Справа № 240/17080/24
Суддя: Приходько Оксана Григорівна
Дата ухвалення: 2025-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2025 року м. Житомир справа № 240/17080/24

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Приходько О.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, стягнення коштів,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій відповідача щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 жовтня 2019 року по 25 квітня 2020 року та стягнення з відповідача середнього заробітку за затримку у проведенні остаточного розрахунку при звільненні у сумі 71095,76 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що при звільненні з військової служби 24 жовтня 2019 року в порушення вимог статті 116 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) з ним не було проведено повного розрахунку, а саме індексацію грошового забезпечення на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 18 березня 2024 року у справі № 240/2106/23 в сумі 47282,53 грн виплачено 09 серпня 2024 року, тобто із затримкою на 1750 днів. Посилаючись на положення статті 117 КЗпП України позивач зазначає про обов`язок відповідача виплатити на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, й, оскільки на день виплати заборгованості законодавець обмежив виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку піврічним терміном, позивач просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 25 жовтня 2019 року по 25 квітня 2020 року (півроку, що складає 184 днів) у сумі 71095,76 грн.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи провадити за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач позов не визнав. Подав відзив на позовну заяву, у якому, насамперед, зазначає про те, що рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 29 липня 2024 року у справі № 240/5041/23, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2024 року, вже присуджено стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за затримку у проведенні остаточного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 25 жовтня 2019 року по 25 квітня 2020 року в розмірі 71095,76 грн. Наполягає, що стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку у порядку статті 117 КЗпП України не може здійснюватись більш ніж один раз у рамках спірних відносин щодо одного й того ж звільнення. Оскільки предмет спору у справі, що розглядається, є тим самим та з тих же підстав, оскільки стосується застосування до відповідача відповідальності за статтею 117 КЗпП України, існують підстави для залишення позову без розгляду відповідно до пункту 3 частини першої статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України).

На думку відповідача, положеннями статті 117 КЗпП України чітко не врегульовано ані строки, ані порядок застосування відповідальності, ані спосіб визначення її розміру (особливо у тих випадках, коли трудові відносини, за які мала місце недоплата, тривали і у період після внесення змін до статті 117 КЗпП України Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин"; надалі - Закон № 2352-ІХ). Також відповідач вважає незастосовними до військових частин норм статті 117 КЗпП України, оскільки порядок проходження та звільнення з військової служби регулюється спеціальним законодавством, а норми статті 117 КЗпП України є загальними та підлягають застосуванню до відносин роботодавця та працівника.

З таких підстав просить суд відмовити в позові.

(У період з 18 по 30 грудня 2024 року суддя Приходько О.Г. перебувала у відпустці; у період з 31 грудня 2024 року по 07 січня 2025 року - на лікарняному).

Ухвалою від 13 січня 2025 року суд залишив без задоволення клопотання відповідача про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду.

Розглянувши доводи та заперечення сторін, дослідивши письмові докази, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до витягу із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24 жовтня 2019 року № 229 солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 , старшого водія 2 відділення 2 автомобільного взводу роти матеріального забезпечення, звільненого з військової служби у запас наказом командира Окремого президентського полку від 12 вересня 2019 року № 30РС (по особовому складу) за підпунктом "а" (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини п`ятої Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення.

09 серпня 2024 року відповідач виплатив належне позивачу при звільненні з військової служби грошове забезпечення, а саме суму індексації у розмірі 47282,53 грн, що підтверджується випискою по банківському картковому рахунку позивача в матеріалах справи, присудженої на користь позивача рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 15 травня 2023 року у справі № 240/2106/23.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо не проведення повного розрахунку при звільненні 24 жовтня 2019 року протиправною, що має наслідком застосування положень частини першої статті 177 КЗпП України й виплату середнього заробітку за час затримки за період з 25 жовтня 2019 року по 25 квітня 2020 року (півроку), позивач звернувся до суду з цим позовом.

Отже, спірні правовідносини у цій справі склались щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, який позивачем окреслено піврічним проміжком, а саме періодом з 25 жовтня 2019 року по 25 квітня 2020 року.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд враховує, що відповідно до статей 1, 2 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (надалі - Закон № 2011-XII) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Абзацом 1 частини першої статті 9 Закону № 2011-XII обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до частини третьої статті 24 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

В аспекті доводів відповідача про непоширення на спірні відносини норм статті 117 КЗпП України суд звертає увагу на висновки Конституційного Суду України у Рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), згідно з якими при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), у якому визначені основні трудові права працівників.

Суд погоджується, що трудові відносини, які складаються під час проходження військової служби, мають специфічну правову природу, а тому потребують детального регулювання спеціальним законодавством, яке визначатиме, зокрема, норми оплати праці, соціальні гарантії, тощо.

Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд доходить висновку про можливість застосування норм статті 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби зокрема.

З урахуванням наведеного безпідставними є доводи відповідача про те, що дія норм КЗпП України не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб.

За правилами статті 116 КЗпП України (у редакції до внесення змін згідно із Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин"; надалі - Закон № 2352-ІХ) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, роботодавець в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Частиною першою цієї статті (у редакції до внесення змін згідно із Законом № 2352-ІХ), встановлено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (частина друга статті 117 КЗпП України).

