Справа № 300/7663/24
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2025-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2025 рокуЛьвівСправа № 300/7663/24 пров. № А/857/28012/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Курильця А.Р., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2024 року про повернення позовної заяви (головуючий суддя Кафарський В.В, м. Івано-Франківськ) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа Міністерство юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третьої особи - Міністерство юстиції України, в якому просила:

визнати протиправною бездіяльність Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо ненарахування та невиплати їй заробітної плати за період її перебування на посаді першого заступника начальника Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області з 29.10.2021 по 02.01.2023;

зобов`язати нарахувати та виплатити їй заробітну плату за період її перебування на посаді першого заступника начальника Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області з 29.10.2021 по 02.01.2023, виходячи з розміру середньої заробітної плати за аналогічною посадою державної служби категорії «Б» підкатегорії «Б1».

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до адміністративного суду - відмовлено. Визнано причини пропуску строку звернення до суду неповажними. Позовну заяву ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа Міністерство юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії повернуто позивачу з усіма доданими до неї матеріалами.

Не погодившись з таким судовим рішенням, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, просить ухвалу суду скасувати і направити справу для продовження її розгляду до суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі зазначає, що разом з позовною заявою було подано заяву від 07.10.2024 про поновлення строку звернення до суду.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2024 року у справі №300/7663/24 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.

Підставою для залишення позовної заяви без руху стало те, що ОСОБА_1 нібито пропустила тримісячний строк на звернення до суду, встановлений статтею 233 Кодексу законів про працю України для спорів, щодо стягнення заробітної плати.

17.10.2024 сторона позивачки подала до суду ще одну заяву про поновлення строку звернення до суду.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.10.2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку на звернення до суду від 17.10.2024 року відмовлено.

Причини пропуску строку звернення до суду визнано неповажними.

Позовну заяву з матеріалами, доданими до неї, повернуто ОСОБА_1 .

Однак, суд першої інстанції не дослідив, що відповідач протиправно не нараховував та не виплачував ОСОБА_1 заробітну плату в період з 29.10.2021 по 02.01.2023, що свідчить про наявність триваючого порушення законодавства про оплату праці впродовж всього цього періоду.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, тобто до змін, внесених згідно із Законом України № 2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законодавець в статті 233 КЗпП України, у редакції до внесення змін Законом України № 2352-IX, ніяким чином не пов`язував право працівника на звернення до суду із фактом його звільненням. Єдиною підставою для звернення до суду було порушення законодавства про оплату праці зі сторони роботодавця, незалежно від того, чи був працівник звільнений чи ні.

У постанові від 11.07.2024 у справі №990/156/23 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що норми статті 233 КЗпП України є нормою матеріального права, яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю. Вказана норма поширює свою дію на всіх працівників та службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну чи державну службу.

15 жовтня 2013 року Конституційний Суд України у справі №1-13/2013 надав офіційне тлумачення частини другої статті 233 КЗпП України у зв`язку з її непослідовним застосуванням судами та встановив, що ця стаття застосовується як до наявних, так і до оскаржуваних виплат, пов`язаних із заробітною платою.

Відповідно до ч. 1 статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Так, надаючи тлумачення статті 58 Конституції України у Рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України зазначив, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (абзаци перший і другий пункту 2 мотивувальної частини Рішення).

У постанові від 12.09.2024 у справі №380/6701/24 Верховний Суд, з огляду на згадані правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, дійшов до висновку про поширення дії статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01 липня 2022 року №2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності (тобто після 19 липня 2022 року).

Крім цього, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 липня 2024 року у справі № 990/156/23 зазначила, що щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період по 19 липня 2022 року застосуванню підлягає норма частини другої статті 233 КЗпП України у редакції до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, якою визначено, що особа (працівник, службовець) має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Вважає, що до спірних правовідносин у цій справі може бути застосований аналогічний підхід.

Отже, Кодекс законів про працю України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, якщо таке право працівника було порушене до 19 липня 2022 року.

