Справа № 160/25597/24
Суддя: Озерянська Світлана Іванівна
Дата ухвалення: 2024-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24.09.2024 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненадання копій грошового атестата з розміром отриманого ОСОБА_1 грошового забезпечення за 2022, 2023 та 2024 роки (з деталізацією), а також речового атестату з переліком отриманих речей ОСОБА_1 речового забезпечення за 2022, 2023 та 2024 роки (з деталізацією) та довідки про заробітну плату або дохід військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 сержанта ОСОБА_1 , за період його служби з 2022 року по 2024 рік включно (з деталізацією); визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , щодо ігнорування та ненадання відповіді на рапорти військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 сержанта ОСОБА_1 , від 01.07.2024 року, про виплату грошової допомоги на оздоровлення за 2024 рік та про надання та виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення за 2024 рік; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 надати протягом п`яти робочих днів із дня набрання чинності рішенням суду копій грошового атестата з розміром отриманого ОСОБА_1 грошового забезпечення за 2022,2023 та 2024 роки (з деталізацією), а також речового атестату з переліком отриманих речей ОСОБА_1 речового забезпечення за 2022, 2023 та 2024 роки (з деталізацією) та довідки про заробітну плату або дохід військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 , за період його служби з 2022 року по 2024 рік включно (з деталізацією); зобов`язати військову частину НОМЕР_1 , розглянути та надати протягом п`яти робочих днів із дня набрання чинності рішенням суду письмову відповідь на рапорти, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 від 01.07.2024 року, про виплату грошової допомоги на оздоровлення за 2024 рік та про надання та виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення за 2024 рік.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , однак на теперішній час перебуває на лікуванні. Позивач зазначає, що у нього виникла необхідність в отриманні грошового атестату та речового атестату з переліком отриманих речей, а тому представником позивача на адресу відповідача було направлено відповідний адвокатський запит. Однак у відповіді на адвокатський запит відповідач зазначив, що відповідно до наказу Міністерства Оборони України №440 від 17.08.2017 року Додатку 59 до Інструкції з обліку військового майна у Збройних Силах України підставою для видачі атестату є наказ командира військової частини про вибуття військовослужбовця (військовослужбовців). Крім того, маючи право згідно «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженим наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260 позивач звернувся до відповідача із рапортами про виплату грошової допомоги на оздоровлення за 2024 рік» та про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення за 2024 рік, однак на теперішній час вказані рапорти не розглянуті, жодного рішення щодо них не прийнято, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів.
Копію ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.09.2024 року разом із копією позовної заяви з додатками було надіслано Військовій частині НОМЕР_1 в її електронний кабінет та отримано 30.09.2024 року, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа, яка міститься у матеріалах справи. Однак, відповідач не скористався своїм правом та не подав до суду відзив на позовну заяву у строки встановлені ухвалою суду.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, суд приходить до наступних висновків.
Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою від 28.07.2024 року №2084/6910 та військовим квитком серії НОМЕР_2 від 04.12.1990 року.
Позивач отримав статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 від 05.06.2015 року.
27.05.2024 року представником позивача на адресу відповідача було направлено адвокатський запит, в якому він просив надати, зокрема грошовий атестат з розміром отриманого грошового забезпечення за 2022, 2023 та 2024 роки (з деталізацією), а також речового атестату з переліком отриманих речей речового забезпечення за 2022, 2023 та 2024 роки (з деталізацією).
Військова частина НОМЕР_1 листом від 19.06.2024 року повідомила, що на підставі наказу Міністерства Оборони України №440 від 17.08.2017 року Додатку 59 до Інструкції з обліку військового майна у Збройних Силах України підставою для видачі атестату є наказ командира військової частини про вибуття військовослужбовця (військовослужбовців). У зв?язку з вищезазначеним, підстав для видачі атестатів. (речового, грошового) на військовослужбовця немає.
01.07.2024 року позивачем було подано рапорт командиру Військової частини НОМЕР_1 , згідно якого позивач просив нарахувати та виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, у розмірі місячного грошового забезпечення за 2024 рік, у зв?язку з отриманням поранення (контузії, травми, каліцтва), пов?язаного із захистом Батьківщини, отриманого при виконанні завдань під час воєнного стану.
