Справа № 420/377/25
Суддя: Бабeнко Д.А.
Дата ухвалення: 2025-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/377/25
УХВАЛА
10 січня 2025 року м.Одеса
Суддя Одеського окружного адміністративного суду Бабенко Д.А., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Голови Вищої ради правосуддя Усика Григорія Івановича про визнання протиправним та скасування розпорядження, -
06 січня 2025 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Голови Вищої ради правосуддя Усика Григорія Івановича, в якій позивач просить суд:
Відповідно до ч.1 ст.171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства. Згідно з ч.2 ст.171 КАС України, суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі.
Розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 , суд вважає, що існують підстави для відмови у відкритті провадження у цій адміністративній справі, виходячи з такого.
На переконання позивача, Голова Вищої ради правосуддя ОСОБА_3 , перебуваючи у конфлікті інтересів з позивачем з наведених вище підстав, в порушення вимог ст.28 Закону України «Про запобігання корупції», 04.12.2024 видав протиправне розпорядження №62/0/2-24 про залучення до роботи Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя члена Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя Квашу О.О.
На думку позивача, за результатами видання у конфлікті інтересів протиправного розпорядження, Друга Дисциплінарна палата ВРП ухвалою №3540/2дп/15-24 від 04.12.2024 відкрила дисциплінарну справу стосовно судді Окружного адміністративного суду м. Києва ОСОБА_1 .
Суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За змістом частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений в цій статті.
У рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначено, що «права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Утвердження правової держави, відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України, полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту».
Також у Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначено про те, що відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.
Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Стосовно «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004, це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційного Суду України зазначено, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним».

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Частиною десятою статті 131 Конституцією України передбачено, що відповідно до Закону України «Про Вищу раду правосуддя», в системі правосуддя утворюються органи та установи для забезпечення, зокрема, розгляду справ щодо дисциплінарної відповідальності судді.

У відповідності до пункту 3 частини першої статті 131 Конституції України, в Україні діє Вища рада правосуддя, яка розглядає скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора.

Відповідно до ч.5 ст.22 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», до повноважень Голови Вищої ради правосуддя належать: 1) організація роботи Вищої ради правосуддя, призначення засідань та головування на них; 2) координація роботи органів Вищої ради правосуддя; 3) направлення Президентові України подання Вищої ради правосуддя про призначення судді на посаду; 4) підписання ухвалених Вищою радою правосуддя актів, протоколів засідань; 5) загальне керівництво секретаріатом Вищої ради правосуддя; 6) погодження призначення на посади та звільнення з посад працівників секретаріату, застосування до них заходів заохочення, дисциплінарного впливу, вирішення або порушення в установленому порядку питання про присвоєння рангів державним службовцям секретаріату Вищої ради правосуддя; 7) розпорядження бюджетними асигнуваннями на утримання і забезпечення діяльності Вищої ради правосуддя; 8) представництво Вищої ради правосуддя у відносинах з іншими органами та установами у системі правосуддя, органами державної влади та органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, органами влади іноземних держав та міжнародними організаціями.

За приписами ч.7 ст.22 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», Голова Вищої ради правосуддя з питань, що належать до його адміністративних повноважень, видає накази і розпорядження.

Відповідно до ч.2,3 ст.26 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», для розгляду справ щодо дисциплінарної відповідальності суддів Вища рада правосуддя утворює Дисциплінарні палати з числа членів Вищої ради правосуддя. Кількість Дисциплінарних палат та кількісний склад кожної палати визначаються рішенням Вищої ради правосуддя з урахуванням вимог цього Закону.

Частиною 5 статті 26 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» передбачено, що у разі необхідності Вища рада правосуддя може ухвалити рішення про залучення членів однієї Дисциплінарної палати до роботи іншої Дисциплінарної палати або про делегування Голові Вищої ради правосуддя повноважень ухвалювати такі рішення. Організація роботи Дисциплінарних палат здійснюється в порядку, визначеному регламентом Вищої ради правосуддя.

