Справа № 380/22926/24
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2025-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2025 рокусправа № 380/22926/24

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Брильовського Р.М. розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10, ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

встановив:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, у якій просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області № 278/03.32-10 від 04.06.2024 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди її трудової діяльності з 01.09.1980 по 20.07.1981, з 30.03.1982 по 30.06.1982, з 01.09.1982 по 31.05.1983, з 27.06.1983 по 01.08.1985, з 11.07.1985 по 25.09.1985, з 21.10.1985 по 13.10.1987, з 07.06.1988 по 28.06.1989, з 03.01.1997 по 03.05.2003, з 28.12.2006 по 17.10.2011 та направити до Жешувського відділення Фонду соціального страхування Республіки Польща (ZUS) відповідь на запит із підтвердженням стажу ОСОБА_1 набутого на території України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є громадянкою України, яка виїхала до Республіки Польща працює там та постійно проживає. Після досягнення 60 років, позивач звернулась до компетентної польської інституції (управління соціального захисту Жешувського відділення) за призначенням пенсії по віку із заявою від 16.01.2023 згідно з формуляром PL-UA 5 та іншими документами відповідно до Угоди між Україною та Республікою Польща про соціальне забезпечення та польського законодавства. Зазначає, що Польська інституція повідомила позивачу, що призначення пенсії можливе лише у разі підтвердження відділом виконання міжнародних договорів Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області страхового стажу позивача шляхом надання відповіді з таким підтвердженням на запит польської інституції управлінням пенсійного забезпечення. За результатами розгляду заяви позивачу рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 04.06.2024 № 278/03.32-10 повідомлено, що відсутність правових підстав для зарахування періодів роботи та навчання. . Вважаючи рішення Головного управління протиправним, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Ухвалою судді від 12 листопада 2024 року відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін.

Від Головного управління Пенсійного Фонду України у Львівській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечує. Відзив обґрунтований тим, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою України, яка виїхала до Республіки Польща та постійно проживає. Позивач звернулась до компетентної польської інституції (управління соціального захисту Жешувського відділення) за призначенням пенсії по віку із заявою від 16.01.2023 згідно з формуляром PL-UA 5 та іншими документами відповідно до Угоди між Україною та Республікою Польща про соціальне забезпечення та польського законодавства. На підставі заяви ОСОБА_1 (формуляр НОМЕР_2 ) та документів, які надійшли на адресу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області 17.05.2024 за вхідним № 2614/10, прийнято рішення від 04.06.2024 № 278/03.32-10 про відмову в призначенні пенсії за віком, про що позивачку повідомлено листом від 05.06.2024 № 1300-5309-8/99006. Частиною 1 статті 26 Закону №1058 передбачено, що право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 60 років та за наявності страхового стажу, зокрема починаючи з 1 січня 2023 по 31 грудня 2023 - не менше 30 років. Загальний страховий стаж ОСОБА_1 становить 5 років 10 місяців 24 дні, в тому числі страховий стаж набутий в Україні, підтверджений згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу - 4 роки 9 місяців та страховий стаж набутий на території Республіки Польща станом на червень 2023 1 рік 1 місяць 24 дні (формуляр PL-UA 6 від 22.04.2024), тобто менше необхідних 30 років страхового стажу. На підставі викладеного, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Всебічно дослідивши та об`єктивно оцінивши наявні в матеріалах справи докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 є громадянкою України, яка виїхала до Республіки Польща працює там та постійно проживає, що підтверджується карткою побуту.

Після досягнення 60 років, позивач звернулась до компетентної польської інституції (управління соціального захисту Жешувського відділення) за призначенням пенсії по віку із заявою від 16.01.2023 згідно з формуляром PL-UA 5 та іншими документами відповідно до Угоди між Україною та Республікою Польща про соціальне забезпечення та польського законодавства.