Також 01.07.2024 року звернувся до відповідача із рапортом, в якому просив виплатити грошову допомогу на оздоровлення.
Вказані рапорти були направлені поштою 02.07.2024 року на адресу відповідача та отримані представником відповідача.
Відповідачем відповіді на рапорти ОСОБА_1 надано не було.
04.07.2024 року представник позивача звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 із запитом на інформацію щодо надання, зокрема довідки про заробітну плату або дохід військовослужбовця сержанта ОСОБА_1 , за період його служби з 2022 року по 2024 рік включно (з деталізацією).
05.08.2024 року повторно представником позивача на адресу відповідача поштою було направлено запит на інформацію, в якому просив надати, зокрема довідку про заробітну плату або дохід за період його служби з 2022 року по 2024 рік включно (з деталізацією).
Проте відповідачем у відповіді на повторний запит представника ОСОБА_1 довідку про грошове забезпечення та дохід надано не було.
Оскільки рапорти позивача не були розглянуті, не надано копій грошового атестата з розміром отриманого грошового забезпечення, речового атестату з переліком отриманих речей речового забезпечення та довідки про заробітну плату, не розлянуто рапорти про виплату грошової допомоги на оздоровлення за 2024 рік та про надання та виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення за 2024 рік позивач вважає, що військовою частиною НОМЕР_1 допущено протиправну бездіяльність щодо неналежного розгляду рапортів та запитів, що і стало підставою для звернення до суду з даною позовною заявою.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Розділом ІІ Конституції України передбачені основоположні права, свободи та обов`язки людини і громадянина. Зокрема, статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Згідно пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Згідно Указу Президента України №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" постановлено ввести в Україні воєнний стан.
Зі змісту статей 17, 65 Конституції України вбачається, що захист держави, забезпечення її безпеки є найважливішими функціями всього Українського народу. Військова служба - це конституційний обов`язок громадян України, який полягає у забезпеченні оборони України, захисті її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності. До військовослужбовців належать особи, які проходять таку службу, зокрема у Збройних Силах України. Військовій службі передує необхідність виконання конституційного військового обов`язку, що передбачає проходження громадянами України військової служби (добровільно чи за призовом).
З огляду на специфіку військової служби, яка полягає, зокрема, у виконанні військовослужбовцями спеціальних завдань, наявності ризиків для їх життя та здоров`я тощо, будь-яка форма проходження військової служби є обов`язком громадян України щодо захисту держави. Отже, закріплений у Конституції України обов`язок громадян України потребує поваги, а статус військовослужбовців будь-яких категорій обумовлюється військовою службою, інститут якої надає їм спеціальний статус.
Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Статтею 1 цього Закону регламентовано поняття військового обов`язку.
Так, згідно частин першої, другої та третьої статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає, зокрема прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу.
Відповідно до частини 1 статті 2 цього Закону, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Пунктами 2 - 4 цієї правової норми встановлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Щодо надання копій грошового атестата з розміром отриманого грошового забезпечення, суд зазначає наступне.
Пунктом 3 розділу 1 Порядку №260 визначено, що підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є: штат військової частини (установи, організації) (далі - військова частина); накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження; накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення; накази про присвоєння військових звань; грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).
Пунктами 1, 2 розділу XXXІІІ Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15.03.2018 № 200, зарахування на грошове забезпечення осіб офіцерського складу, осіб рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, проводиться на основі грошового атестата (додаток 2) та наказу командира військової частини (начальника установи).
Грошовий атестат видається в усіх випадках переміщення по службі з однієї військової частини до іншої, у тому числі у разі направлення до навчальних закладів на навчання, направлення для подальшого проходження служби до інших військових формувань, утворених відповідно до чинного законодавства України, та правоохоронних органів, а також у разі відрядження до державних органів із залишенням на військовій службі, у разі звільнення в запас або відставку з призначенням пенсії.