За приписами пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

Буквальний аналіз норми статті 116 КЗпП України у взаємозв`язку з нормами цього Положення дає підстави для висновку, що у день звільнення з військової служби з військовослужбовцем має бути проведений повний розрахунок, затримка проведення якого зумовлює правові наслідки згідно зі статтею 117 КЗпП України, а саме виплату середнього заробітку за увесь час затримки проведення розрахунку.

За обставинами цієї справи позивач звернувся до суду з вимогою стягнути з відповідача середній заробіток за затримку виплати індексації грошового забезпечення у сумі 47282,53 грн, фактично виплаченої позивачу 09 серпня 2024 року на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 15 травня 2023 року у справі № 240/2106/23, визначаючи період затримки розрахунку, за який позивач у межах цієї справи просить суд стягнути середній заробіток, з 25 жовтня 2019 року по 25 квітня 2020 року, та загальну суму середнього заробітку за цей період - 71095,76 грн.

У справі, що розглядається, суд виходить з того, що оскільки правовідносини, які регулюються статтею 117 КЗпП України, пов`язані із недотриманням роботодавцем свого обов`язку провести повний розрахунок з працівником при звільненні, момент виникнення спірних правовідносин пов`язаний саме із днем звільнення, тобто у цій справі 24 жовтня 2019 року.

Отже, до спірних правовідносин щодо стягнення середнього заробітку за період затримки виплати позивачу індексації грошового забезпечення з 25 жовтня 2019 року по 25 квітня 2020 року підлягають застосуванню норми статті 117 КЗпП України у редакції до внесення змін згідно із Законом № 2352-ІХ, щодо правозастосування яких Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалено постанову від 30 листопада 2020 в справі № 480/3105/19, в якій сформовано такий правовий висновок: "синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.".

Таким чином, Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2020 у справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Ці висновки зроблено Верховним Судом щодо застосування положень статті 117 КЗпП України у редакції, до внесення змін згідно із Законом № 2352-ІХ, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, оскільки із внесенням цих змін законодавцем обмежено строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями, і які [зміни] розповсюджують свою дію на правовідносини, які виникли/тривають після 19 липня 2022 року.

З огляду на предмет спору у цій справі та окреслений позивачем у позові період затримки виплати суми індексації, у межах якого позивачем заявлено вимогу стягнення середнього заробітку (з 25 жовтня 2019 року по 25 квітня 2020 року), суд враховує, що рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 29 липня 2024 року у справі № 240/5041/23, яке набрало законної сили 17 жовтня 2024 року, присуджено стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку у проведенні остаточного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 25 жовтня 2019 року по 25 квітня 2020 року у розмірі 71095,76 грн.

За змістом спірних правовідносин у справі № 240/5041/23 остаточний розрахунок з позивачем щодо грошової компенсації за неотриманні календарні дні додаткової відпустки відповідачем проведено 16 лютого 2023 року, тому судом застосовано норму статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX, тобто без застосування критеріїв співмірності та пропорційності щодо зменшення суми середнього заробітку.

Оскільки присуджена на користь позивача у справі № 240/5041/23 сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 71095,76 грн визначена за період з 25 жовтня 2019 року по 25 квітня 2020 року (за той же період як і у цій справі заявлено позивачем) без проведення її розрахунку виходячи, з-поміж іншого, із розміру невиплачених сум грошової компенсації за неотриманні календарні дні додаткової відпустки, тобто пропорційно до невиплаченої при звільненні суми (з розрахунку того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку), є підстави вважати, що право позивача на стягнення середнього заробітку за період з 25 жовтня 2019 року по 25 квітня 2020 року повною мірою вже поновлено рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 29 липня 2024 року у справі № 240/5041/23, яке набрало законної сили 17 жовтня 2024 року .

На переконання суду, подвійне стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зокрема у цій справі за період з 25 жовтня 2019 року по 25 квітня 2020 року, не відповідає праворегулівному спрямуванню норми статті 117 КЗпП України щодо захисту працівника від зловживань роботодавця невчасним розрахунком при звільненні працівника й, водночас, презюмує добросовісність працівника, який заявляє вимоги щодо компенсації йому середнього заробітку за час затримки розрахунку. Компенсаційна спрямованість цієї норми є способом досягнення балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах.

У частині першій статті 77 КАС України закріплено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Враховуючи встановлені обставини цієї справи та враховуючи, що право позивача та отримання відповідної компенсації, передбаченої статтею 117 КЗпП України, реалізовано ним у межах судового спору у справі № 240/5041/23, суд дійшов висновку, що доводи позивача щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 жовтня 2019 року по 25 квітня 2020 року не ґрунтуються на нормах матеріального закону та не підтверджені встановленими обставинами цієї справи, а тому порушення прав позивача, про захист яких він просив у судовому порядку, не доведено у ході судового розгляду.

Натомість відповідачем доведено перед судом правомірність його дій у межах спірних правовідносин, відтак у задоволенні позовних вимог належить відмовити.

Відповідно до положень статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 139, 241-243, 246, 250 КАС України, суд -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання дій протиправними, стягнення коштів відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.Г. Приходько

13.01.25