Польська інституція повідомила позивачу, що призначення пенсії можливе лише у разі підтвердження відділом виконання міжнародних договорів Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області страхового стажу позивача шляхом надання відповіді з таким підтвердженням на запит польської інституції управлінням пенсійного забезпечення.

За результатами розгляду було прийнято рішення від 04.06.2024 № 278/03.32-10, яким Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області до страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_3 , оскільки не долучено, засвідченої судом, копії рішення Феодосійського міського суду Автономної Республіки Крим від 26.04.2013 у справі № 119/2366/13-ц, а довідка про укладення шлюбу № А-01169, засвідчена копія якої надійшла на нашу адресу 17.05.2024 за вхідним № 19891/8, видана органом держави-агресора, що протиправно анексував Автономну Республіку Крим, яку видано тимчасово окупованою територією. Також до страхового стажу не зарахувало періоди роботи: з 30.03.1982 по 30.06.1982, з 01.09.1982 по 31.05.1983, з 27.06.1983 по 01.08.1985, оскільки трудова діяльність проходила за межами України (пункт 3 статті 12 Угоди), на території російської федерації; - з 03.01.1997 по 03.05.2003, оскільки відсутні дані про сплату внесків в індивідуальних відомостях про застраховану особу; - догляд за дитиною до 3 років з 13.06.1997 по 12.06.2000, оскільки у наданій копії свідоцтва про народження відсутня відмітка про одержання паспорта або інша інформація, що підтверджує факт догляду непрацюючої матері за дитиною до досягнення нею 3-річного віку».

Не погоджуючись із таким рішенням про відмову у перерахунку пенсії, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (статті 22 та 64).

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується, в тому числі, міжнародними зобов`язаннями України.

Особливою формою здійснення права на пенсію є пенсійні правовідносини, які водночас виступають як один із видів суспільних відносин. Пенсійні правовідносини розглядаються як особлива форма соціальної взаємодії, що об`єктивно виникає в суспільстві відповідно до закону, учасники якої мають взаємні кореспондуючі права та обов`язки і реалізують їх з метою задоволення своїх потреб та інтересів в особливому порядку, який не заборонений державою чи гарантований і охороняється нею в особі певних органів.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Порядок нарахування та виплати пенсії регламентовано Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 1 Закону №1058-IV встановлено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Частиною 1 статті 24 цього Закону надається визначення правового терміну страховий стаж. Отже страховий стаж, це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до частин 2, 4 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Статтею 62 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон №1788-XII) встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.

Пунктом 20 Порядку № 637 передбачено, що уточнюючі довідки підприємств або організацій для підтвердження спеціального трудового стажу, приймаються у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років.

Зі змісту наведених норм вбачається, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Лише за відсутності трудової книжки або відсутності записів у ній, наявності неправильних чи неточних записів у трудовій книжці відповідач вправі вимагати від заявника подання додаткових документів на підтвердження страхового стажу.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Імперативність заборони обмежувати чи позбавляти можливості реалізації громадянами України їх конституційного права на соціальне забезпечення у взаємозв`язку з дійсним місцем проживання особи також кореспондується з правовою позицією Європейського Суду з прав людини, викладеною в пункті 52 рішення у справі №10441/06 Пічкур проти України від 07.02.2014.

Водночас, у рішенні Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 зазначено, що конституційне право на соціальний захист не може бути поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення, а держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, не може позбавити цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору.

Отже, кожен громадянин України, включно пенсіонер, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення визначає Закон України «Про громадянство України» від 18.01.2001 № 2235-III (далі Закон № 2235-III ).

Стаття 1 Закону № 2235-III визначає громадянство України як правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках, громадянина України як особу, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.

Позивач, проживаючи в Республіці Польща, як громадянка України, має такі самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки Конституція Україні та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Виходячи з правової та соціальної природи пенсійного забезпечення, право громадянина на призначення йому пенсії не може залежати від умови постійного проживання в Україні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.09.2021 року у справі № 182/1283/17, а також у постановах від 18.09.2018 у справі № 522/535/17, від 19.09.2018 у справі № 766/1519/17 та від 31.01.2019 у справі № 520/9721/16-а, від 08.08.2019 по справі № 414/2109/16-а, від 01.10.2019 у справі №804/3646/18, від 14.07.2020 у справі № 414/2108/16.

