Справа № 320/35224/23
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2025-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 січня 2025 року № 320/35224/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О. розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про стягнення заборгованості та зобов`язання вчинити певні дії.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту також позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Департаменту патрульної поліції (далі по тексту також відповідач), в якому просить суд:

- стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість з виплати грошової компенсації за 22 доби невикористаної частини чергової оплачуваної відпустки за 2022 рік у сумі 20 101,62 грн;

- зобов`язати відповідача виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 05.09.2023 і по день фактичного розрахунку відповідно до положень статті 117 Кодексу законів про працю України.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач повідомив, що у період з 07.11.2015 по 04.09.2023 він проходив службу на різних посадах в Департаменті патрульної поліції. Позивач стверджує, що станом на дату звільнення зі служби в поліції йому не було виплачено грошову компенсацію за 22 доби невикористаної частини чергової оплачуваної відпустки за 2022 рік, що і слугувало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Позивач вважає, що у межах спірних відносин наявні підстави для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку на підставі частини першої статті 117 КЗпП України.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 23.10.2023 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив про відсутність законних підстав для виплати позивачу грошової компенсації за невикористану відпустку у 2022 році в день звільнення, оскільки це не передбачено Законом України «Про Національну поліцію» та Порядком та умовами виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженим наказом МВС від 06.04.2016 №260 (далі по тексту також - Порядок №260). Відповідач наголошує на тому, що означеними нормативними актами передбачено виплату компенсації лише за невикористану відпустку в році звільнення, тобто за частину відпрацьованого у 2023 році. Також відповідач вважає передчасно заявленими позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Таким чином, на думку відповідача, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якій зазначено, що Законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року, як і не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він вже отримав у попередньому році. Водночас, надано право на використання відпустки за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Позивач з посиланням на висновки Верховного Суду стверджує про можливість стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні одночасно із компенсацією за невикористані дні відпустки.

Позивачем подано до суду заяву про збільшення позовних вимог з проханням стягнути на його користь заборгованість з виплати грошової компенсації за 45 діб невикористаної частини чергової оплачуваної відпустки за 2015 (23 доби) та 2022 (22 доби) роки у сумі 41 116,95 грн, а також зобов`язати відповідача виплатити позивачу середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, починаючи з 05.09.2023 і по день проведення фактичного розрахунку відповідно до положень статті 117 КЗпП України.

В обґрунтування означеної заяви позивач зазначив, що з відзиву відповідача та доданих до нього документів йому стало відомо про наявність невикористаної частини відпустки за 2015 рік у кількості 23 доби.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11.12.2023 прийнято до розгляду заяву позивача про збільшення позовних вимог.

Відповідачем подано до суду заперечення на заяву про збільшення розміру позовних вимог, в яких зазначено, що у довідці про використання щорічних оплачуваних відпусток за час служби позивача в поліції було допущено описку шляхом невірного зазначення кількості діб невикористаної відпустки позивача за 2015 рік - 23 доби замість вірного - 3 доби.

Також на думку відповідача, провадження у цій справі підлягає закриттю у зв`язку з виправленням Департаментом патрульної поліції порушень шляхом внесення змін до наказу про звільнення та фактичного здійснення виплати йому грошової компенсації за 25 діб невикористаної щорічної оплачуваної відпустки.

Позивачем подано до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій зазначено, що 17.11.2023 на його банківський рахунок надійшли кошти у розмірі 23 250,14 грн, в рахунок здійснення часткового розрахунку з позивачем за 25 діб невикористаної частини чергової оплачуваної відпустки (3 доби за 2015 рік та 22 доби за 2022 рік). Враховуючи здійснення відповідачем часткової сплати грошової компенсації за 2015 рік (3 доби) та за 2022 рік, позивач просить суд: стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість з виплати грошової компенсації за 20 діб невикористаної частини чергової оплачуваної відпустки за 2015 рік у сумі 18 274,20 грн; зобов`язати відповідача виплатити позивачу середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, починаючи з 05.09.2023 і по день проведення фактичного розрахунку відповідно до положень статті 117 КЗпП України.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 10.04.2024 поновлено позивачу строк для подання заяви про зменшення позовних вимог та прийнято до розгляду заяву про зменшення розміру позовних вимог.

Враховуючи прийняття судом поданої позивачем заяви про зменшення позовних вимог, у суду відсутні підстави для закриття провадження у справі на підставі пункту 8 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

у с т а н о в и в:

Позивач у період з 07.11.2015 по 04.09.2023 проходив службу в Департаменті патрульної поліції на різних посадах, що підтверджується записами у трудовій книжці.

Наказом Департаменту патрульної поліції від 24.08.2023 №1088 о/с позивача звільнено зі служби в поліції на підставі пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 04.09.2023 з виплатою грошової компенсації за 22 доби невикористаної частини чергової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у році звільнення.

Листом Департаменту патрульної поліції від 15.09.2023 №784зі/Ш/05-2023 позивача повідомлено, що відповідно до обліку відпусток невикористана частина щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2022 рік становить 22 доби (основна - 20 діб, додаткова за стаж служби в поліції - 2 доби).

Листом Департаменту патрульної поліції від 13.10.2023 №О-15527/41/5/05-2023 за результатами розгляду претензії позивача щодо повного розрахунку при звільненні проінформовано про відсутність підстав для виплати позивачу грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки за попередні роки.

Відповідно до довідки про використання щорічних оплачуваних відпусток за час служби в поліції від 30.10.2023, виданої Департаментом патрульної поліції, кількість невикористаних діб щорічної оплачуваної відпустки позивача у 2015 році становить 23 доби, у 2022 році - 22 доби.

Згідно відомості №770 на виплату заробітної плати за листопад 2023 року позивачу нараховано до сплати 23 250,14 грн.

З розрахункового листа позивача за листопад 2023 року вбачається про нарахування йому компенсації за відпустку у розмірі 20 604,20 грн та виплату, за вирахуванням військового збору та податку з доходів фізичних осіб (з урахуванням компенсації означеного податку) позивачу 23 250,14 грн.

Відповідач стверджує про допущення описки у довідці про використання щорічних оплачуваних відпусток за час служби в поліції від 30.10.2023 в частині кількості невикористаних діб щорічної оплачуваної відпустки позивача у 2015 році, яка фактично становить 3 доби, у той час як в означеній довідці помилкового вказано « 23» доби.

На підтвердження означених обставин відповідачем було надано нову довідку про використання щорічних оплачуваних відпусток за час служби в поліції від 30.10.2023, відповідно до якої кількість невикористаних діб щорічної оплачуваної відпустки позивача у 2015 році становить 3 доби, у 2022 році - 22 доби.

Крім того, відповідачем долучено до матеріалів справи висновок службового розслідування з метою встановлення причин та обставин можливого порушення службової дисципліни окремими працівниками відділу кадрового забезпечення управління патрульної поліції у Київській області Департаменту патрульної поліції, що виразилось у зазначенні неправильної кількості діб використаної відпустки ОСОБА_1 при наданні інформації до Київського окружного адміністративного суду, від 16.11.2023 (далі по тексту також - висновок службового розслідування). У висновку службового розслідування зазначено, що під час підготовки довідки про використання щорічних оплачуваних відпусток за час служби в поліції ОСОБА_1 старшим інспектором з особливих доручень ВКЗ УПП у Київській області ДПП капітаном поліції ОСОБА_6 було допущено помилку, а саме, неправильно зазначено кількість діб невикористаної відпустки за 2015 рік, що призвело до надання до суду недостовірної інформації. Після виявлення прорахунку у кількості діб невикористаної відпустки ОСОБА_1 за 2015 рік, ОСОБА_6 вжила негайних заходів щодо інформування Департаменту патрульної поліції та надала довідку з коректною кількістю невикористаних діб, а саме, 3 доби за 2015 рік. Таким чином, відомості, які стали підставою для призначення службового розслідування вважаються такими, що знайшли своє підтвердження.

Наказом Департаменту патрульної поліції від 30.10.2023 №1459 о/с внесено зміни до наказу від 24.08.2023 №1088 о/с, виклавши абзац перший наказу в такій редакції: «капітана поліції ОСОБА_1 (0000667), начальника відділу правового забезпечення управління патрульної поліції у Київській області, з 04 вересня 2023 року з виплатою грошової компенсації за 47 діб невикористаних щорічних основної та додаткової оплачуваних відпусток (2015 рік - 3 доби, 2022 рік - 22 доби), установивши премію за серпень 2023 року в розмірі 186,111 %.».

Не погоджуючись з правомірністю дій відповідача щодо ненарахування та невиплати йому грошової компенсації за 20 діб невикористаної щорічної оплачуваної відпустки у 2015 році, а також ненарахування у порядку статті 117 КЗпП України середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, позивач звернувся з даним позовом до суду, з приводу чого суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Закон України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР (далі по тексту також -Закон №504/96-ВР) установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно зі статтею 4 Закону №504/96-ВР установлюються такі види відпусток:

1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;

2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону);

3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону);

4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону);

5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).

Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 24 Закону №504/96-ВР).

Означені положення статті 4 Закону №504/96-ВР кореспондуються з частиною першою статті 83 КЗпП України.

Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (далі по тексту також - Закон №580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до частин першої та третьої статті 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції. (стаття 60 Закону №580-VIII).

Згідно зі статтею 92 Закону №580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.

Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Частинами першою - четвертою статті 93 Закону №580-VIII передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються.

Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки.

За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів.

Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.

Відповідно до частин восьмої - одинадцятої статті 93 Закону №580-VIII поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку.

Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року.

За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання із чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції.

За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду вже розглядав справи з подібними правовідносинами, зокрема, №826/8185/18 за позовом ОСОБА_4 до Національної поліції України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії; №818/1276/17 за позовом ОСОБА_5 до Головного управління Національної поліції в Сумській області про стягнення грошової компенсації, середнього заробітку, матеріальної допомоги та моральної шкоди.

Предметом спору у цих справах були дії відповідачів щодо невиплати позивачам (поліцейським) грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки, що передують року звільнення. Проте під час їхнього розгляду суди дійшли різних правових висновків.

У постанові від 23.10.2019 в справі №826/8185/18 Верховний Суд виходив з того, що питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки не врегульоване положеннями Закону №580-VIII і Порядку №260, а тому при вирішенні цього питання підлягають застосуванню приписи КЗпП України та Закону №504/96-ВР.

Проте у постанові від 06.02.2020 в справі №818/1276/17 Верховний Суд зазначив, що питання виплати грошової компенсації за невикористану частину відпустки поліцейським, які звільняються, урегульовані нормами пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260, які є спеціальними за своєю правовою природою та підлягають застосуванню до спірних правовідносин. На підставі пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260 виплата грошової компенсації передбачена виключно за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції. Позиція аналогічного змісту також наведена Верховний Судом у постановах від 07.08.2019 в справі №820/5122/17 (провадження №К/9901/16897/19), від 31.03.2020 в справі №808/2122/18 (провадження №К/9901/68185/18, №К/9901/68414/18), від 02.07.2020 в справі №825/1038/16 (провадження №К/9901/9235/18, №К/9901/9238/18).

Верховний Суд у постанові від 19.01.2021 у справі № 160/10875/19 відступив від правового висновку, сформованого в судових рішеннях у справах №818/1276/17, №820/5122/17, №808/2122/18, №825/1038/16 вважаючи правильним правовий висновок, який було викладено у постанові від 23.10.2019 в справі №826/8185/18, виснувавши таке: «…59. Право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у статті 92 Закону №580-VIII. Її аналіз дозволяє зробити висновок, що поліцейським можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

60. Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин восьмої, одинадцятої статті 93 Закону №580-VIII, а саме: до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

57. Аналізуючи наведені норми законодавства, Суд дійшов висновку, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

58. Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

59. Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

60.З огляду на відсутність правового врегулювання цього питання положеннями Закону №580-VIII і Порядку №260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону №504/96-ВР.

61. Так, відповідно до частини першої статті 24 Закону №504/96-ВР і частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

62. Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки…».

Позивач в заяві про зменшення розміру позовних вимог зазначив, що після отримання відзиву з документами зі змісту довідки про використання щорічних оплачуваних відпусток за час служби в поліції йому стало відомо про наявність у нього, зокрема невикористаної відпустки за 2015 рік у кількості 23 доби, що і слугувало підставою для подачі заяви про збільшення позовних вимог та, в подальшому після часткової виплати компенсації за 3 доби невикористаної відпустки за 2015 рік - підставою для зменшення розміру позовних вимог у цій частині.

Тобто, підставою для звернення позивача до суду з позовними вимогами щодо стягнення з відповідача заборгованості з виплати грошової компенсації за 20 діб невикористаної частини чергової оплачуваної відпустки за 2015 рік у сумі 18 274,20 грн слугувала виключно довідка Департаменту патрульної поліції про використання щорічних оплачуваних відпусток за час служби в поліції.

В свою чергу, відповідач стверджує про допущення описки у довідці про використання щорічних оплачуваних відпусток за час служби в поліції від 30.10.2023, в частині кількості невикористаних діб щорічної оплачуваної відпустки позивача у 2015 році, яка фактично становить 3 доби, у той час як в означеній довідці помилкового вказано « 23» доби.

На підтвердження означених обставин відповідачем було надано нову довідку про використання щорічних оплачуваних відпусток за час служби в поліції від 30.10.2023, відповідно до якої кількість невикористаних діб щорічної оплачуваної відпустки позивача у 2015 році становить 3 доби, у 2022 році - 22 доби.

Крім того, відповідачем долучено до матеріалів справи висновок службового розслідування з метою встановлення причин та обставин можливого порушення службової дисципліни окремими працівниками відділу кадрового забезпечення управління патрульної поліції у Київській області Департаменту патрульної поліції, що виразилось у зазначенні неправильної кількості діб використаної відпустки ОСОБА_1 при наданні інформації до Київського окружного адміністративного суду, від 16.11.2023 (далі по тексту також - висновок службового розслідування). У висновку службового розслідування зазначено, що під час підготовки довідки про використання щорічних оплачуваних відпусток за час служби в поліції ОСОБА_1 старшим інспектором з особливих доручень ВКЗ УПП у Київській області ДПП капітаном поліції ОСОБА_6 було допущено помилку, а саме, неправильно зазначено кількість діб невикористаної відпустки за 2015 рік, що призвело до надання до суду недостовірної інформації. Після виявлення прорахунку у кількості діб невикористаної відпустки ОСОБА_1 за 2015 рік, ОСОБА_6 вжила негайних заходів щодо інформування Департаменту патрульної поліції та надала довідку з коректною кількістю невикористаних діб, а саме, 3 доби за 2015 рік. Таким чином, відомості, які стали підставою для призначення службового розслідування вважаються такими, що знайшли своє підтвердження.

Наказом Департаменту патрульної поліції від 30.10.2023 №1459 о/с внесено зміни до наказу від 24.08.2023 №1088 о/с, виклавши абзац перший наказу в такій редакції: «капітана поліції ОСОБА_1 (0000667), начальника відділу правового забезпечення управління патрульної поліції у Київській області, з 04 вересня 2023 року з виплатою грошової компенсації за 47 діб невикористаних щорічних основної та додаткової оплачуваних відпусток (2015 рік - 3 доби, 2022 рік - 22 доби), установивши премію за серпень 2023 року в розмірі 186,111 %.».

Враховуючи твердження відповідача щодо здійснення посадовою особою описки у довідці про використання щорічних оплачуваних відпусток за час служби в поліції від 30.10.2023, підтверджені висновком службового розслідування та поданням до суду нової довідки з виправленою опискою щодо кількості діб невикористаної щорічної оплачуваної відпустки у 2015 році, суд дійшов висновку, що відповідачем в означеній довідці допущено описку у кількості діб щорічної оплачуваної відпустки за 2015 рік, помилково зазначивши кількість діб « 23» замість правильного « 3».

Дослідивши надані відповідачем пояснення у сукупності з наявними в матеріалах справи доказами, за відсутності жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у позивача невикористаної щорічної оплачуваної відпустки за час служби в поліції у 2015 році у кількості 20 діб, яка не була компенсована на дату винесення рішення у цій справі, крім довідки, на яку посилається позивач та яка визнана судом такою, що містить описку у кількості діб щорічної оплачуваної відпустки за 2015 рік, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість з виплати грошової компенсації за 20 діб невикористаної частини чергової оплачуваної відпустки за 2015 рік у сумі 18 274,20 грн як таких, що не підтверджені документально.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, починаючи з 05.09.2023 і по день проведення фактичного розрахунку відповідно до положень статті 117 КЗпП України, суд зазначає таке.

Матеріалами справи підтверджено, що станом на дату звільнення позивача 04.09.2023 зі служби в поліції наказом Департаменту патрульної служби від 24.08.2023 №1088 о/с, з ним не було здійснено повний розрахунок при звільненні, а саме: не було нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористану частину чергової оплачуваної відпустки за 25 діб, з яких за 2022 рік - 22 доби та 2015 рік - 3 доби. Означена грошова компенсація була виплачена позивачу 23.11.2023 у розмірі 23 250,14 грн, що підтверджується сторонами, а тому відповідно до положень частини першої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягає доказуванню.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

За приписами статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у вищевказаній постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 зазначила, що у своєму рішенні від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України.

Аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.

Крім того, у пункті 58 рішення ЄСПЛ вкотре наголосив, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та надавати оцінку наданим їм доказам (рішення у справі «Waite and Kennedy v. Germany»), заява № 26083/94, пункт 54, ЄСПЛ 1999-I).

Відповідно за висновком ЄСПЛ не було порушення статті 6 Конвенції щодо скарги заявниці на відсутність доступу до суду (пункт 59 рішення).

За таких обставин Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що ЄСПЛ надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15.09.2015 провадження № 21-1765а15).

Аналогічний правовий висновок було викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі №810/451/17, а також Верховним Судом у постанові від 12.08.2020 у справі №400/3365/19.

Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Отже, правовий висновок Верховного Суду та його Великої Палати, викладений у вищевказаних постановах, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, у тому числі для відповідача, а також підлягає обов`язковому врахуванню судом при вирішенні цієї справи.

Пленум Верховного Суду України у пункті 21 постанови від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначив, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8лютого 1995 р. №100. Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії.

Середній заробіток працівника, відповідно до статті 27 Закону №108/95-ВР, визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Згідно абзацу 3 пункту 2 розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1992 №100 (далі по тексту також - Порядок № 100), середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Таким чином, за правилами пункту 2 розділу II Порядку № 100, при визначенні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку врахуванню підлягають виплати за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю звільнення, а саме липень - серпень 2023 року.

Судом встановлено, що позивач був звільнений з посади з 04.09.2023 наказом Департаменту патрульної поліції від 24.08.2023 №1088 о/с.

З наданої відповідачем довідки про доходи №1608 від 12.09.2023 вбачається, що розмір нарахованої заробітної плати у липні та у серпні 2023 року складав по 28 324,99 грн, з яких по 9 999,90 грн - заохочувальні компенсаційні виплати, матеріальна допомога. Фактична кількість відпрацьованих робочих днів у липні та серпні 2023 року складала по 31 робочому дню. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача складає 930,71 грн (56 649,98 грн заробітної плати за вирахуванням заохочувальних компенсаційних виплат, матеріальної допомоги / 62 робочих дні).

Враховуючи, що відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України треба розраховувати з дня, наступного за днем, коли роботодавець мав здійснити розрахунок з працівником, до дня, що передує припиненню нарахування (пункт 62 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц), періодом прострочення повного розрахунку з позивачем при його звільненні є 05.09.2023 - 23.11.2023 включно.

Відповідно, розмір відшкодування за несвоєчасний розрахунок при звільненні позивача, обчислений відповідно до Порядку № 100, за період з 05.09.2023 по 23.11.2023 дорівнює 75 387,71 грн (930,71 грн х 81 день).

Суд вважає за доцільне зауважити, що період з 19.07.2022 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Щодо періоду з 19.07.2022 належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Наведена правова позиція узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 30.11.2023 у справі №380/19103/22.

Згідно з пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів. Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду 08.11.2018 у справі №805/1008/16-а.

Інших доводів, що можуть вплинути на правильність вирішення судом спору, що розглядається, матеріали справи не містять.

Таким чином, позов слід задовольнити частково.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, підстави для вирішення питання щодо судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 75 387,71 грн (сімдесят п`ять тисяч триста вісімдесят шість грн 71 коп.).

3. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Дудін С.О.