Справа № 520/23679/24
Суддя: Бегунц А.О.
Дата ухвалення: 2025-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2025 р. Справа № 520/23679/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бегунца А.О.,

Суддів: Мельнікової Л.В. , Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.10.2024, головуючий суддя І інстанції: Бабаєв А.І., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 24.10.24 по справі № 520/23679/24

за позовом ОСОБА_1

до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому просив суд:

- визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції протиправною;

- зобов`язати Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції надати письмову відповідь позивачу ОСОБА_1 про результат розгляду його звернення від 19 лютого 2024 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачем, на думку позивача, допущено протиправну бездіяльність щодо не надання письмової відповіді про результати розгляду його звернення від 19 лютого 2024 року.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 24.10.2024 адміністративний позов ОСОБА_1 до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо не надання ОСОБА_1 письмової відповіді про результати розгляду його звернення від 19 лютого 2024 року.

Зобов`язано Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції надати письмову відповідь ОСОБА_1 про результат розгляду його звернення від 19 лютого 2024 року.

Стягнуто з Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.

Стягнуто з Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000 (дві тисячі) грн. 00 коп.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити мотивувальну та резолютивну частину рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.10.2024 у справі №520/23679/24 в питанні розподілу судових витрат, а саме:

- збільшити суму судового збору, яка має бути стягнена зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 з 1211 грн 20 коп. до 2422 грн 40 коп.;

- збільшити суму витрат на професійну правничу допомогу, яка має бути стягнена зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 з 2000 грн до 18700 грн;

- стягнути зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (код ЄДРПОУ - 43316700) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) понесені ним і документально підтверджені витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 5100 грн 00 коп

В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні неправильно визначив кількість позовних вимог, які були заявлені ОСОБА_1 , внаслідок чого, неправильно визначив суму судового збору, яка підлягає відшкодуванню (стягненню) з відповідача на користь позивача ОСОБА_2 .

Однак, в дійсності, ОСОБА_1 в своєму адміністративному позові заявив дві вимоги немайнового характеру, а саме: визнання бездіяльності Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції протиправною та зобов`язання Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надати письмову відповідь Позивачу ОСОБА_1 про результати розгляду його звернення від 19 лютого 2024 року.

Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 Закону України "Про судовий збір", у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Тому, ОСОБА_1 , сплатив судовий збір за заявлені ним дві вимоги немайнового характеру в загальному розмірі 2422 грн. 40 коп. Таким чином, в силу приписів п. 10 ч. 3 ст. 2 та ч. 1 ст. 139 КАС України, враховуючи те, що позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені в повному обсязі, суд першої інстанції повинен був стягнути зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 правильно сплачений ним судовий збір в розмірі 2422 грн. 40 коп. за дві вимоги немайнового характеру.

Крім того, суд першої інстанції необгрунтовано зменшив розмір витрат на професійну правову допомогу, які підлягають відшкодуванню ОСОБА_1 , як особі, на користь якої ухвалене судове рішення, присудивши до стягнення лише 2000 грн. замість 18700 грн, відшкодувати які просив ОСОБА_1 .

Так, Рада адвокатів Харківської області у своєму рішенні № 13/1/7 від 21.07.2021 року "Про розгляд звернень адвокатів Харківщини стосовно необхідності перегляду розробки (мінімальних) ставок адвокатського гонорару" вирішила, що: "Розмір адвокатського гонорару за годину роботи становить 0,25 мінімальної заробітної плати на день оплати".

Статтею 8 Закону України "Про державний бюджет України на 2024 рік" закріплено, що з 1 квітня 2024 року мінімальна заробітна плата становить 8000 грн. Таким чином, згідно з Рішенням Ради адвокатів Харківської області, узагальнений середній розмір адвокатського гонорару за І годину роботи становитиме 2000 грн.

В розглядуваній же справі, послуги адвоката ОСОБА_3 оцінені на рівні 1700 грн. за 1 годину роботи.

