Справа № 120/8554/24
Суддя: Бошкова Юлія Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

13 січня 2025 р. Справа № 120/8554/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Бошкової Ю.М., розглянувши у письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач 1), військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач 2) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 2018 року і по теперішній час він є членом релігійної громади « ІНФОРМАЦІЯ_2 », яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з тим, 16.05.2024 року позивача примусово мобілізовано у віці 23 років ІНФОРМАЦІЯ_3 та направлено нести службу до військової частини НОМЕР_1 , не зважаючи на те, що відповідача 1 повідомлено, що ОСОБА_2 раніше не проходив військову службу, йому лише 23 роки та те, що віра йому не дозволяє проходити військову службу.

На підставі цього, 21.05.2024 позивач звернувся до Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону про неправомірні дії ІНФОРМАЦІЯ_4 , та просив звільнити його з військової частини НОМЕР_1 , так, як є віруючою людиною зауважив, що має право на альтернативну (невійськову) службу, однак таку заяву доручено розглянути ІНФОРМАЦІЯ_5 .

В подальшому, 10.06.2024 позивач звернувся з рапортами на ім`я командира роти військової частини НОМЕР_1 , а також 18.06.2024 позивач звернувся на ім`я ТВО командира навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 , у яких просив замінити йому військову службу на невійськову (альтернативну) службу на час мобілізації. Однак, відповіді на подані рапорти не отримав.

При цьому, за результатом розгляду заяви позивача від 21.05.2024 ІНФОРМАЦІЯ_6 надано відповідь за № 952/11/7479 від 12.06.2024 про відмову у заміні проходження ним невійськової (альтернативної) служби під час мобілізації.

Ухвалою суду від 05.07.2024 позовну заяву залишено без руху з підстав недоплати судового збору та не відповідності прохальної частини.

На виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху, 15.07.2024 представником позивача до суду надано заяву про усунення недоліків.

Ухвалою від 22.07.2024 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

08.08.2024 ІНФОРМАЦІЯ_6 до суду подано відзив на адміністративний позов, яким заперечує заявлені позовні вимоги. З приводу віку позивача, відповідач 1 зазначає, що за результатом медичного огляду позаштатною постійно діючою ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_4 позивача визнано придатним до військової служби та постановлено на військовий облік військовозобов`язаних.

Відповідно до ч. 9 ст. 1 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» щодо військового обов?язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники - особи, приписані до призовних дільниць;

військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; - військовозобов?язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; - резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.

Відповідно до вищевказаних категорій на час призову на військову службу позивач відносився до категорії військовозобов?язаного.

При цьому, відповідно до ч. 1, 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» призов військовозобов?язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов?язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації.

Стосовно інформації, про те, що релігійні переконання позивача зобов`язують його не приймати присяги та не використовувати зброю, відповідач 1 повідомив, що відповідно до ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачений вичерпний перелік підстав, які унеможливлюють призов на військову службу під час мобілізації. Належність до релігійних організацій, віросповідання яких не допускає носіння зброї, не входить до переліку підстав для відстрочки від призову на військову службу за призовом під час мобілізації.

Крім того, зауважує, що ст. 37 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитись від виконання законів за мотивами релігійних переконань.

Проходження альтернативної невійськової служби на заміну виконання військового обов`язку за призовом під час мобілізації законодавством України, коли в країні введено воєнний стан не передбачено. З підстав зазначеного просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

13.08.2024 представником позивача до суду подано відповідь на відзив на адміністративний позов, у якій зауважує, що позивач не ставить під сумнів призов під час мобілізації у віці 25 років, а лише просить визнати його право на альтернативну (невійськову) службу. Разом з тим, просить суд прийняти до уваги, що нормами п. 4 ст. 1 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» зазначено, що громадяни України мають право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою згідно з Конституцією України та ЗУ «Про альтернативну (невійськову) службу». При цьому, не конкретизується, що заміна цього обов`язку повинна проводитись тільки у мирний час. З чого слідує, що така замінна може проводитись і під час воєнного стану. З підстав чого позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою від 22.10.2024 у військової частини НОМЕР_1 витребувано додаткові докази, а саме: - докази отримання рапорту ОСОБА_1 від 10.06.2024; - докази надання відповіді щодо розгляду рапорту ОСОБА_1 від 10.06.2024.

Ухвалою від 04.12.2024 повторно витребувано у військової частини НОМЕР_1 вищезазначені докази.

30.12.2024 військова частина НОМЕР_1 подала до суду відзив на адміністративний позов, у якому зазначила, що з рапортами позивач на адресу військової частини не звертався, а тому відповідь на них надана не була.

Розглянувши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_7 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорта громадянина України № НОМЕР_2 .