З матеріалів адміністративної справи суд встановив, що позивач 16.01.2023 подала до Жешувського відділення Фонду соціального страхування Республіки Польща (ZUS) заяву про призначення пенсії.

Згідно записів трудової книжки НОМЕР_3 ОСОБА_1 працювала:

- з 30.03.1982 по 30.06.1982 роки в Калінінградському технічному інституті рибної промисловості та господарства;

- з 01.09.1982 по 31.05.1983 роки в Калінінградському технічному інституті рибної промисловості та господарства;

- з 27.06.1983 по 01.08.1985 роки в Ульяновському авіаційному промисловому комплексі;

- з 11.07.1985 по 25.09.1985 роки в «МПС СССР».

- з 21.10.1985 по 13.10.1987 роки в туристично-оздоровчому комплексі « ІНФОРМАЦІЯ_2 »;

- з 07.06.1988 по 28.06.1989 роки в Феодосійській фабриці індивідуального пошиву і ремонту одягу;

- з 03.01.1997 по 03.05.2003 роки в Веселівській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів Веселівської сільської ради м. Судака Автономної Республіки Крим.

- з 28.12.2006 по 17.10.2011 роки в Веселівській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів Веселівської сільської ради м. Судака Автономної Республіки Крим.

Суд зазначає, що зміна прізвище з ОСОБА_2 на ОСОБА_3 підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 6 від 13.09.2024 року та свідоцтвом про розірвання шлюбу № НОМЕР_4 від 01 липня 2003 року.

Рішенням Феодосійського міського суду Автономної Республіки Крим від 26.04.2013 року № 119/2366/13-ц встановлено факт належності трудової книжки серії НОМЕР_3 ОСОБА_1 .

Щодо зарахування періодів роботи з 30.03.1982 по 30.06.1982, з 01.09.1982 по 31.05.1983, з 27.06.1983 по 01.08.1985 на території російської федерації до страхового стажу позивача, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України №1058-IV законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Частиною четвертою ст. 1 Закону №1788-XII передбачено, що у тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачені інші правила, ніж ті, які містяться в цьому законі, то застосовуються правила за цими договорами (угодами).

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України №1058-IV якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Згідно з ст. 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року (пенсійне забезпечення громадян держав-учасників цієї Угоди і членів їх сімей здійснюється по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Угоди «Про гарантії прав громадян держав учасників Співдружності незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення» від 13 березня 1992 року, укладеною між Україною і росією, для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам державучасників угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР до набрання сили вказаної угоди.

Згідно з абзацами 2, 3 ст. 6 Угоди між Урядом України і Урядом рф «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14 січня 1993 року трудовий стаж, включаючи стаж який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визнається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність. Сторонами визнаються дипломи, свідоцтво, інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами Сторін, без легалізації.

Частиною 2 статті 4 Угоди «Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів» від 15 квітня 1994 року, підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, республіки білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, рф, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність; стаж, набутий на території однієї з цих двох держав, визнається іншою державою.

Постановою Кабінету Міністрів України №1328 від 29.11.2022 року «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» постановлено вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 р. Вказана постанова набрала чинності 02.12.2022.

Отже, до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України №1328 від 29.11.2022 Україна, як держава - учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.

З огляду на визначені наслідки припинення дії міжнародних договорів України вбачається, що відмова від Угоди від 13 березня 1992 року означає, що вказана Угода припинили породження зобов`язань для сторін у майбутньому, але не впливає на права, зобов`язання або юридичне становище учасників цієї Угоди, які виникли в результаті її виконання, - вони зберігаються і після припинення зазначеної Угоди.