Тобто, суд першої інстанції, дійшов безпідставного висновку про те, що адвокат всього лише за 2000 грн, що становить суму оплати його послуг за менш ніж дві години роботи, дійсно встигне: розібратися в спірних правовідносинах; ознайомитися з первісними матеріалами (документами), їх проаналізувати; скласти текст адміністративного позову; визначити перелік документів, які мають бути додані до нього на підтвердження заявлених позивачем вимог та обставин справи, підготувати відповідні додатки; проаналізувати зміст поданого представником відзиву, та ознайомитись з додатками до нього; скласти текст відповіді на відзив.

Таким чином, витрати на професійну правничу допомогу, які були дійсно понесені ОСОБА_1 , що підтверджується поданими ним належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, є цілком співмірними зі складністю справи, обсягом виконаних адвокатом робіт та часом, витраченим адвокатом.

Також просив відшкодувати понесені ним витрати на правничу допомогу при складанні та поданні до Другого апеляційного адміністративного суду апеляційної скарги.

В підтвердження понесених витрат позивачем надано копію акту приймання - передачі наданих послуг з правової допомоги від 01.11.2024, платіжної інструкції на суму 5100 грн.

Відповідач надав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що позивач (заявник, скаржник) виконує свій обов`язок щодо сплати судового збору в момент зарахування визначеної Законом України "Про судовий збір" суми до спеціального фонду Державного бюджету України. В той же час, відповідно до приписів частини другої статті 133 КАС України, зокрема, розмір судового збору, а також порядок його повернення встановлюється законом.

За загальним правилом, встановленим пунктом першим частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду у разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

У випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми.

Отже, у випадку сплати судового збору у більшому розмірі, Закон передбачає чіткий алгоритм дій - звернення до суду, на рахунок якого внесено судовий збір, з відповідним клопотанням, отже така вимога апеляційної скарги (збільшення суми стягнення судового збору з відповідача) є незаконною, а відтак не підлягає задоволенню.

Крім того, зазначив, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Однак, слід вказати, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності.

Посилався на висновки Верховного Суду викладені у постановах від 08.09.2021 по справі №206/6537/19, від 22.02.2024 по справі №910/9714/22, від 22.05.2024 по справі №205/5969/15 і у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 по справі №755/9215/15-ц.

Крім того, Східне міжрегіонального управління Міністерства юстиції, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.10.2024 року, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги, відповідач зазначає, що звернення позивача не містили інформації щодо наявності пільг, та були розглянуті в загальному порядку у межах строків, встановлених вищенаведеними положеннями Закону № 393/96-ВР.

При цьому, на підтвердження викладеного, в матеріалах справи наявні копії письмових відповідей, наданих міжрегіональним управлінням на звернення позивача.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17.01.2018 № 55 затверджено Типову інструкцію з документування управлінської інформації в електронній формі та організації роботи з електронними документами в діловодстві, електронного міжвідомчого обміну.

Отже, документування у Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції здійснюється в електронній формі, за допомогою сервісу електронного документообігу "АСКОД". Усі документи, що надходять до міжрегіонального управління, а також документи вихідної кореспонденції, в тому числі і відповіді на звернення громадян, реєструються в АСКОД.

Так, при створенні відповідей на звернення позивача в системі АСКОД були заповнені відповідні реєстраційно-моніторингові картки.

Відповідно до пункту 55 Інструкції з документування, реєстрація вихідних електронних документів здійснюється в автоматизованому режимі під час їх підписання.

Пунктом 57 Інструкції з документування передбачено, що якщо адресат не є користувачем системи взаємодії, реєстратор установи створює засвідчену паперову копію електронного документа та надсилає за належністю.

Отже, до суду у якості доказів того, що позивачу направлені відповіді були надані реєстраційно-моніторингові картки, в яких були заповнені відповідні графи.

Однак, положення цієї Інструкції з документування не були застосовні судом при прийнятті оскаржуваного рішення.

Разом з тим, ці реєстраційно-моніторингові картки, які є належними та відповідними доказами у цій справі, судом названі "скріншотекранумонітора".