Позивач з 12.08.2020 перебуває на військову обліку, як військовозобов`язаний у ІНФОРМАЦІЯ_8 ( АДРЕСА_2 ).

15.05.2024 позивача затримано працівниками прикордонної служби поблизу АДРЕСА_3 .

16.05.2024 працівниками прикордонної служби ОСОБА_1 доставлено до ІНФОРМАЦІЯ_4 для уточнення військово-облікових даних. Після уточнення військово облікових даних, позивача направлено на проходження медичного огляду для встановлення проходження ступеню придатності до військової служби за призовом під час мобілізації.

За результатом медичного огляду позаштатною постійно діючою військово-лікарською комісією ІНФОРМАЦІЯ_4 визнано позивача придатним до військової служби за призовом під час мобілізації.

Враховуючи, що позивача визнано придатним до військової служби, останнього призвано на військову службу за призовом під час мобілізації та направлений до військової частини НОМЕР_1 . Зазначені відомості підтверджуються матеріалами справи та не заперечуються сторонами.

Не погоджуючись із зазначеними діями відповідачів, позивач 21.05.2024 звернувся із заявою до Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону про неправомірні дії ІНФОРМАЦІЯ_4 , та просив звільнити його з військової частини НОМЕР_1 , оскільки є віруючою людиною тому, має право на альтернативну (невійськову) службу.

10.06.2021 позивач також звернувся з рапортом на ім`я командира роти військової частини НОМЕР_1 , у якому просив звільнити його з військової служби.

Не отримавши відповіді на поданий рапорт від 10.06.2021, позивач повторно звернувся з рапортом від 18.06.2024 на ім`я ТВО командира начальника батальйону військової частини НОМЕР_1 , у якому просив замінити виконання військового обов`язку під час мобілізації в умовах воєнного стану альтернативною (невійськовою) службою.

Відповіді на поданий рапорт позивач також не отримав.

12.06.2024 за № 952/11/7479 ІНФОРМАЦІЯ_9 надано відповідь на перенаправлене за дорученням Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону звернення від 21.05.2024, якою повідомлено позивача, що ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачений вичерпний перелік підстав, які унеможливлюють призов на військову службу під час мобілізації. Належність до релігійних організацій, віросповідання яких не допускає носіння зброї, не входить до переліку підстав для відстрочки від призову на військову службу за призовом під час мобілізації. При цьому, жодних документів, що підтверджують належність позивача до релігійних організацій в ІНФОРМАЦІЯ_3 при призові на військову службу, останнім надано не було.

Крім того зазначено, відповідно до статті 35 Конституції України ніхто не може бути увільнений від своїх обов?язків перед державою або відмовитись від виконання законів за мотивами релігійних переконань.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з наступного.

Положеннями статті 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права та свободи від порушень і протиправних посягань.

За приписами статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до статті 35 Конституції України кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність.

Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей.

Церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави, а школа - від церкви. Жодна релігія не може бути визнана державою як обов`язкова.

Ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Положення статті 35 Основного закону України кореспондуються з положеннями статті 9 «Свобода думки, совісті і релігії» Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Так, відповідно до статті 9 Конвенції кожен має право на свободу думки, совісті і релігії; це право включає свободу сповідувати свою релігію або переконання; передбачено, що кожен має право на свободу думки, совісті і релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

Зі змісту статті 9 Конвенції випливає, що свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає обмеженням, лише встановленим законом, і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

За приписами статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Відповідно до статті 106 Конституції України, Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

У подальшому воєнний стан неодноразово продовжувався і триває дотепер.

Указом Президента України від 24.02.2022 №65/2022 "Про загальну мобілізацію", затвердженим Законом України від 03.03.2022 №2105-IX, оголошено проведення загальної мобілізації. Згідно з цим Указом, призову на військову службу за мобілізацією підлягають військовозобов`язані та резервісти.

У відповідності з ч. 1 ст. 1 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (надалі - Закон №2232-ХІІ), захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону №2232-ХІІ, військовий обов`язок включає, зокрема, проходження військової служби.

Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону №2232-ХІІ, військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Статтею 3 Закону №2232-ХІІ передбачено, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону №2232-ХІІ на строкову військову службу призиваються придатні для цього за станом здоров`я громадяни України чоловічої статі, яким до дня відправлення у військові частини виповнилося 18 років, та старші особи, які не досягли 25-річного віку і не мають права на звільнення або відстрочку від призову на строкову військову службу (далі - громадяни призовного віку).

Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-ХІІ (далі - Закон №3543-ХІІ) встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Так, мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (ст. 1 Закону №3543-ХІІ).

