Справа № 160/21330/24
Суддя: Маковська Олена Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маковської О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов?язання вчинити певні дії,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, в якій позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області щодо не звільнення зі служби в поліції інспектора взводу №3 роти №1 полку поліції особливого призначення корпус оперативної раптової дії (стрілецький) ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_1 ;
- зобов?язати Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області прийняти рішення про звільнення інспектора взводу №3 роти №l полку поліції особливого призначення корпус оперативної раптової дії (стрілецький) ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_1 , зі служби в поліції згідно з пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про національну поліцію».
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачем подано рапорт про звільнення зі служби в поліції згідно з пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про національну поліцію» - за власним бажанням з 23.07.2024. Проте, відповідач повідомив позивачу, що його рапорт про звільнення суперечить вимогам, установленим пунктом 68 Положення №114, якими передбачено, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт. Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.08.2024 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
Від відповідача до суду надійшов відзив, у якому проти позовних вимог заперечує та зазначає, що 17.07.2024 до ГУНП в Дніпропетровській області надійшов рапорт ОСОБА_1 датований 09.07.2024, в якому останній просив звільнити його зі служби в поліції за власним бажанням з 23.07.2024 у зв?язку з незадовільним графіком роботи. Начальником ГУНП даний рапорт було розглянуто - заперечено у звільненні та надано вказівку начальнику управління кадрового забезпечення ГУНП надати ОСОБА_1 роз?яснення щодо порядку звільнення з поліції за власним бажанням. Головним управлінням Національної поліції в Дніпропетровській області 22.07.2024 за вих. №20/7-5835 направлено відповідь щодо розгляду зазначеного рапорту, в якій зазначено про невідповідність рапорту вимогами Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 29.07.1991 №114 (далі - Положення №114), яким передбачено, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника про прийняте ними рішення не пізніше як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт. Так, відповідно до пункту 68 «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української PCP від 29.07.1991 №114 особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою. Відповідно до підпункту «ж» пункту 63 Положення №114 особи рядового і молодшого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що, перешкоджають виконанню службових обов`язків. Натомість позивачем не надано належних доказів на підтвердження поважних причин, що, перешкоджають виконанню службових обов`язків. Вказане в рапорті не може бути підставою для звільнення зі служби з органів внутрішніх прав у відповідності до вимог Постанови № 413, вказане не узгоджується з приписами Постанови №413, адже позивач не працює, а проходить службу у військовий час в спеціальному підрозділі поліції. До закінчення визначеного у пункті 68 Положення № 114 строку, служба в поліції за власним бажанням припиняється за умови зазначення в рапорті дати звільнення і причин неможливості продовження служби та якщо між поліцейським та органом, уповноваженим приймати рішення про прийняття/звільнення зі служби в поліції, було досягнуто згоди щодо конкретної дати, з якої служба в поліції припиняється. Зауважує, що між позивачем та керівництвом ГУНП на момент виникнення спірних правовідносин так і не було досягнуто згоди щодо дати його швидшого звільнення, адже наказ про його звільнення не видавався. З огляду на наведене, просить відмовити у задоволенні позову.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини та надав їм правову оцінку.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що з червня 2024 року ОСОБА_1 проходить службу в Національній поліції України на посаді інспектора взводу №3 роти №l полку поліції особливого призначення корпус оперативної раптової дії (стрілецький) ГУНП в Дніпропетровській області.
З матеріалів справи вбачається, що 17.07.2024 до ГУНП в Дніпропетровській області надійшов рапорт ОСОБА_1 датований 09.07.2024 (вхідний ГУНП №Б-4119р), в якому останній просив звільнити його зі служби в поліції за власним бажанням з 23.07.2024 у зв?язку з незадовільним графіком роботи.
Начальником ГУНП даний рапорт було розглянуто та заперечено у звільненні. Надано вказівку начальнику управління кадрового забезпечення ГУНП надати ОСОБА_1 роз?яснення щодо порядку звільнення з поліції за власним бажанням.
Судом встановлено, що 22.07.2024 за вих. №20/7-5835 Головним управлінням Національної поліції в Дніпропетровській області направлено на адресу позивача відповідь щодо розгляду зазначеного рапорту, в якій вказано про невідповідність рапорту вимогами Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 29.07.1991 №114 (далі - Положення №114), яким передбачено, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника про прийняте ними рішення не пізніше як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не розгляду по суті його рапорту про звільнення зі служби в Національній поліції України, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Частина 2 статті 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальним законом, який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України є Закон України від 02.07.2015 №580 «Про Національну поліцію» (далі - Закон №580).
Відповідно до статті 1 Закону №580 Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Згідно з частиною 1 статті 59 Закону №580 служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
За приписами статті 60 Закону №580 проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Згідно з пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону №580 поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням. Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.
Водночас, норми Закону №580 та інші нормативно-правові акти, що регламентують проходження служби в поліції, не визначають коли поліцейський повинен подати такий рапорт та за яких обставин він повинен бути задоволений.
