не застосовано розмір середньої заробітної плати (доходу) в Україні за 2021-2023 роки.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 1 Закону №1058-ІV визначено, що пенсійні виплати - грошові виплати в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, що здійснюються у вигляді пенсії, довічної пенсії або одноразової виплати; пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом; пенсіонер - особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.

Положеннями статті 9 Закону №1058-ІV встановлено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до статті 10 Закону №1058-ІV, особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Особі, яка має право на довічну пенсію, призначається один з видів довічної пенсії за її вибором.

Отже, Законом № 1058-IV передбачено чіткий перелік видів пенсії, які призначаються за цим законом, а також визначено право вибору виду пенсії.

Згідно з частиною 1 статті 40 Закону №1058-ІV для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.

Відповідно до частини 2 статті 40 Закону №1058-ІV заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається за формулою: Зп = Зс х (Ск : К), де: Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, у гривнях; Зс - середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії. Порядок визначення показників зазначеної заробітної плати затверджується Пенсійним фондом України за погодженням з центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної фінансової політики, державної політики у сферах економічного розвитку, статистики.

В силу вимог частини 2 статті 45 Закону №1058-ІV пенсія призначається довічно або на період, протягом якого пенсіонер має право на виплату пенсії відповідно до цього Закону.

Частиною 3 статті 45 Закону №1058-ІV встановлено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.

Якщо особа після призначення пенсії по інвалідності продовжувала працювати і набула не менш як 24 місяці страхового стажу після призначення пенсії (попереднього перерахунку пенсії без урахування перерахунку, передбаченого абзацом п`ятим частини четвертої статті 42 цього Закону) незалежно від перерв у роботі, під час переведення вперше з пенсії по інвалідності на пенсію за віком застосовується середня заробітна плата (дохід), визначена (визначений) частиною другою статті 40 цього Закону для призначення пенсії.

З огляду на вказані норми законодавства, частиною 3 статті 45 Закону №1058-ІV установлюється порядок переведення з одного виду пенсії, призначеної саме за цим Законом, на інший. Отже, показник середньої заробітної плати при переведенні на інший вид пенсії має бути незмінним, тобто таким, яким він був на час призначення пенсії, передбаченої Законом №1058-ІV.

У випадку переведення на інший вид пенсії за іншим законом, має враховуватись показник середньої заробітної плати за три календарні роки, що передують року призначення нового виду пенсії.

Судом на підставі матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 призначено пенсію з 18.07.2013 по віку на пільгових умовах по Списку №2, через що останній фактично звернувся 13.06.2024 до пенсійного органу із заявою про призначення йому того самого виду пенсії (пенсії за віком), яка вже була йому призначена в 2013 році.

Як наслідок, пенсія позивачу не може бути призначена повторно на підставі положень статті 40 Закону №1058-IV із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за три календарні роки, що передували року звернення із заявою за призначенням пенсії за віком, оскільки стаття 13 Закону № 1788-ХІІ для відповідних категорій осіб передбачено не окремий вид пенсійного забезпечення, а пільгові умови надання пенсій за віком, які полягають у зменшенні пенсійного віку.

У випадку задоволення заяви позивача про переведення (призначення) його на пенсію за віком на загальних підставах, буде відсутнє переведення з одного виду пенсії на інший, оскільки пенсія за віком на пільгових умовах, призначена йому відповідно до Закону №1058-IV або Закону № 1788-ХІІ є різновидом пенсії за віком зі зменшенням загального пенсійного віку, що унеможливлює призначення позивачу пенсії за віком на загальних підставах повторно у зв`язку з досягненням загального пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

З огляду на викладене, заява позивача до пенсійного органу стосувалась призначення того ж виду пенсії (пенсії за віком), що призначена йому у 2013 році, а тому такий самий вид пенсії не може бути призначений повторно на підставі положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та, відповідно, не може бути застосований при обчисленні пенсії показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за три останні роки.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17.05.2021 у справі №185/1473/17, від 30.11.2023 у справі № 580/3792/23, від 18.06.2024 у справі №280/4122/23, які в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України враховуються апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