Грошовий атестат виписується та видається фінансовим підрозділом військової частини.
Таким чином, в усіх випадках переміщення по службі та у разі звільнення в запас або відставку з призначенням пенсії грошовий атестат виписується та видається фінансовим підрозділом відповідної військової частини, в якій проходив службу військовослужбовець, на підставі якого здійснюється зарахування на грошове забезпечення.
Проте згідно довідки від 28.07.2024 року №2084/6910 та військового квитка серії НОМЕР_2 від 04.12.1990 року ОСОБА_1 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
Враховуючи вищезазначене, оскільки позивач є є діючим військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_1 , а грошовий атестат виписується та видається фінансовим підрозділом відповідної військової частини в усіх випадках переміщення по службі та у разі звільнення в запас або відставку з призначенням пенсії, вимоги надати грошовий атестат є необгрунтовами.
Щодо надання речового атестату з переліком отриманих речей речового забезпечення, суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 11 розділу ІІІ «Інструкції з обліку військового майна у Збройних Силах України» у разі перепідпорядкування (передислокації) військової частини (підрозділу) службами забезпечення органів військового управління (службами забезпечення військової частини, до якої цю військову частину (підрозділ) було прикріплено на забезпечення) на усі види військового майна оформлюється атестат військової частини (додаток 7). До атестата військової частини вноситься військове майно, яке обліковується за військовою частиною на день вибуття. Наявність його підтверджується звітними документами або донесеннями за період від останнього звіту до дня зняття військової частини із забезпечення. Знову сформовані військові частини, які не ведуть свого господарства, донесення і звіти не подають. В атестаті військової частини вказуються сума непогашених нарахувань за втрати, нестачі військового майна, а також дата останньої аудиторської перевірки. Атестат військової частини є основним документом, який дає право на зарахування військової частини на забезпечення і зняття з обліку військового майна, що обліковується за нею за попереднім місцем забезпечення (дислокації).
В пункті 36 розділу V «Інструкції з обліку військового майна у Збройних Силах України» зазначено, що військове майно, крім харчових продуктів, що надійшло у військову частину з військовослужбовцями, які прибули з інших частин, приймається і оприбутковується за атестатами військовослужбовця (додаток 58) (далі - атестат військовослужбовця). У підрозділах здійснюється звірка даних атестатів військовослужбовців з фактичною наявністю та якістю військового майна у цих військовослужбовців, після чого атестати військовослужбовців передаються для перевірки до відповідних служб забезпечення військової частини.
Пунктами 55, 56 розділу V «Інструкції з обліку військового майна у Збройних Силах України» зазначено, що під час вибуття військовослужбовців у складі підрозділу (команди) до іншої військової частини на військове майно, яке обліковується за підрозділом (командою), у відповідних службах забезпечення військової частини на підставі даних книги обліку військового майна (склад, підрозділ) виписуються атестати військовослужбовців.
До цих атестатів додаються іменні списки військовослужбовців із зазначенням найменування та кількості військового майна, яке обліковується за кожним з них, номера зброї, категорії майна та дату їх видачі. Правильність записів в іменних списках підтверджуються особистими підписами військовослужбовців, що вибувають. Кожний іменний список підписується начальником відповідної служби забезпечення, командиром підрозділу, що вибуває (старшим команди), та у разі підписання у паперовій формі скріплюється мастиковою гербовою печаткою військової частини.
Під час переведення військовослужбовців до іншої військової частини поодинці, а також під час дострокового звільнення (крім випадків звільнення за обвинувальним вироком суду, службової невідповідності займаній посаді, порушення умов виконання контракту з боку військовослужбовця, звільнення за станом здоров`я) із лав Збройних Сил військовослужбовців на військове майно, яке обліковується за ними (крім особистої зброї, боєприпасів та інвентарного майна), на підставі даних інформаційно-комунікаційної системи або карток обліку військового майна особистого користування та книг обліку військового майна, виданого військовослужбовцям виписується атестат військовослужбовця.
Отже, в даному випадку підставою для видачі атестату може бути наказ командира військової частини про вибуття військовослужбовця (військовослужбовців), або його звільнення.
Як було встановлено судом вище, позивач є є діючим військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_1 , а тому вимога про отримання речового атестату з переліком отриманих речей речового забезпечення є необгрунтованою.