Відповідно до частини восьмої статті 4 Закону №3543-ХІІ з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

На час особливого періоду дія будь-яких прийнятих до настання цього періоду нормативно-правових актів, що передбачають скорочення чисельності, обмеження комплектування або фінансування Збройних Сил України, інших військових формувань чи правоохоронних органів спеціального призначення, зупиняється.

Статтею 23 Закону №3543-ХІІ встановлено перелік військовозобов`язаних, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, де зазначено інші військовозобов`язані або окремі категорії громадян у передбачених законом випадках.

Так, з матеріалів справи встановлено, що позивач є членом релігійної громади «Менонітська Братська Церква». Водночас позивач зазначає, що вказане віросповідання та належність до даної релігійної організації не допускає користування зброєю у жодному вигляді та суперечить його релігійним переконанням, а тому він не підлягає призову на військову службу під час мобілізації та має право на заміну військової служби альтернативною.

Надаючи оцінку зазначеним вище доводам, суд зазначає, що статтею 1 Закону №2232-ХІІ визначено, що громадяни України мають право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою згідно з Конституцією України та Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу».

Організаційно-правові засади альтернативної (невійськової) служби (далі - альтернативна служба), якою відповідно до Конституції України має бути замінене виконання військового обов`язку, якщо його виконання суперечить релігійним переконанням громадянина, визначені Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» від 12.12.1991 №1975-ХІІ (далі - Закон №1975-ХІІ).

Відповідно до статті 1 Закону №1975-ХІІ альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.

За правилами статті 2 Закону №1975-ХІІ право на альтернативну службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно з законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

Частиною 1 статті 4 Закону №1975-ХІІ визначено, що на альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідні рішення.

Не підлягають направленню на альтернативну службу громадяни: звільнені відповідно до законодавства від призову на строкову військову службу; яким відповідно до законодавства надано відстрочку від призову на строкову військову службу (на строк дії відстрочки) (частина друга статті 4 Закону №1975-ХІІ).

Відповідно до статті 5 Закону №1975-ХІІ альтернативну службу громадяни проходять на підприємствах, в установах, організаціях, що перебувають у державній, комунальній власності або переважна частка у статутному фонді яких є в державній або комунальній власності, діяльність яких у першу чергу пов`язана із соціальним захистом населення, охороною здоров`я, захистом довкілля, будівництвом, житлово-комунальним та сільським господарством, а також у патронажній службі в організаціях Товариства Червоного Хреста України.

Види діяльності, якими можуть займатися громадяни, які проходять альтернативну службу, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №2066 від 10.11.1999 затверджено Положення про порядок проходження альтернативної (невійськової) служби та перелік релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю (далі - Положення №2066).

Відповідно до пунктів 2, 3 Положення №2066 громадяни України мають право на альтернативну службу, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і якщо вони належать до діючих відповідно до законодавства релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю. Перелік таких релігійних організацій затверджується Кабінетом Міністрів України. Цим правом користуються громадяни, які належать до зазначених релігійних організацій, що діють як із зареєстрованим статутом, так і без його реєстрації.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть бути встановлені окремі обмеження цього права із зазначенням строку їх дії.

На альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідне рішення місцевою держадміністрацією.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 за результатами медичного огляду позаштатною постійно діючою військово-лікарською комісією ІНФОРМАЦІЯ_4 визнаний придатним до військової служби та постановлений на військовий облік військовозобов`язаних.

Як наголошує позивач, як на підставу звільнення від військової служби, посилається на положення Закону України від 12.12.1991 № 1975-XII «Про альтернативну (невійськову) службу», яким унормовано правові підстави та порядок заміни військової служби альтернативною (невійськовою).

За змістом ч. 1 ст. 1 Закону від 12.12.1991 № 1975-XII альтернативна служба запроваджується замість проходження строкової військової служби на яку призивають громадян зазначених у ст. 15 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок та військову службу» (далі - Закон № 2232-XII), віком 18-25 років. Разом з тим, можливості заміни в означений спосіб військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період Закон не передбачає.

Міжнародний пакт про громадянські і політичні права гарантує кожній людині право на свободу думки, совісті та релігії. Це право включає свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір і свободу сповідувати свою релігію та переконання як одноосібно, так і спільно з іншими, публічно чи приватно, у відправленні культу, виконанні релігійних та ритуальних обрядів та вчень. Відступ від положень Пакту не допускається навіть під час надзвичайного становища в державі, при якому життя нації перебуває під загрозою.

Статтею 9 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики та ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

Свобода сповідувати свою релігію або переконання відповідно до положень ч. 2 цієї статті підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними у демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Таким чином, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним і може бути обмежене за таких умов, як: законність; легітимна мета - інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав і свобод інших осіб; пропорційність, що окреслює межі правомірного втручання у право і дозволяє здійснення його лише в тій мірі, в якій це необхідно для досягнення зазначених законних цілей.