Доводи скаржника про те, що оскаржуване рішення ухвалене без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 17.04.2018 у справі № 348/2271/16-а, від 13.02.2019 у справі № 334/917/17, від 23.10.2020 у справі №528/196/17, від 06.03.2018 у справі № 185/1474/17, від 02.04.2019 у справі № 495/620/17, від 10.04.2019 у справі № 211/1898/17, від 15.05.2019 у справі № 504/503/17, від 31.10.2018 у справі № 876/5312/17 та інші є необґрунтованими, оскільки суд апеляційної інстанції враховує висновки Верховного Суду, сформульовані у постановах від 15.05.2020 у справі №334/13/16-а, від 17.05.2021 у справі №185/1473/17, від 30.11.2023 у справі №580/3792/23, від 18.06.2024 у справі №280/4122/23, в яких суди дійшли висновку, що заява позивача фактично стосувалась призначення йому того самого виду пенсії (пенсії за віком), яка вже була призначена раніше, відповідно до Закону №1788-XII, і тому пенсія за віком не може бути призначена повторно відповідно до положень Закону №1058-ІV, з урахуванням положень статті 40 цього Закону із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за попередні три роки.

Ці висновки узгоджуються із висновками Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду, сформульованими у постанові від 22.10.2024 у справі №300/5450/23

У постанові судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 22.10.2024 у справі № 300/5450/23 Суд дійшов висновку, що викладені у раніше ухвалених постановах Верховного Суду від 17.06.2021 у справі №336/7438/16-а, від 13.02.2019 у справі №334/917/17 та інших правові висновки про наявність у осіб, яким призначалась пенсія за віком на пільгових умовах відповідно до статті 13 Закону 1788-XII, права на призначення пенсії за віком на загальних підставах (після досягнення пенсійного віку) відповідно до Закону №1058-ІV із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за три календарні роки, що передують зверненню за призначенням пенсії, є такими, що не ґрунтуються на правильному правозастосуванні.

У зв`язку з наведеним, судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду відступила від таких висновків та сформувала такі: « 1) статтею 13 Закону 1788-XII для відповідних категорій осіб передбачено не окремий вид пенсійного забезпечення, а пільгові умови для призначення пенсії за віком, які полягають у зменшенні пенсійного віку; 2) пільгова пенсія за віком, призначена з урахуванням положень Закону 1788-XII, призначається та виплачується в порядку та на умовах, що визначені Законом №1058-IV, а тому особи, які отримують таку пенсію, не мають права на перехід на пенсію за віком на загальних підставах відповідно до Закону №1058-IV після досягнення ними пенсійного віку».

Щодо доводів апелянта про її дискримінацію, то колегія суддів зазначає, що відповідно до частин 1 та 2 статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

За практикою Європейського суду з прав людини дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (див. рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства», заява № 36042/97). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю (див. рішення від 21 лютого 1997 року у справі «Ван Раалте проти Нідерландів») (пункти 48-49 рішення від 07 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України», заява № 10441/06).

Аналогічний підхід у своїх рішеннях застосовує й Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У протилежному випадку встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац 7 пункту 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004).

Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про засади запобігання і протидії дискримінації в Україні» від 06 вересня 2012 року №5207-VI прямою дискримінацією є ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Таке поводження за змістом пункту 2 частини першої статті 1 цього ж Закону може полягати, в тому числі, в обмеженні у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами у будь-якій формі.

Відповідно до статті 24 Конституції України, ст.ст. 2, 7 Загальної декларації прав людини, ст.ст. 2, 26 Міжнародного пакту про громадські та політичні права, статті 2 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст. 1, ст. 14 Протокол № 12 до Конвенції) необхідною підставою для встановлення факту дискримінації є обумовленість відмінного ставлення за певними ознаками.

Отже, факт дискримінації може бути встановлений лише у випадку, коли розрізнення у ставленні до особи вмотивоване притаманною їй певною персональною ознакою, однак як встановлено судом на підставі матеріалів справи жодних обставин на підтвердження проявів дискримінації у ставленні до позивача не встановлено.

Крім того, частиною 2 статті 42 Закону № 1058-IV з метою збільшення розміру пенсій передбачено проведення індексації. Для забезпечення індексації пенсії щороку з 1 березня проводиться перерахунок раніше призначених пенсій шляхом збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії.

Щодо посилання апелянта на правові позиції судів апеляційної інстанцій такі є безпідставними, оскільки суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а не в постановах суду апеляційної інстанцій.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи з системного аналізу норм чинного законодавства України та обставин справи, висновків Верховного Суду, колегія суддів дійшла до висновку, що апелянтом не подано обґрунтованих доводів на спростування зазначеного судом, а тому мотивація, яка наведена у апеляційній скарзі, не дає адміністративному суду апеляційної інстанції підстави для постановлення висновків, які спростовують позицію суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги апеляційний суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Підстави для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України відсутні.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2024 року у справі №300/5485/24 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді Р.Й. Коваль

В.В. Гуляк

Повний текст постанови складено 13.01.2025