Згідно з рішенням Вищої ради правосуддя від 07.02.2017 №198/0/15-17, з метою забезпечення діяльності Дисциплінарних палат, керуючись статтею 131 Конституції України, частиною п`ятою статті 26, статтями 3, 22 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», Вища рада правосуддя вирішила делегувати Голові Вищої ради правосуддя повноваження ухвалювати рішення про залучення членів однієї Дисциплінарної палати до роботи іншої Дисциплінарної палати.

Суд зазначає, що розпорядженням Голови Вищої ради правосуддя від 04.12.2024 №62/0/2-24 до роботи Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя залучено члена Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя ОСОБА_4 .

Рішенням Другої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 04.12.2024 №3540/2дп/15-24, відкрито дисциплінарну справу стосовно судді Окружного адміністративного суду м. Києва ОСОБА_1 .

Як слідує з матеріалів справи та на цьому наголошує і сам позивач, предметом позову у цій справі є протиправне, на його думку, розпорядження Голови Вищої ради правосуддя від 04.12.2024 №62/0/2-24, у результаті видання якого Другою дисциплінарною палатою Вищої ради правосуддя відкрито дисциплінарну справу стосовно позивача.

Тобто, позивач оскаржує розпорядження Голови Вищої ради правосуддя під час здійснення ним повноважень щодо забезпечення організації та координації роботи Вищої ради правосуддя, зокрема забезпечення діяльності роботи Дисциплінарних палат Вищої ради правосуддя.

Зі змісту позовної заяви також вбачається, що фактично позивач не згоден з діями Другої дисциплінарної палати щодо відкриття дисциплінарної справи стосовно нього, яке, на думу позивача, прийняте за результатом залучення члена Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя ОСОБА_4 на підставі оскаржуваного позивачем розпорядження Голови Вищої ради правосуддя.

Порядок дисциплінарного провадження щодо судді врегульовано Законом України «Про судоустрій і статус суддів», зокрема, частиною першою статті 107 цього Закону визначено право на звернення зі скаргою щодо дисциплінарного проступку судді (дисциплінарною скаргою) будь-якої особи.

Згідно зі статтею 42 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», дисциплінарне провадження розпочинається за скаргою щодо дисциплінарного проступку судді (дисциплінарна скарга), поданою відповідно до Закону України «Про Вищу раду правосуддя», або за ініціативою Дисциплінарної палати чи Вищої кваліфікаційної комісії суддів України у випадках, визначених законом.

Дисциплінарне провадження включає: 1) попереднє вивчення та перевірку дисциплінарної скарги; 2) відкриття дисциплінарної справи; 3) розгляд дисциплінарної скарги та ухвалення рішення про притягнення або відмову в притягненні судді до дисциплінарної відповідальності.

Згідно зі ст. 108 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», дисциплінарне провадження щодо судді здійснюють дисциплінарні палати Вищої ради правосуддя у порядку, визначеному Законом України «Про Вищу раду правосуддя», з урахуванням вимог цього Закону.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 43 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», член Дисциплінарної палати, визначений для попередньої перевірки відповідної дисциплінарної скарги (доповідач): вивчає дисциплінарну скаргу і перевіряє її відповідність вимогам закону та наявність підстав для залишення без розгляду дисциплінарної скарги; за наявності підстав, визначених пунктами 1-5 частини першої статті 44 цього Закону - повертає дисциплінарну скаргу скаржнику.

Суд звертає увагу, що частиною першою статті 51 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» встановлено, що право оскаржити рішення Дисциплінарної палати у дисциплінарній справі до Вищої ради правосуддя має суддя, щодо якого ухвалено відповідне рішення.

Згідно зі статтею 52 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», до суду може бути оскаржене рішення Вищої ради правосуддя, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати.