Враховуючи вищевикладене, вважає, що строк звернення позивачки до суду із цією позовною заявою із позовною вимогою про зобов`язання нарахувати та виплатити заробітну плату за спірний період з 29.01.2021 по 18.07.2022 є необмеженим, оскільки це триваюче порушення законодавства про оплату праці виникло до внесення Законом України № 2352-IX змін до статті 233 КЗпП України.

Суд першої інстанції не врахував вищевикладені обставини, та дійшов що помилкового висновку про те, що ОСОБА_1 пропущено строк на звернення до суду.

Суд першої інстанції не врахував, що оскільки щодо частини спірного періоду невиплати заробітної плати (з 29.01.2021 по 18.07.2022) застосовується редакція статті 233 КЗпП до внесення змін Законом України № 2352-IX, яка передбачала відсутність обмежень будь-яким строком, позивачка не пропустила строк звернення до суду.

Крім того, суд першої інстанції не встановив, що позивачка після звільнення так і не отримала повідомлення про нараховані та виплачені їй суми, внаслідок чого не можливо встановити день, з якого розпочинається строк на звернення до суду.

Відповідно до ч. 2 статті 233 КЗпП України, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

В постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 та від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 висловлена правова позиція відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Отже, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Апелянт зазначає, що початок тримісячного строку на звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівнику при звільненні, законодавець пов`язує з єдиною конкретною підставою видачею працівнику письмового повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні.

Отже, першим днем, з якого починається передбачений в ч. 2 статті 233 КЗпП України тримісячний строк на звернення до суду, є день видачі вищезгаданого повідомлення, а не звільнення.

Оскільки позивачка так і не отримала повідомлення про нараховані та виплачені суми при її звільненні від роботодавця, вона звернулася із заявою від 28.06.2024 до Міністерства юстиції України та Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, яке є правонаступником ліквідованого Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області.

У заяві від 28.06.2024 позивачка вимагала здійснити нарахування та виплату належної їй заробітної плати за період з 29.10.2021 по 02.01.2023, здійснити виплату належних їй інших виплат у зв`язку з її звільненням, а також надати деталізований розрахунок кожного з виду виплат.

За результатами розгляду цієї заяви було надано відповідь Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 12.08.2024, якою повідомлено, що підстави для здійснення нарахування ОСОБА_1 за період з 29.10.2021 по 02.01.2023 та інших виплат, зазначених у заяві, відсутні.

Суд першої інстанції не врахував, що разом з відповіддю від 12.08.2024 позивачці так і не було надано письмове повідомлення про нараховані та виплачені їй суми при звільненні, що суперечить нормам КЗпП.

Відповідно, встановити день, з якого розпочинається тримісячний строк, передбачений в ч. 2 статті 233 КЗпП України, неможливо.

Отже, для такої категорії трудових спорів встановлено спеціальне правило обрахунку початку строку виникнення права на звернення до суду, відмінне від загального правила, за яким виникнення цього права повґязується з моментом, коли працівник отримав письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Оскільки ОСОБА_1 так і не отримала письмове повідомлення про нараховані та виплачені їй суми при звільненні, вона не пропустила тримісячний строк на звернення до суду, оскільки такий строк навіть не розпочинався.

Якщо взяти за початкову дату перебігу тримісячного строку дату відповіді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, а саме 12.08.2024, тримісячний строк на звернення до суду не може вважатися пропущеним, оскільки позовна заява подана до суду в межах цього строку, а саме 07.10.2024.

Згідно п. 3 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Таким чином, строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

У постанові Верховного Суду від 31.03.2021 у справі №240/12017/19 зазначено, що для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

У даному випадку предметом позову, є, зокрема, нарахування та виплата ОСОБА_1 заробітної плати за період її перебування на посаді першого заступника начальника Головного територіального управління юстиції в ІваноФранківській області з 29.10.2020 по 02.01.2023, виходячи з розміру середньої заробітної плати за аналогічною посадою державної служби категорії «Б» підкатегорії «Б1».

При цьому, суд зазначив, що заробітна плата є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про нарахування та виплату належної їй заробітної плати.

Оскільки з даним позовом позивач звернулася до суду 07.10.2024, то суд першої інстанції вважав, що вона подала позов з пропуском встановленого тримісячного строку на звернення до суду, бо на дату звернення позивача до суду стаття 233 КЗпП України вже діяла у редакції, викладеній згідно із Законом №2352-ІХ.