Відповідно до статті 13 Угоди від 13 березня 1992 року кожен учасник цієї Угоди може вийти з неї, направивши відповідне письмове повідомлення депозитарію. Дія Угоди щодо цього учасника припиняється по спливу 6-місяців з дня отримання депозитарієм такого повідомлення. Пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і у разі її виходу з Угоди держави-учасниці, на території якої вони мешкають.

Відповідно до ч.1 ст.70 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, якщо договором не передбачається інше або якщо учасники не погодились про інше, припинення договору відповідно до його положень або відповідно до Конвенції звільняє учасників договору від усякого зобов`язання виконувати договір у майбутньому та не впливає на права, зобов`язання або юридичне становище учасників, які виникли в результаті виконання договору до його припинення.

При цьому, відповідно до ч.2 ст.13 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Таким чином, посилання відповідача на припинення участі російської федерації в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, як на підставу для відмови позивачу у зарахуванні по трудового стажу спірних періодів, є безпідставними, оскільки таке припинення не стосується (не впливає) на періоди трудової діяльності позивача, що мали місце в час дії вказаної Угоди.

Відтак, Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 підлягає застосуванню при зарахуванні спірного стажу роботи позивача в російській федерації, оскільки вказана Угода була чинною на момент набуття стажу.

Крім того, в рішенні Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009 чітко зазначено, що конституційне право на соціальний захист не може бути поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення.

Оскільки позивачка працювала у російській федерації в той час, коли усі вищевказані міжнародні договори були чинні (період з 30.03.1982 по 30.06.1982, з 01.09.1982 по 31.05.1983, з 27.06.1983 по 01.08.1985), у відповідача не було підстав не зараховувати стаж роботи позивачки на території російської федерації, також зазначені періоди роботи підтверджуються трудовою книжкою НОМЕР_3 .

Щодо зарахування періодів роботи з 11.07.1985 по 25.09.1985, з 21.10.1985 по 13.10.1987, з 07.06.1988 по 28.06.1989, 03.01.1997 по 03.05.2003, з 28.12.2006 по 17.10.2011, суд зазначає наступне.

Статтею 101 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі. Підприємства та організації несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам або державі внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також за видачу недостовірних документів, і відшкодовують її.

Згідно з частиною 3 статті 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Тобто, відповідач мав всі можливості для сприяння позивачеві в призначенні пенсії, однак відповідачем не здійснено жодних дій, спрямованих на отримання відомостей, додаткових документів, якщо такі були необхідні, на думку відповідача, стосовно періодів роботи позивача.

Періоди роботи з 21.10.1985 по 13.10.1987, 03.01.1997 по 03.05.2003 та 28.12.2006 по 17.10.2011 підтверджені записами трудової книжки серії НОМЕР_3 .

Оскільки основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка позивач має право на зарахування періодів роботи з 1.10.1985 по 13.10.1987, 03.01.1997 по 03.05.2003 та 28.12.2006 по 17.10.2011 до страхового стажу.

Верховний Суд у постанові від 24 травня 2018 року у справі № 490/12392/16-а (провадження № К/9901/2310/18) висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Суд встановив, що періоди роботи з 21.10.1985 по 13.10.1987, 03.01.1997 по 03.05.2003 та 28.12.2006 по 17.10.2011 додатково підтверджуються документами: - довідкою № 20 від 14.03.2013 підтверджено періоди роботи позивача в Веселівській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів Веселівської сільської ради м. Судака Автономної Республіки Крим; - архівною довідкою № 13-20/2746 від 26.10.2023 підтверджено реорганізацію Веселівській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів Веселівської сільської ради м. Судака Автономної Республіки Крим.

З приводу не сплати страхових внесків починаючи за період роботи з 03.01.1997 по 03.05.2003 та 28.12.2006 по 17.10.2011, суд зазначає наступне.