Окрім зазначеного, суд при ухваленні рішення в цій частині заявлених позовних вимог враховує і те, що вимоги про надання грошового та речового атестату були заявлені у зв`язку з ненаданням таких документів на адвокатський запит адвоката Бондаренка Євгена Володимировича, який діяв в інтересах позивача. Позивач, заявляючи вимогу про визнання протиправною бездіяльність щодо ненадання грошового та речового атестату на підставі адвокатського запиту, сам з жодними зверненнями про надання таких документів не звертався. При цьому, позивач не наділений правом оскаржувати бездіяльність щодо нерозгляду чи неналежного розгляду адвокатського запиту, незалежно від того, що такий адвокатський запит було здійснено в його інтересах.
Щодо позовних вимог про розгляд рапортів про виплату грошової допомоги на оздоровлення за 2024 рік та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік, суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 9 розділу XXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам № 260 виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.
Отже, виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань здійснюється на підставі наказу командира, а рішення про її надання приймається на підставі поданої військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби.
Згідно з пунктами 30.1, 30.3 розділу ХХХ Порядку № 260 особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом та набули право на щорічну основну відпустку, один раз на рік надається грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
Розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадових окладів, окладів за військовими званнями та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою згідно з законодавством України на день підписання наказу про надання цієї допомоги.
Відповідно пунктів 33.1-33.3 розділу XXXIII Порядку №260, особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять службу за контрактом, для вирішення соціально-побутових питань один раз на рік надається матеріальна допомога в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.
Матеріальна допомога надається військовослужбовцям за їх заявою за місцем штатної служби на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому розміру допомоги.
Розмір матеріальної допомоги установлюється за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.
До місячного грошового забезпечення, з якого визначається матеріальна допомога, включаються посадові оклади, оклади за військовими званнями та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою згідно з законодавством України на день підписання наказу про надання цієї допомоги.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач 01.07.2024 року звертався до командира Військової частини НОМЕР_1 про нарахування та виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та про виплату грошової допомоги на оздоровлення за 2024 рік.
Вказані рапорти були направлені поштою 02.07.2024 року на адресу відповідача та отримані представником відповідача.
Однак, рапорти позивача відповідачем не були розглянуті.
Доказів про розгляд поданих рапортів у відповідності до вимог чинного законодавства на час ухвалення рішення в даній справі судом відповідачем не надано.
В зв`язку з викладеним суд вважає, що відповідач безпідставно ухилився від розгляду рапортів позивача, чим допустив протиправну бездіяльність.
Щодо надання довідки про заробітну плату або дохід за період служби з 2022 року по 2024 року, суд зазначає наступне.
Відповідно статті 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів, забезпечення громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення регулюються Законом України «Про звернення громадян».
Частиною 1 статті 1 цього Закону встановлено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Як передбачено статтею 5 Закону України «Про звернення громадян» звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.
Звернення може бути усним чи письмовим.
Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення).
У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.
Звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду (частина 1 статті 7 Закону № 393/96-ВР).
За змістом частини 1, 3, 4 статті 15 Закону № 393/96-ВР органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.
Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Відповідно до статті 18 Закону України "Про звернення громадян", громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право: особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви; знайомитися з матеріалами перевірки; подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу; бути присутнім при розгляді заяви чи скарги; користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку; одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги; висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги; вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.