Відповідно до частини сьомої статті 266 Кодексу адміністративного судочинства України, на рішення Вищої ради правосуддя, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Дисциплінарної палати, може бути подана скарга до Великої Палати Верховного Суду. Така скарга розглядається за правилами касаційного провадження, встановленими цим Кодексом.

Пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Пункт 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України містить визначення поняття публічно-правового спору - це спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Визначальною рисою адміністративних правовідносин є владне підпорядкування однієї сторони цих відносин іншій стороні.

Здійснення повноважень Головою Вищої ради правосуддя щодо забезпечення організації роботи Дисциплінарних палат Вищої ради правосуддя не породжують жодних відносин управлінського характеру чи підпорядкування між Головою Вищої ради правосуддя і суддею, щодо якого здійснюється перевірка дисциплінарної скарги.

Аналіз наведених вище норм у сукупності з обставинами цієї справи дає суду підстави для висновку, що розпорядження Голови Вищої ради правосуддя від 04.12.2024 №62/0/2-24, яким до роботи Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя залучено члена Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя Квашу Оксану Олександрівну, не може бути самостійним предметом судового розгляду.

Суд повторює, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду, тобто негативні для особи наслідки у вигляді невизнання, обмеження або перешкоджання у реалізації її реальних прав, свобод або інтересів, які настають внаслідок протиправних дій або рішень суб`єктів владних повноважень.

Слід зауважити, що адміністративний суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача. При цьому, відсутність порушення суб`єктивних прав особи, навіть у разі, коли рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень містять ознаки протиправності, унеможливлює досягнення завдань адміністративного судочинства.

Виходячи із визначених Законом України «Про Вищу раду правосуддя» повноважень Голови Вищої ради правосуддя в частині організації роботи Вищої ради правосуддя, зокрема Дисциплінарних палат Вищої ради правосуддя, а також враховуючи процедурну послідовність етапів дисциплінарного провадження щодо суддів, можна зробити висновок, що правові наслідки для особи, які реально впливають на її статус як судді виникають після ухвалення рішення Вищою радою правосуддя про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.

При цьому, процедурні етапи дисциплінарного провадження не мають самостійних наслідків для судді, адже є проміжним етапом процедури дисциплінарного провадження.

Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.09.2024 у справі №990/137/24, від 11.07.2024 у справі №990/118/24, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28.12.2021 у справі №640/16884/19.

Відповідно до приписів ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду вищенаведене, суд дійшов висновку, що розпорядження Голови Вищої ради правосуддя від 04.12.2024 №62/0/2-24 не може бути самостійним предметом судового оскарження, оскільки не породжує жодних правових наслідків для позивача. Оскаржуване рішення, з урахуванням його змісту, не має впливу на права, обов`язки та інтереси ОСОБА_1 , а отже, не породжує й правовідносин, у яких виникає публічно-правовий спір, за результатом вирішення якого може бути ухвалене судове рішення, яке б відповідало завданню адміністративного судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 170 КАС України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Зважаючи на вищенаведене, суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі №420/377/25 відповідно до п.1 ч.1 ст.170 КАС України.

За приписами ч.6 ст.170 КАС України, у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

Водночас, згідно з правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22.03.2018 у справі № П/9901/135/18 (провадження № 11-70сап18), поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Суд враховує практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. пункт 57 рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93).

З урахуванням викладеного, суд вважає, що цей спір взагалі не підлягає судовому розгляду.

Керуючись ст. 2, 4, 7, 170, 256, 294 КАС України, суддя

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі №420/377/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до Голови Вищої ради правосуддя Усика Григорія Івановича про визнання протиправним та скасування розпорядження.

Позовну заяву разом з усіма доданими до неї документами повернути позивачу.

Повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Ухвала може бути оскаржена до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання.

Ухвала набирає законної сили у строки, визначені ст.256 КАС України.

Суддя Дмитро БАБЕНКО