У пункті 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону №580 зазначено, що до приведення законодавства України у відповідність до цього Закону акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить йому.
Водночас, порядок звільнення з цієї підстави врегульований пунктом 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, що затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114.
Положення №114 є актом спеціального законодавства, що визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, наразі є чинним і встановлює, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.
Верховний Суд України в постанові від 24.06.2014 у справі №21-241а14 зазначив, що така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні (стаття 38 КЗпП), обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.
У вказаному судовому рішенні Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою в межах передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк.
Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник міліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.
В постанові від 24.01.2019 у справі №817/981/17 Верховний Суд зазначив, що норми Положення №114, зокрема, в частині звільнення за власним бажанням не суперечать вимогам Закону України «Про Національну поліцію», а лише встановлюють певні гарантії осіб, що проходять службу у разі звільнення за власним бажанням.
Положення №114 є чинним, інший нормативно-правовий акт, який регулює питання проходження служби в Національній поліції, не прийнято, тому таке підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
Отже, враховуючи наведені правові позиції Верховного Суду, оскільки спір, який виник між позивачем і відповідачем, врегульовано спеціальним законодавством, яким є Закон №580 та Положення №114, то норми Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню до спірних правовідносин лише в частині, що ними не врегульована та їм не суперечить.
Положення №114 регулює порядок проходження служби працівниками Національної поліції, оскільки відповідно до статті 1 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, тобто по своїй суті є реорганізованими органами внутрішніх справ.
Пункт 63 Положення №114 передбачає звільнення особи рядового і молодшого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) такі підстави, зокрема: підпункт «ж» за власним бажанням при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.
Відповідно до змісту рапорту ОСОБА_1 , датованого 09.07.2024 позивач просив звільнити його зі служби в поліції за власним бажанням з 23.07.2024 у зв?язку з незадовільним графіком роботи.
Пункт 68 Положення №114 встановлює, що особи, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.
У вже згаданих вище постановах, Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію, згідно з якою в межах передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк.
Однак, такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник міліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.
Відповідач у своєму листі повідомив позивача, що не надає свою згоду на його звільнення, у визначений ним термін з 23.07.2024, будь-якої відмітки з цього приводу (погодження) рапорт від 09.07.2024 не містить. Відтак, на час виникнення спірних правовідносин, між позивачем та відповідачем не було досягнуто згоди щодо дати його дострокового звільнення, адже наказ про його звільнення не видавався.
Що стосується підстав звільнення, суд зауважує, що така обставина, як незадовільний графік роботи, не є поважною причиною, що може бути підставою для звільнення громадян зі служби осіб рядового і начальницького складу та не належить до обставин, які перешкоджають виконанню ним службових обов`язків.
При цьому, незадовільний графік роботи не може бути поважною обставиною для звільнення за власним бажання зі служби в поліції, адже за змістом положення частини 8 статті 65 Закону №580, зі змінами, внесеними згідно зі Законом №2123 від 15.03.2022, на період введення в Україні воєнного стану здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації та/або інших держав проти України та 60 днів після цього, поліцейські зобов`язані проходити службу там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами керівника органу (закладу, установи) поліції, до повноважень якого належить право призначення на посаду та звільнення з посади.
Таким чином, позивач, як особа, яка проходить публічну службу в правоохоронному органі, повинен забезпечити належне виконання покладених на нього службових обов`язків у місці, яке відповідає інтересам служби і обумовлене наказом його керівника.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102, у зв`язку з військовою агресією проти України, в Україні введено воєнний стан, який у подальшому продовжувався та діє на момент розгляду даної справи.
Положення статті 64 Конституції України передбачають, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України.
Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом (ч. 3 ст. 17 Конституції України).
За змістом ч. 4 ст. 24 Закону №580 під час дії воєнного стану поліція особливого призначення в ході відсічі збройної агресії проти України за рішенням військового командування, погодженим з керівником поліції або уповноваженою ним особою, може брати участь в обороні України відповідно до Закону України «Про оборону України» шляхом безпосереднього ведення бойових дій.
Суд зазначає, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки цього органу, яка полягає у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, але фактично не були здійснені.
З огляду на викладене, позивач не зазначив у рапорті про наявність поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків та поважних причин, які встановлені Переліком №413, а тому, в даному випадку, відсутня протиправна бездіяльність з боку відповідача, так як відповідач позбавлений можливості встановлення таких підстав самостійно та надання їм оцінки.
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
За викладеного, суд доходить висновку про відсутність в діях відповідача протиправної бездіяльності щодо незвільнення позивача зі служби в поліції і, відповідно відсутність підстав для зобов`язання прийняти рішення про звільнення позивача зі служби в поліції за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».
Згідно з вимогами ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Враховуючи викладене, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позовної заяви.
Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов?язання вчинити певні дії відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
Суддя О.В. Маковська