Матеріалами цієї справи підтверджено: звернення позивача розглянуто у строки, встановлені чинним законодавством; за результатами розгляду звернення позивача йому було надано письмові відповіді, які направлені поштою. Проте, суд першої інстанції в порушення вимог статті 90 КАС України, не надав належної оцінки доказам, які наявні в матеріалах справи. Разом з тим, оскаржуване рішення не відповідає вимогам щодо вмотивованості та обґрунтованості, оскільки містить лише посилання на загальні норми Закону № 393/96-ВР.

Позивач не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 звернувся до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зі зверненням від 19.02.2024 року, в якому просив:

- перевірити викладені в цій заяві факти;

- повідомити позивача, хто саме допустив неналежне виконання своїх обов`язків і порушення прав позивача: державний виконавець Форсюк К.А., яка забезпечила позивача неповним пакетом документів, чи державний нотаріус Стрельников А.С., який задля вчинення нотаріальної дії вимагає у позивача документи, не передбачені законом;

- довести результат розгляду цієї заяви до відома всіх державних і приватних нотаріусів міста Харкова та області;

- зобов`язати всіх державних і приватних нотаріусів дотримуватися висновків за результатами розгляду цієї заяви та за відсутності правових підстав для відмови чи інших суттєвих перешкод у вчиненні нотаріальних дій вчиняти такі нотаріальні дії або виносити відповідного змісту постанову про відмову у вчиненні такої дії;

- не ігнорувати цю заяву та не обмежуватися відпискою на неї, а реально допомогти позивачу в реалізації ним його прав, надавши повну розгорнуту вмотивовану та обґрунтовану письмову відповідь та надіславши її на вказану вище адресу позивача поштовим відправленням з оголошеною цінністю та, відповідно, з описом вкладення.

Вищевказане звернення направлено до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції засобами поштового зв`язку.

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не надання письмової відповіді про результати розгляду його звернення від 19 лютого 2024 року, звернувся до суду.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з підстав їх обгрунтованості.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 40 Конституції України визначено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 № 393/96-ВР, громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про звернення громадян" № 393/96-ВР, під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства. Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Згідно статті 4 Закону України "Про звернення громадян" № 393/96-ВР, до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

Згідно з положеннями частин першої, четвертої, шостої та сьомої статті 5 Закону України "Про звернення громадян" № 393/96-ВР звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Звернення може бути усним чи письмовим.

Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення).

У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.

Відповідно до статті 7 Закону України "Про звернення громадян" № 393/96-ВР забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.

Відповідно до статті 14 Закону України "Про звернення громадян" № 393/96-ВР, органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, посадові особи зобов`язані розглянути пропозиції (зауваження) та повідомити громадянина про результати розгляду.

Згідно статті 15 Закону України "Про звернення громадян" № 393/96-ВР, органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Частиною 1 стаття 16 Закону України "Про звернення громадян" № 393/96-ВР встановлено, що скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об`єднання громадян, медіа, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.

Громадянин може подати скаргу особисто або через уповноважену на це іншу особу. Скарга в інтересах неповнолітніх і недієздатних осіб подається їх законними представниками.

До скарги додаються наявні у громадянина рішення або копії рішень, які приймалися за його зверненням раніше, а також інші документи, необхідні для розгляду скарги, які після її розгляду повертаються громадянину.

Статтею 18 Закону України "Про звернення громадян" № 393/96-ВР передбачено, що громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право, зокрема, одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги.

Згідно статті 19 Закону України "Про звернення громадян" № 393/96-ВР визначено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані:

- об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги;

- у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову;

- на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу;

- скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням;

- забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень;

- письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення;

- вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина;

- у разі визнання заяви чи скарги необгрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення;

- не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам;

- особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

Згідно із статтею 20 Закону України "Про звернення громадян" № 393/96-ВР звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

З аналізу положень Закону України "Про звернення громадян" № 393/96-ВР випливає, що в разі надходження до органу звернення чи скарги такий орган повинен об`єктивно, всебічно і вчасно перевірити викладені в цьому зверненні чи скарзі обставини, за результатом проведеної перевірки прийняти відповідне рішення, яке забезпечить поновлення порушених прав заявника, та письмово повідомити громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.

Між тим, Законом України "Про звернення громадян" регламентовано надавати відповідь на всі питання, які викладені у скарзі та належать до компетенції органу. У разі, якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади зверненні, не входить до його повноважень, звернення повинно бути направлено за належністю.

З огляду на зміст указаного зобов`язання, орган уважається таким, що виконав передбачений Конституцією України обов`язок, якщо склав відповідь на звернення особи у чіткій відповідності до поставлених у ньому питань і довів зміст відповіді до заявника в обраний ним спосіб: поштою або засобами електронного зв`язку.

Аналогічний правовий висновок приведено Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2023 року у справі № 380/15723/22.

Таким чином, у спірних правовідносинах обов`язок повідомлення громадянина про наслідки розгляду його звернення/клопотання має підтверджуватися доказами, що свідчать про надсилання (вручення) такої відповіді на адресу заявника (заявнику) в обраний ним спосіб.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 19.02.2024 звернувся із заявою до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якій просив:

- перевірити викладені в цій заяві факти;

- повідомити позивача, хто саме допустив неналежне виконання своїх обов`язків і порушення прав позивача: державний виконавець Форсюк К.А., яка забезпечила позивача неповним пакетом документів, чи державний нотаріус Стрельников А.С., який задля вчинення нотаріальної дії вимагає у позивача документи, не передбачені законом;

- довести результат розгляду цієї заяви до відома всіх державних і приватних нотаріусів міста Харкова та області;

- зобов`язати всіх державних і приватних нотаріусів дотримуватися висновків за результатами розгляду цієї заяви та за відсутності правових підстав для відмови чи інших суттєвих перешкод у вчиненні нотаріальних дій вчиняти такі нотаріальні дії або виносити відповідного змісту постанову про відмову у вчиненні такої дії;

- не ігнорувати цю заяву та не обмежуватися відпискою на неї, а реально допомогти позивачу в реалізації ним його прав, надавши повну розгорнуту вмотивовану та обґрунтовану письмову відповідь та надіславши її на вказану вище адресу позивача поштовим відправленням з оголошеною цінністю та, відповідно, з описом вкладення.

Поряд з цим, у прохальній частині вказаної заяви зазначено про те, що ОСОБА_1 бажає отримати відповідь на свою заяву письмово на вказану ним адресу засобами поштового зв`язку поштовим відправленням з оголошеною цінністю та відповідним описом вкладення.

Звертаючись у серпні 2024 року до адміністративного суду із даним позовом ОСОБА_1 зазначав про відсутність на момент звернення із позовом будь-якої відповіді від відповідача на його звернення.

Поряд із цим, відповідачем в ході розгляду справи в суді першої інстанції разом із відзивом на позовну заяву надано листи про розгляд звернень, адресовані Антону Подвезько від 19.03.2024 №16310/10.6/24/24, від 21.03.2024 №16805/11886-24-24/15.6.

Відповідач в апеляційній скарзі наполягав, що суд першої інстанції не надав належної оцінки наданим відповідачем доказам направлення відповідей позивачу, а саме копіям реєстраційно - моніторинговим карткам від 20.03.2024 та від 25.03.2024.

Колегія суддів зазначає, що у своєму зверненні від 19.02.2024 позивач чітко визначив, що бажає отримати відповідь на свою заяву письмово на вказану ним адресу засобами поштового зв`язку поштовим відправленням з оголошеною цінністю та відповідним описом вкладення.

Натомість, заява позивача не містила жодного зауваження про інший альтернативний спосіб його повідомлення про результат розгляду справи, зокрема, шляхом направлення відповіді на електронну пошту.

Отже, колегія суддів не вважає надіслання відповіді на електронну пошту позивача із підтвердженням у вигляді скріншотів з системи електронного документообігу АСКОД реєстраційно - моніторингових карток (а.с. 77, 80) належним доказом для доведення змісту відповідей до заявника та повідомлення про результати розгляду звернення.

З огляду на що, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що викладені обставини свідчать про відсутність будь-яких належних доказів надання або направлення позивачу відповіді на його звернення від 19.02.2024.

Таким чином, відповідачем не підтверджено повідомлення позивача про наслідки розгляду його звернення, в той час як за приписами статті 15 Закону № 393/96-ВР обов`язок повідомлення громадянина про наслідки розгляду його звернення має підтверджуватися доказами, що свідчать про надсилання (вручення) такої відповіді на адресу заявника (заявнику).

Аналогічний правовий висновок приведено Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2023 року у справі № 380/15723/22.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції допущено протиправну бездіяльність щодо не надання ОСОБА_1 письмової відповіді про результати розгляду його звернення від 19 лютого 2024 року.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірно висновку, що для ефективного захисту прав позивача необхідно зобов`язати Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції надати письмову відповідь ОСОБА_1 про результат розгляду його звернення від 19 лютого 2024 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , відтак наведені в апеляційній скарзі відповідача доводи правильності висновків суду не спростовують.

Стосовно доводів апеляційної скарги позивача щодо невірного розподілу судових витрат в частині неповного стягнення на користь позивача суми понесених ним витрат на сплату судового збору, колегія суддів зазначає наступне.

Зі змісту апеляційної скарги позивача встановлено, що ним при подачі позову до суду першої інстанції сплачено 2422,40 грн.

При винесені рішення судом першої інстанції на його користь стягнуто з Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою ставка судового збору складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" станом на 1 січня цього року прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 3028 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України "Про судовий збір" у разі, коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну з них.

Відповідно до п.п. 2-4 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Системний аналіз ч. 3 ст. 6 Закону України "Про судовий збір" та ч. 2 ст. 245 КАС України дає підстави для висновку, що вимога про визнання протиправними акта, дії чи бездіяльності як передумова для застосування інших способів захисту порушеного права (скасувати або визнати нечинним рішення чи окремі його положення, зобов`язати прийняти рішення, вчинити дії або утриматися від їх вчинення тощо) як наслідків протиправності акта, дії чи бездіяльності є однією вимогою.

Такі висновку узгоджуються із постановами Верховного Суду від 09.09.2020 у справі № 540/2321/18, від 16.04.2018 у справі № 826/10288/17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.11.2020 у справі № 9901/67/20.

Із матеріалів справи встановлено, що спірні правовідносини виникли з приводу визнання бездіяльності Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції протиправною та зобов`язання Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надати письмову відповідь ОСОБА_1 про результат розгляду його звернення від 19 лютого 2024 року.

Отже, фактично предметом спору є визнання бездіяльності щодо ненадання відповіді на звернення протиправною та зобов`язання надати письмову відповідь на звернення як наслідок.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що вказані вище позовні вимоги є однією вимогою немайнового характеру, сума судового збору за звернення з якою становить 1211,20 грн, з огляду на що слід дійти висновку про врахування судом першої інстанції вказаних вище норм КАС України та правомірне стягнення на користь позивача сплаченого ним судового збору у розмірі 1211,40 грн.

Стосовно надмірно сплаченої суми коштів у розмірі 1211,20 грн, колегія суддів зазначає, наступне.

Відповідно до положень ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: 1) зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Відповідно до пункту 5 Порядку повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787, повернення (перерахування) помилково або надміру зарахованих до бюджету або повернення на єдиний рахунок (у разі його використання) податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів, або перерахування між видами доходів і бюджетів коштів, помилково та/або надміру зарахованих до відповідних бюджетів через єдиний рахунок, здійснюється за поданням (висновком, повідомленням) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Отже, позивач не обмежений у наданому йому законодавцем праві на повернення надмірно сплаченого судового збору відповідно до приписів вищевказаних норм законодавства.

Відтак, доводи ОСОБА_1 викладені в апеляційній скарзі в цій частині вимог не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Стосовно доводів апелянта про збільшення суми витрат на професійну правничу допомогу, яка має бути стягнена зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 з 2000 грн до 18700 грн, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Позивач просив стягнути з Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати у вигляді витрат на правову допомогу адвоката у розмірі 10200 грн. 00 коп.