Отже, право громадянина одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги прямо встановлено статтею 18 Закону України "Про звернення громадян".

Таким чином, у разі надходження до органу звернення громадянина, відповідний орган повинен об`єктивно, всебічно і вчасно перевірити викладені у цьому зверненні обставини та письмово повідомити громадянина про результати перевірки заяви і суть прийнятого рішення. Це закономірно означає, що орган, до якого відбулося звернення, зобов`язаний надати мотивовану та обґрунтовану відповідь або прийняти рішення про відмову у задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні, скарзі).

Верховний Суд у постанові від 27.04.2020 у справі № 813/4351/16 зазначив, що саме по собі надання будь-якої відповіді на звернення громадянина у визначені законом строки не слід вважати повним і належним виконанням свого обов`язку суб`єктом владних повноважень. Істотною умовою такої відповіді є її належне обґрунтування і вирішення поставлених у зверненні питань (із урахуванням суті відповідного звернення і на підставі його ґрунтовного й всебічного вивчення).

В ході судового розгляду встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 04.07.2024 року представник позивача звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 із запитом на інформацію щодо надання, зокрема довідку про заробітну плату або дохід військовослужбовця сержанта ОСОБА_1 , за період його служби з 2022 року по 2024 рік включно (з деталізацією).

Однак, з аналізу листа Військової частини НОМЕР_1 від 31.07.2024 року №13360 вбачається, що відповідачем, на запит представника позивача, було повідомлено, що фінансові документи наразі перебувають у процесі підготовки та будуть надіслані згодом.

При повторному зверненні до відповідача 05.08.2024 року з проханням надати довідку про заробітну плату або дохід позивача, довідки про заробітну плату або дохід не було надано.

Отже в даному випадку, позивач просив надати довідку про заробітну плату або дохід, чого відповідачем зроблено не було.

З огляду на викладене, з урахуванням наведених законодавчих норм та встановлених обставин, суд вважає, що наявні підстави для визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненадання позивачу запитуваних документів на підставі відповідних запитів.

Щодо обраного способу захисту порушеного права.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правового захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Разом з цим, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, вихід за межі позовних вимог можливий, але повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, на захист яких поданий позов.

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що відповідачем протиправно не було розглянуто рапорти позивача про виплату грошової допомоги на оздоровлення за 2024 рік та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік, суд вважає за необхідне обрати належний спосіб захисту порушеного права позивача та визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапортів ОСОБА_1 про виплату грошової допомоги на оздоровлення за 2024 рік та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорти ОСОБА_1 про виплату грошової допомоги на оздоровлення за 2024 рік та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік, зобов`язати надати ОСОБА_1 довідку про грошове забезпечення за 2022-2024 роки (з делалізацією).

При цьому не підлягають задоволенню вимоги позивача про зобов`язання відповідача виконати рішення протягом 5 робочих днів, оскільки рішення суду, що набрало законної сили підлягає виконанню в порядку виконання судових рішень органами державної виконавчої служби в порядку та строки, що встановлені Законом України «Про виконавче провадження».

Зважаючи на встановлені у справі обставини, з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про часткове задоволення адміністративного позову.

Правові підстави для застосування положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а доказів понесення інших судових витрат він не надав.

Керуючись статтями 2, 139, 242-246, 250, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапортів ОСОБА_1 від 01.07.2024 року про виплату грошової допомоги на оздоровлення за 2024 рік та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорти ОСОБА_1 від 01.07.2024 року про виплату грошової допомоги на оздоровлення за 2024 рік та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не надання ОСОБА_1 довідок про грошове забезпечення за 2022-2024 роки.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 надати ОСОБА_1 довідки про грошове забезпечення за 2022-2024 роки (з деталізацією).

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.І. Озерянська