Проте, колегія суддів з такими доводами суду першої інстанції не погоджується з наступних міркувань.

Відповідно до частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Як уже згадувалось вище Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, частини перша і друга статті 233 Кодексу законів про працю України викладені у новій редакції, а саме:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до 19.07.2022 Кодекс законів про працю України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

При цьому, слід зауважити, що Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.

Так, Конституційний Суд України у Рішенні від 09.02.1999 № 1-рп/99, надаючи тлумачення статті 58 Конституції України, зазначив, що при регулюванні суспільних відносин застосовують три способи дії нормативно-правових актів: негайний (безпосередня дія), через перехідний період (ультраактивна форма), або через зворотну дію (ретроактивна форма). Принцип неприпустимості зворотної дії закріплений у частині першій статті 58, за яким закон діє з моменту набрання чинності і не застосовується до подій, що відбулися раніше. Винятки стосуються випадків, коли закон пом`якшує або скасовує відповідальність (абзац 3 пункту 2 Рішення від 09.02.1999, пункт 4 Рішення від 05.04.2001 № 3-рп/2001). Конституційний Суд також наголосив на важливості юридичної (правової) визначеності як ключової складової принципу верховенства права, який вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (абзац 6 підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 20.12.2017 № 2-р/2017). У Рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп від 05.04.2001 № 3-рп/2001 зроблено аналогічні висновки про те, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Відтак, з огляду на вище перелічені правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що нові зміни в законодавстві, які обмежують термін звернення до суду з трудовими спорами до трьох місяців, не поширюються на події, які мали місце до 19.07.2022. Зокрема, для стягнення заробітної плати, яка належала працівнику до цієї дати, залишається можливість звернення без обмежень у часі, згідно з попередньою редакцією закону.

Вказана позиція викладена зокрема, у постановах Верховного Суду від 19.01.2023 у справі № 460/17052/21, від 27.04.2023 у справі № 420/14777/22, від 27.04.2023 у справі № 300/4201/22, від 28.09.2023 у справі № 140/2168/23, від 18.10.2023 у справі № 380/14605/22, від 05.12.2024 у справі №560/866/24.

Крім цього, у постанові від 11.07.2024 у справі № 990/156/23 Велика Палата Верховного Суду також сформулювала правовий висновок щодо питання про те, положення якої норми підлягають застосуванню у питанні визначення строку звернення до суду у справах, пов`язаних з порушенням закону про оплату праці у публічно-правових відносинах. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період по 19.07.2022 зазначила, що застосуванню підлягає норма частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у редакції до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX, якою визначено, що особа (працівник, службовець) має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У силу приписів пункту 1 частини другої статті 45 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» Велика Палата Верховного Суду здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.

Оскільки питання застосування частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у редакції до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX у подібних правовідносинах вже вирішено Великою Палатою Верховного Суду, то під час розгляду цієї справи підлягають врахуванню висновки Верховного Суду, висловлені саме у складі Великої Палати.

Вимоги позивача щодо нарахування та виплати спірних сум заявлено за період з 29.10.2021 по 02.01.2023, тобто за редакції частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України чинній як до 19.07.2022, якою строк звернення працівника до суду з позовом до суду про стягнення належної йому заробітної плати не обмежувався будь-яким строком так і після коли встановлено обмеження три місяці.

Суд же першої інстанції не надав оцінки редакції частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України (до та після 19.07.2022).

Ураховуючи, що строк звернення працівника до суду є складовою механізму реалізації права на судовий захист та є належною гарантією забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що позивач за цих обставин не може бути позбавлений права на судовий захист.

Крім того, як уже згадувалось вище, відповідно до положень ч.2 ст. 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

У матеріалах справи відсутні докази одержання позивачем якого-небудь письмового повідомлення про суми, які були нараховані та її виплачені.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції при вирішенні питання дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду допустив неправильне застосування норм права, у зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про повернення позовної заяви позивачу.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити, ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2024 року про повернення позовної заяви у справі №300/7663/24 скасувати, а справу направити до цього ж суду для продовження її розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М. А. Пліш
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула