Справа № 640/28488/20
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2025-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 січня 2025 року № 640/28488/20

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України, треті особи Вищий адміністративний суд України, Державна судова адміністрація України про визнання відмови протиправною та зобов`язати вчинити дії, стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати протиправною відмову Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України у виплаті ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі 10-ти місячних заробітних плат за останньою посадою у зв`язку з виходом у відставку; зобов`язати Голову ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України вжити заходів для нарахування і виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі 10-ти місячних заробітних плат за останньою посадою.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що при звільненні у відставку з посади судді останній не отримав вихідну допомогу у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою згідно Закону України "Про судоустрій та статус суддів", оскільки статтю 136 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" виключено на підставі положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України від 27.03.2014 № 1166-VII "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні". Поряд з цим, Рішенням Конституційного Суду України № 2-р(ІІ)/2020 від 15.04.2020 положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону № 1166-VII визнано таким, що не відповідає Конституції України, а тому позивач вважає, що зазначеним Рішенням Конституційного Суду України поновлено право останнього на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, оскільки відповідно до статті 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, а тому відмова відповідача у виплаті вказаної вихідної допомоги є протиправною.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого останній просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що право на отримання вихідної допомоги є похідним від права на відставку, воно не існує окремо, його набуття безпосередньо пов`язано з фактом реалізації суддею іншого права - права на відставку. Оскільки на момент виходу позивача у відставку Законом № 2453-VI не передбачалась виплата такої допомоги, право на її отримання у позивача не виникло. Вказує, що позивач вийшов у відставку до прийняття Конституційним Судом України рішення від 15.04.2020 № 2-р(ІІ)/2020, а тому на нього не можуть поширюватись норми щодо виплати вихідної допомоги у зв`язку з відставкою, які почали діяти вже після настання юридичного факту, з яким закон пов`язує виникнення права на вихідну допомогу - вихід судді у відставку.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.01.2021 вказану позовну заяву прийнято до провадження та відкрито провадження у справі.

На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13 грудня 2022 року №2825-ІХ, дана справа отримана Київським окружним адміністративним судом за належністю, та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа розподілена судді Харченко С.В.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 13.02.2024 №411/0/15-24 звільнено ОСОБА_2 з посади судді Київського окружного адміністративного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.

За результатами повторного автоматизованого розподілу адміністративна справа була передана для розгляду судді Лисенко В.І.

Ухвалою суду від 11.03.2024 прийнято справу до провадження в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.

Розглянувши подані документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 працював на посаді судді ВАСУ з 12.04.2012 до виходу у відставку на підставі рішення ВРП від 22.08.2017 №2493/0/15-17.

Оскільки на момент виходу у відставку позивач не отримав вихідну допомогу, враховуючи Рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 № 2-р(ІІ)/2020, 22.04.2020 останній звернувся до Голови ліквідаційної комісії Вищого господарського суду України з заявою від 13.02.2023 про виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, передбаченої статтею 136 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 07.07.2010.

Листом від 29.09.2020 №233/12-14/20 Голова ліквідаційної комісії з припинення діяльності Вищого господарського суду України повідомив позивача про відсутність підстав для виплати вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою судді у зв`язку з виходом у відставку, оскільки законодавством, що діяло на день виходу у відставку, не було передбачено виплату вихідної допомоги.

Вважаючи таку відмову відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 130 Конституції України передбачено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Відповідно до пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02.06.2016 № 1402-VII "Про судоустрій і статус суддів" встановлено, що з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку. До припинення діяльності статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів цих судів визначаються Законом України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами) (далі - Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010).

Частиною 1 статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010, в редакції, чинній до 01.04.2014, було встановлено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Підпунктом 1 пункт 28 розділу ІІ Закону України від 27.03.2014 № 1166-VII "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні", внесені зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010, якими, зокрема, виключена стаття 136.

Згідно з Прикінцевими положеннями Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" зміни, передбачені розділом II, набирають чинності з 01.04.2014.

Таким чином, з 01.04.2014 виплата вихідної допомоги суддям, які виходять у відставку, Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 передбачена не була.

Отже, Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010, у редакції, яка була чинна на момент прийняття наказу ВГС України від 05.10.2016 №350-К, яким позивача звільнено з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку, не містив правових норм щодо виплати вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат.

Рішення щодо неконституційності Закону № 1166-VII у частині виключення статті 136 Закону № 2453-VI Конституційним Судом України на час виникнення спірних правовідносин не приймалося.

Відтак, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Вищою радою правосуддя рішення про звільнення позивача, а тому, оскільки на момент звільнення позивача у відставку виплата вихідної допомоги не передбачалась чинним законодавством України, підстави для виплати позивачу вихідної допомоги у розмірі 10-ти місячних заробітних плат відсутні.

Разом з цим суд звертає увагу, що відмова відповідача у виплаті такої допомоги не є звуженням змісту та обсягу прав позивача, оскільки законодавство, чинне на момент виходу позивача у відставку, виплату такої допомоги не передбачало.

Правові висновки з цього питання неодноразово викладені Верховним Судом, зокрема, у постановах від 26.05.2021 у справі № 200/6901/20-а, від 16.09.2020 у справі № 826/3337/17, від 25.06.2020 у справі № 826/3718/17, та ухвалі від 02.03.2021 у справі № 520/11188/2020, які в силу вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України підлягають врахуванню судом.

З приводу рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 № 2-р(ІІ)/2020, яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України від 27.03.2014 № 1166-VII "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні", суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону України від 13.07.2017 № 2136-VIII "Про Конституційний Суд України" до повноважень Суду належить вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів України та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

Згідно з положеннями статті 91 Закону № 2136-VIII закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Згідно пункту 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 № 2-р(ІІ)/2020 положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 №1166-VII, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

У рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині 1 статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

За таких обставин, рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 № 2-р(ІІ)/2020 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки правовідносини у даній справі виникли до прийняття такого рішення.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи наведене та встановлені обставини, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лисенко В.І.