Ані положення Пакту, ані положення Конвенції прямо не передбачають права людини відмовитися від виконання військового обов`язку з міркувань совісті, у тому числі з мотивів релігійних переконань, і не унормовують порядок його реалізації.

Також суд зазначає, що Законом №3543-ХІІ не передбачено надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації віруючим громадянам, які перебувають на військовому обліку військовозобов`язаних та не визначено порядок проходження альтернативної (невійськової) служби в умовах воєнного стану.

Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу», також не визначено порядок направлення та проходження служби під час мобілізації в умовах воєнного або надзвичайного станів віруючих громадян.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові №9902/64/23 від 25.09.2023, які, у відповідності до частини п`ятої статті 242 КАС України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Звернення позивача з позовом до суду обумовлене його не бажанням проходити військову службу під час мобілізації через особисті релігійні переконання. Однак, після набуття ним статусу військовослужбовця Збройних Сил України правовідносини щодо проходження військової служби можуть бути припинені лише шляхом звільнення з військової служби, підстави та порядок якого визначені Законом № 2232-XII та Положенням № 1153/2008.

Таким чином, жодні релігійні переконання не можуть бути підставою для ухилення громадянина України, визнаного придатним до військової служби, від мобілізації з метою виконання свого конституційного обов`язку із захисту територіальної цілісності та суверенітету держави від військової агресії з боку іноземної країни.

Тому, підстави для задоволення позовних вимог, в частині визнання незаконним і протиправним заперечення (не визнання) ІНФОРМАЦІЯ_10 права на альтернативну (невійськову) службу в силу релігійних переконань та відмову у наданні альтернативної (невійськової) служби в період мобілізації і дії воєнного стану, відсутні.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 , то суд зазначає наступне.

Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначений у Положенні про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджений Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008).

Згідно з абзацом 2 пункту 12 Положення №1153/2008 право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Військовослужбовці звільняються з посад та зараховуються в розпорядження посадових осіб наказами командирів (начальників), які мають право призначення на ці посади.

Згідно із пунктом 260 Положення №1153/2008 під час дії особливого періоду військовослужбовці звільняються з військової служби з підстав, визначених статтею 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", та з урахуванням особливостей, передбачених статтею 26-2 названого Закону.

Порядок звільнення врегульований пунктами 233-243 Положення №1153/2008.

Так, пунктом 233 Положення №1153/2008 закріплено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Суд відмічає, що подання рапорту "по команді" означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті. Лише у разі неприйняття, нерозгляду чи незадоволення рапорту, він подається непрямому, старшому командиру із поясненням причин такої подачі. І так до посадової особи, яка наділена правом звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів.

Статтею 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року №548-ХІV унормовано, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

При цьому, відповідно до пункту 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 31 січня 2024 року №40 (далі - Інструкція) визначено, що рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Відповідно до абзацу 2 пункту 14.10 розділу XIV «Особливості проходження військової служби, служби в резерві та виконання військового обов`язку в запасі в особливий період» Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170 (далі - Інструкція №170), звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Згідно із абзацом 13 пункту 14.10 розділу XIV Інструкції №170 документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

Позивач зазначає, що ним 10.06.2024 подано рапорт на ім`я командира роти військової частини НОМЕР_1 та 18.06.2024 подано рапорт на ім`я ТВО командира навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_3 відповідно, в яких просив замінити виконання військового обов`язку під час мобілізації в умовах воєнного стану альтернативною (невійськовою) службою.

Також на виконання вимог ухвали суду про витребування доказів від 04.12.2024, військовою частиною НОМЕР_1 повідомлено, що рапорти ОСОБА_1 від 10.06.2024 та 18.06.2024 до командування військової частини не надходили, а відтак в службовому діловодстві не реєструвалися, тому у зв`язку з відсутністю вказаних рапортів неможливо надати на них відповідь за наслідками їх розгляду.

Так, суд звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів направлення та вручення відповідачу 2 ані рапорту від 10.06.2024, ані рапорту від 18.06.2024.

У свою чергу, позивачем надано до суду копії вказаних рапортів, однак матеріалами справи не підтверджено їх направлення та вручення військовій частині.

З огляду на встановлені обставини справи та правовідносини, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовну.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу норм чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідачі, як суб`єкти владних повноважень, діяли у межах наданих повноважень та довели правомірність своїх дій, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до положень статті 139 КАС України судові витрати стягненню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 )

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_10 ( АДРЕСА_5 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 )

Рішення суду сформовано: 13.01.2025.

Суддя Бошкова Юлія Миколаївна