Так, позивач просив включити, понесені позивачем на складення відповіді на відзив витрати у вигляді гонорару адвоката в сумі 8500 (вісім тисяч п`ятсот) гривень, до загального складу судових витрат, що мають бути розподілені за результатами розгляду цієї справи.

Відповідач у відзиві на позов та на апеляційну скаргу посилався на те, що зазначені у позові витрати на правничу допомогу адвоката є необґрунтованими, та такими що мають бути залишені без задоволення.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ч. 2-7 ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. ч. 1, 7 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Колегія суддів зазначає, що вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд враховує складність справи, час витрачений адвокатом на виконання робіт, обсяг наданих послуг та ціну позову.

При цьому, необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

На підтвердження понесених витрат у справі надано договір №01-14/08-23 від 14.08.2024 року про надання правової допомоги укладений між ОСОБА_1 (Клієнт) та адвокатом Поліщуком Олегом Леонтійовичем (Адвокат).

Крім того, надано копію калькуляції-розрахунок, згідно якого вартість послуг адвоката склала 10200,00 грн., акту приймання-передачі наданих послуг від 10.10.2024, згідно якого вартість послуг склала 10200,00 грн., платіжної інструкції щодо сплати послуг правничої допомоги на суму 10200,00 грн., акту приймання-передачі наданих послуг від 25.09.2024, згідно якого вартість послуг склала 8500,00 грн., платіжної інструкції щодо сплати послуг правничої допомоги на суму 8500,00 грн.

Колегія суддів зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Так, аналізуючи зміст наданих позивачу послуг, зазначених у калькуляції-рахунку, слід вказати, що такі послуги як ознайомлення з первісним матеріалом (документами), їх аналіз, пошук і вивчення консультацій, судової практики в аналогічних справах та аналіз нормативного матеріалу є складовими єдиного процесу щодо підготовки та складання адміністративного позову, до якого входить вивчення, аналіз, складання документів та дії технічного характеру щодо виготовлення документів, з огляду на що окреме їх виділення є необґрунтованим.

Отже, в контексті здійснення представництва інтересів позивача у даній справі, реальним результатом, який відображено у детальному описі наданих послуг, є складання позовної заяви, відповіді на відзив відповідача.

При цьому, дослідивши зміст позовної заяви, колегія суддів зазначає, що остання за обсягом складається з 11 сторінок, втім суті предмету позову із них стосується лише 2, в іншій частині містить викладення нормативно правового регулювання та позиції щодо підсудності вказаного спору та розрахунку суми витрат на правничу допомогу.

Стосовно змісту відповіді на відзив, колегія суддів зазначає, що останній частково відтворює зміст позовної заяви, основний текст відповіді на відзив є цитуванням відзиву на позов.

Між тим, колегія суддів зазначає, що складання відповіді на відзив на позов не потребує обсягу часу у розмірі 5 годин. Знову ж таки, ознайомлення з відзивом представника відповідача, його аналіз, пошук і вивчення консультацій, судової практики в аналогічних справах та аналіз нормативного матеріалу є складовими процесу підготовки та складання відповіді на відзив на позов.

Отже, визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При цьому, надаючи оцінку співмірності заявленої до відшкодування позивачем суми витрачених коштів на складання позовної заяви та відповіді на відзив на позовну заяву критеріям, встановленим ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів зазначає, що виходячи зі складності справи та обсягу наданих адвокатом послуг позивачу, враховуючи суть спірних правовідносин, колегія суддів вважає співмірними та належними до відшкодування судові витрати, пов`язані із правничою допомогою адвоката у суді першої інстанції у розмірі 2000 грн.

Таким чином, апеляційна скарга в цій частині вимог не підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, та відсутність обгрунтвоаних підстав для задоволення вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для відшкодування понесених позивачем витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення, суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального права.

Наведені в апеляційних скрагах позивача та відповідача доводи правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно із ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.10.2024 по справі № 520/23679/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя А.О. Бегунц
Судді Л.В. Мельнікова В.Б. Русанова