Справа № 420/20270/24
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2025-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/20270/24

Категорія:106000000 Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В.В.

Місце ухвалення: м. Одеса

Дата складання повного тексту: 17.07.2024 р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Бітова А.І.

суддів Лук`янчук О.В.

Ступакової І.Г.

у зв`язку з відсутністю клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, справа розглянута згідно п.1 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 17 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України ( ІНФОРМАЦІЯ_2 військова частина НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_3 (далі РУ ДПС) України, НОМЕР_1 прикордонного загону ДПС України ( ІНФОРМАЦІЯ_4 військова частина (далі в/ч) НОМЕР_2 ) про:

- визнання протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_5 щодо не видання наказу про виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 (далі Постанова №168), у розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць за період з 19 вересня 2022 року по 31 грудня 2022 року;

- зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_6 виготовити та надати до НОМЕР_1 прикордонного загону ДПС України ( ІНФОРМАЦІЯ_4 в/ч НОМЕР_2 ) наказ про виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, у розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць за період з 19 вересня 2022 року по 31 грудня 2022 року з урахуванням виплачених раніше сум;

- зобов`язання НОМЕР_1 прикордонний загін ДПС України ( ІНФОРМАЦІЯ_4 в/ч НОМЕР_2 ) доплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену Постановою №168, у розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць за період з 19 вересня 2022 року по 31 грудня 2022 року з урахуванням виплачених раніше сум;

- визнання протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_5 щодо не видання наказу про виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, у розмірі 50 000 гривень в розрахунку на місяць за період з 01 січня 2023 року по 30 грудня 2023 року;

- зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_6 виготовити та надати до НОМЕР_1 прикордонного загону ДПС України ( ІНФОРМАЦІЯ_4 в/ч НОМЕР_2 ) наказ про виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, у розмірі 50 000 гривень в розрахунку на місяць за період з 01 січня 2023 року по 30 грудня 2023 року з урахуванням виплачених раніше сум;

- зобов`язання НОМЕР_1 прикордонний загін ДПС України ( ІНФОРМАЦІЯ_4 військова частина НОМЕР_2 ) доплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену Постановою №168, у розмірі 50 000 гривень в розрахунку на місяць за період з 01 січня 2023 року по 30 грудня 2023 року з урахуванням виплачених раніше сум.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 01 липня 2024 року позов ОСОБА_1 залишено без руху та роз`яснено позивачу, що виявлені недоліки мають бути усунені шляхом: звернення до суду із заявою про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з доказами поважності причин його пропуску.

Для усунення вказаних недоліків позивачу було надано 10-денний строк з дня отримання копії ухвали.

16 липня 2024 року до суду від представника позивача надійшла заява (вхід. №28746/24) про поновлення строку звернення до суду з цим позовом вказавши, що позивач до 30 грудня 2023 року проходив військову службу у НОМЕР_1 прикордонному загоні ДПС України. Разом з тим, відповідач вимог, передбачених ст. 116 КЗПП України не здійснив, письмово не повідомив позивача про нараховане та виплачене грошове складове, а також про складові такого грошового забезпечення. Про складові грошового забезпечення та додаткової винагороди, які нараховувалось та виплачувалось позивачу відповідач повідомив лише у червні 2024 року у відповідь на адвокатський запит. Жодних листів та повідомлень позивач від відповідача після виключення позивача зі списків частини не отримував. Крім того, позивач не мав розумних сумнів вважати, що відповідач недобросовісно нараховує та виплачує грошове забезпечення.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 17 липня 2024 року визнано неповажними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду з даним позовом, викладені в заяві від 16 липня 2024 року вхід. №28746/24.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_5 , НОМЕР_1 прикордонного загону ДПС України ( ІНФОРМАЦІЯ_4 в/ч НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії повернуто позивачу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про скасування судового рішення (ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 17 липня 2024 року про повернення позову ОСОБА_1 ) в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги:

- незаконна бездіяльність відповідача в частині ненадання позивачу письмового повідомлення про виплачені останньому кошти є об`єктивно непереборною позивачем обставиною, яка не залежать від волевиявлення позивача. Така обставина є дійсно істотною перешкодою та створює труднощі, що унеможливили своєчасне звернення позивача до суду;

- позивача повідомили про нараховані йому за час служби суми спірних складових грошового забезпечення в квітні 2024 року. Отже відлік тримісячного строку звернення до суду для позивача розпочався з квітня 2024 року. Позов надійшов до суду в червні 2024 року тобто в межах тримісячного строку звернення до суду з моменту повідомлення позивача про виплачені при звільненні суми (якого ще не відбулося);

- апелянт звертає увагу, що зі змісту ст. 233 КЗпП України вбачається, що працівник має право звернутися до суду із заявою про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. При цьому спірні суми позивачу досі не виплачені;

- апелянт вважає, що правопорушення щодо невиплати позивачу належних при звільненні сум є триваючим а строк звернення до суду взагалі не розпочинався.

У відзиві в/ч НОМЕР_2 на апеляційну скаргу вказується, що оскаржувана ухвала є правильною, а тому у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлені, судом апеляційної інстанції підтверджені, учасниками апеляційного провадження неоспорені наступні обставини.

Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції виходив з того, що підстав для поновлення позивачу строку звернення до суду з даним позовом суд не вбачає.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-12, 77, ч.ч.2, 3 ст. 122, ст. 123 КАС України, ч.2 ст. 233 КЗпП України, абз.21 п.13 глави 10 розділу II Інструкції з організації обліку особового складу Державної прикордонної служби України затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 06 червня 2017 року №468.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Строк звернення до адміністративного суду це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Як слідує зі змісту ст. 123 КАС України подання до суду позовної заяви з пропуском строку звернення до суду не є безумовною підставою для застосування наслідків такого пропуску у вигляді повернення такої позовної заяви або залишення її без розгляду. Відповідний строк може бути поновлений ухвалою суду за наявності поважних, документально підтверджених причин його пропуску. При цьому, обов`язок доведення існування таких причин покладено на позивача, тобто особу, яка звертається на суду.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду.

Питання строків звернення до адміністративного суду врегульовано приписами ст. 122 КАС України, згідно із частиною першою якої позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно ч.2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (абзац перший).

За правилами ч.3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Положення ст. 122 КАС не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати.

В судовій практиці усталеним є підхід щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо проходження публічної служби, у яких виник спір. Такий підхід відповідає висновкам Конституційного Суду України, сформульованим у рішенні від 07 травня 2002 року №8-рп/2002, за змістом якого при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, суд, встановивши відсутність у спеціальних законах норм, може застосовувати норми КЗпП України, у якому визначені основні трудові права працівника.

Так, відповідно ч.2 ст. 233 КЗпП України (у редакції до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01 липня 2022 року №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, ч.ч.1, 2 ст. 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

"Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (ст. 116)".

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (ч.1 ст. 233 КЗпП України).

Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі №460/17052/21 та від 25 квітня 2023 року у справі №380/15245/22.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Голови ДПС України від 20 грудня 2023 року №1850-ос позивача звільнено з військової служби та наказом начальника НОМЕР_1 прикордонного загону ДПС України від 30 грудня 2023 року №1147-ос виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 30 грудня 2023 року (що не заперечується позивачем).

Позивач не заперечує того, що витяг з наказу Голови ДПС України від 20 грудня 2023 року №1850-ос він отримав у день виключення зі списків в/ч 30 грудня 2023 року.

Згідно абз.21 п.13 глави 10 розділу II Інструкції з організації обліку особового складу ДПС України затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 06 червня 2017 року №468 (далі Інструкція №468) (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16 серпня 2017 року за №1011/30879), в наказах начальників органів Держприкордонслужби про виключення зі списків особового складу органу ДПС України у зв`язку зі звільненням з військової служби в обов`язковому порядку зазначається, які необхідно здійснити виплати: матеріальної допомоги на оздоровлення, додаткових грошових винагород, одноразової грошової допомоги при звільненні, в якому розмірі та за який термін військової служби.

Таким чином, згідно вимог Інструкції №468 у наказі про виключення зі списків особового складу фіксуються всі належні при звільненні військовослужбовцю виплати та їх розмір.

З огляду на викладене, є необґрунтованими доводи ОСОБА_1 про те, що НОМЕР_1 прикордонний загін ДПС України, відповідно до положень ст. 116 КЗпП України, не повідомив його про суми, нараховані та виплачені при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні).

На час виникнення спірних правовідносин між позивачем та відповідачем, у період з 19 вересня 2022 року по 31 грудня 2022 року, діяла ч.2 ст. 233 КЗпП України, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати вже був обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Колегія суддів зазначає, що додаткова винагорода, передбачена Постановою №168, виплачується щомісячно на картковий рахунком військовослужбовця, а тому про порушення свого права щодо неотримання додаткової винагороди позивач повинен був дізнатися при отриманні грошового забезпечення за місяці в спірні періоди.

Разом з тим, до суду з позовом ОСОБА_1 звернувся вперше 27 квітня 2024 року, тобто з порушенням визначеного ст. 233 КЗпП України строку звернення до суду.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 31 травня 2024 року у справі №420/16244/24 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, та в подальшому ухвалою від 14 червня 2024 року у справі №420/16244/24 позовну заяву повернуто позивачу.

Повторно позивач звернувся з аналогічними вимогами до суду 17 червня 2024 року (дана адміністративна справа).

Колегія суддів констатує, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами. Строк звернення до суду, як одна із складових гарантії "права на суд", може і має бути поновленим, лише у разі наявності достатніх на те поважних причин

Таким чином, позивачем не наведено поважних причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом, а вказані підстави для його поновлення не є поважними.

При цьому, колегія суддів наголошує, що отримання відповіді на звернення зі спірного питання не може змінювати момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, з якого він почав вчиняти активні дії щодо реалізації свого права і ця дата прямо не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для повернення позовної заяви ОСОБА_2 .

Враховуючи все вищевикладене, колегія судів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Колегія суддів не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 312, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 17 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 січня 2025 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Лук`янчук О.В.

Суддя: Ступакова І.Г.