З 01.01.2004 набрали чинності положення Закону №1058-ІV і саме з цього часу законом передбачено обчислення пенсій за віком за даними, накопиченими на кожну застраховану особу в електронних базах даних системи персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України відповідно до звітів роботодавців, а саме за даним Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Довідка форми ОК-5 це сформовані індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб (автоматизованого банку відомостей, створеного для ведення обліку фізичних осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, ведення якого забезпечує Пенсійний фонд України).

Довідка ОК-5 формується за будь-який період, починаючи з 2000 року, та містить відомості про суми заробітку для нарахування пенсії і страховий стаж.

При цьому, довідка ОК-5 надається особі, яка особисто звернулася до органів Пенсійного фонду України, при пред`явленні нею паспорта, довідки про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків або свідоцтва про загальнообов`язкове соціальне страхування чи пенсійного посвідчення.

Наведене узгоджується, зокрема, з положеннями ст.ст. 14, 21 Закону № 1058-ІV.

Відповідно до ч.6 ст. 21 Закону № 1058--ІV відомості про застраховану особу подаються до органу Пенсійного фонду страхувальниками-роботодавцями, відповідними підприємствами, установами, організаціями та органами, які виплачують цим особам заробітну плату, грошове забезпечення (заробіток), допомогу.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону №1058-IV платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону, і застраховані особи, зазначені в частині першій статті 12 цього Закону.

Згідно з частиною другою статті 20 Закону №1058-IV обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5 - 7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. Базовим звітним періодом є: для страхувальників, зазначених у пунктах 1, 2, 4 статті 14 цього Закону, - календарний місяць. Днем сплати страхових внесків вважається: у разі перерахування сум страхових внесків у безготівковій формі з банківського рахунку страхувальника на банківський рахунок органу Пенсійного фонду - день списання установою банку, органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з банківського (спеціального реєстраційного) рахунку страхувальника незалежно від часу її зарахування на банківський рахунок органу Пенсійного фонду.

В контексті положень статті 106 Закону №1058-IV, відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Виходячи з положень вказаних в Законі № 1058-IV найнятий працівник не є самостійним платником таких внесків.

У законодавстві, що діяло раніше (до 01.01.2004), зокрема, у статті 56 Закону №1788-XII передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Отже, періоди роботи, за які підприємство-страхувальник нарахувало застрахованій особі - працівнику заробітну плату та утримало з неї відповідні страхові внески (єдиний внесок), повинні зараховуватися до страхового стажу цієї застрахованої особи-працівника незалежно від того, чи сплатило фактично підприємство страхувальник ці страхові внески, чи ні.

Позивач же не може нести відповідальність у вигляді позбавлення права на включення періоду роботи до страхового стажу за порушення, яке вчинене роботодавцем платником страхових внесків (єдиного внеску).

Відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку (в індивідуальних відомостях про застраховану особу (форма Ок-5)) відомостей про сплату підприємством-роботодавцем страхових внесків (єдиного внеску) для нарахування пенсії не є підставою для позбавлення особи права на пенсію.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27.03.2018 в справі №208/6680/16-а, від 24.05.2018 в справі № 490/12392/16-а, від 04.09.2018 в справі № 482/434/17, Великої Палати Верховного Суду від 10.02.2021 в справі № 805/3362/17-а.

Враховуючи вищевикладене, періоди роботи з 21.10.1985 по 13.10.1987, 03.01.1997 по 03.05.2003 та 28.12.2006 по 17.10.2011 підлягають зарахуванню до страхового стажу позивача.

Щодо зарахування періоду навчання позивача з 01.09.1980 по 20.07.1981 до страхового стажу, суд зазначає наступне.

Суд встановив, що відповідно до диплому серії НОМЕР_5 від 20 липня 1981 року позивач навчалася з 01.09.1980 по 20.07.1981 роки в технічному училищі № 8 м. Києва та здобула професію огранщик алмазів.

Частиною 4 статті 24 Закону № 1058-ІV встановлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, тобто відповідно до статей 56 63 Закону України №1788-ХІІ.

Згідно з ст. 56 Закону №1788-XII до стажу роботи, що дає право на пенсію, зараховується навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі, а також періоди проходження військової служби.

Відповідно до Роз`яснення щодо прирівняння середньої спеціальної освіти, здобутої за часів існування Радянського Союзу в технікумах та училищах, до неповної вищої освіти, наданого листом Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України від 16.03.2011 № 4.7-17/674 Законом Української РСР "Про народну освіту" від 28.06.74 технікуми (училища) віднесені до середніх спеціальних навчальних закладів, головним завданням яких була підготовка кваліфікованих фахівців із середньою спеціальною та загальною середньою освітою, які мають необхідні теоретичні знання і практичні навички за спеціальністю. Після набуття чинності Закону України "Про освіту" ( 1060-12 ) (з 1991 р.) та Закону України "Про вищу освіту" ( 2984-14 ) (з 2002 р.) технікуми та училища віднесені до вищих навчальних закладів I рівня акредитації, в яких здійснюється підготовка фахівців за спеціальностями освітньо-кваліфікаційного рівня молодшого спеціаліста.

Статтею 34 Закону УРСР «Про освіту» від 23.05.1991 №1060-XII в Українській РСР вищими навчальними закладами є: технікум (училище), коледж, інститут, консерваторія, академія, університет та інші.

Відповідно до ст. 38 Закону України «Про професійно-технічну освіту» від 10 лютого 1998 року № 103/98-ВР час навчання у професійно-технічному навчальному закладі зараховується до трудового стажу учня, слухача, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.

Згідно з п. 8 Порядку підтвердження наявності трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.93 року, період навчання за денною формою здобуття освіти у закладах вищої освіти (крім періоду навчання за денною формою здобуття освіти на підготовчих відділеннях у закладах вищої освіти), професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.

Таким чином, період навчання з 01.09.1980 по 20.07.1981 підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача.

Підсумовуючи вищевикладене суд констатує, що відповідачем не надано належних доказів в обґрунтування того, що, відмовляючи позивачу у зарахуванні до страхового стажу спірних періодів трудової діяльності, суб`єкт владних повноважень діяв обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно та з забезпеченням усіх прав особи. Оскаржуване рішення відповідача не є пропорційним з огляду на те що воно порушує баланс між несприятливими наслідками для реалізації конституційного права позивача на соціальний захист (ст. 46 Конституції України) і цілями на які, врешті, спрямоване це рішення.

Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, суд зазначає наступне.

За правилами ч.1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.382 КАС України за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, приписами ст.382 КАС України передбачено декілька видів судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах: зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення та, за наслідками розгляду даного звіту, як один з можливих варіантів - накладення штрафу.

При цьому, встановлення зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення є правом суду.

Суд звертає увагу, що зазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача.

У суду відсутні підстави вважати, що рішення суду виконане не буде, а тому підстави для встановлення судового контролю відсутні.

Таким чином, позовна вимога щодо встановлення судового контролю не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірності своїх дій та рішення. Натомість, позивачем доведено та підтверджено належними доказами обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Керуючись ст.ст. 242-246, 250, 257-262 КАС України, суд,-

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10, ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 04.06.2024 № 278/03.32-10 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди навчання та трудової діяльності з 01.09.1980 по 20.07.1981, 30.03.1982 по 30.06.1982, 01.09.1982 по 31.05.1983, 27.06.1983 по 01.08.1985, 11.07.1985 по 25.09.1985, 21.10.1985 по 13.10.1987, 07.06.1988 по 28.06.1989, 03.01.1997 по 03.05.2003, 28.12.2006 по 17.10.2011 та направити до Жешувського відділення Фонду соціального страхування Республіки Польща (ZUS) відповідь на запит із підтвердженням стажу ОСОБА_1 набутого на території України.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяБрильовський Роман Михайлович