Справа № 299/8637/24
Суддя: Трагнюк В. Р.
Дата ухвалення: 2025-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/8637/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.01.2025 року м.Виноградів

Виноградівським районний суд Закарпатської області в особі судді Трагнюк В.Р., за участю секретаря судового засідання Конар В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Нечаєв Валерій Валерійович, до інспектора ВП №1 Берегівського РВП ГУНП в Закарпатській області Турок Юрія Юрійовича, Головного управління Національної поліції в Закарпатській області про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Нечаєв Валерій Валерійович, звернувся у Виноградівський районний суд Закарпатської області із адміністративним позовом до інспектора ВП №1 Берегівського РВП ГУНП в Закарпатській області Турок Юрія Юрійовича, Головного управління Національної поліції в Закарпатській області про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначає про те, що 1 грудня 2024 року близько 18:30 год. позивач рухався на своєму транспортному засобі до дому до своєї сім"ї по вулиці Пролетарській у місті Виноградів. Позивач помітив, що по заду нього рухається автомобіль нацполіції з включеними маячками, його було зупинено. Позивач керував транспортним засобом - автомобілем «PEUGEOT PARTNER», номерний знак НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_2 , який є батьком позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 121-3 КУпАП адміністративне правопорушення передбачає наявність вини водія. Позивач не знав про несправність освітлення номерного знана, оскільки лампи вийшли з ладу під час руху після роботи додому.

У матеріалах справи відсутні докази того, що освітлення номерного знака було несправним до моменту зупинки транспортного засобу. Також відсутній відеозапис та фото доказ, що підтверджує факт порушення. Отже, якщо така несправність виникла під час руху, і водій не знав про це, то така ситуація не є адміністративним проступком, відповідно і не є підставою для притягнення до адміністративної відповідальності.

І змісту оскаржуваної постанови по справі про адміністративне правопорушення ЕНА №3716799 від 23.12.2024 року, складеної інспектором відділення поліції Турок Юрієм Юрійовичем про накладання адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксоване не в автоматичному режимі вбачається, що 23.12.2024 року о 18:37 год. Виноградів, вул. Івана Чендея (Пролетарська) водій у темну пору доби (в умовах недостатньої видимості) керував ТЗ з неосвітленим номерним знаком, чим порушив п. 2.9 ПДР - керування водієм ТЗ з номерним знаком, перевернутим чи неосвітленим.

Позивач вважає зазначену постанову протиправною, необґрунтованою, необ`єктивною, упередженою і такою що винесена з порушенням норм КУпАП України

Відповідачем у свою чергу надано до суду відзив на позовну заяву у якому заперечуються позовні вимоги та зазначається про те, що винесена постанова правомірна та не підлягає скасуванню, що стверджується відеозаписом який додано до відзиву.

Представником відповідача подано до суду заперечення на відзив у якому зазначено, що відеозапис не містить об`єктивної фіксації самого моменту порушення, яке було покладено в основу винесення постанови про адміністративне правопорушення. На відеозаписі, доданому до матеріалів справи, зафіксовано виключно дії працівників поліції після зупинки транспортного засобу, а саме процес складання постанови. Відеозапис не відображає жодних ознак або об`єктивного підтвердження того, що технічна несправність виникла до початку руху автомобіля чи того, що водій мав реальну можливість її усвідомити та усунути. Твердження відповідача щодо правильності складення постанови відповідно до норм Кодексу України про адміністративні правопорушення та Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративне правопорушення є безпідставним.

Ухвалою Виноградівського районного суду Закарпатської області від 30.11.2023 року було відкрито провадження за вищевказаною позовною заявою.

Позивач та його представник в судове засідання не з"явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином, представник подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, а позовні вимоги просить задоволити.

Відповідач, представник відповідача в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Розгляд справи проведено у відсутності сторін, відповідно до ст.ст. 268, 286 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у справі, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ч. 2 ст. 9, ч. 2 ст. 77 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. У адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить з наступного.

Спірні правовідносини регулюються Кодексом України про адміністративні правопорушення, Законом України «Про Національну поліцію», Правилами дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 та ст. 286 КАС України.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Пунктом 11 ч. 1 ст. 23 вказаного Закону визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

У відповідності до ст. 283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Судом встановлено, що 1 грудня 2024 року близько 18:30 год. позивач керував транспортним засобом - автомобілем «PEUGEOT PARTNER» номерний знак НОМЕР_1 по вулиці Пролетарській у місті Виноградів.

Відповідно до винесеної постанови позивач визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121-3 КУпАП, адміністративне правопорушення передбачає наявність вини водія (а.с.6).

Оглянувши та проаналізувавши матеріали справи, відеозапис наданий відповідач, суд встановив те, що досліджені докази не засвідчують факт порушення позивачем ч. 1 ст. 121 - 3 КУпАП.

Відповідач не довів наявність у діях позивача складу правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 121-3КупАП, що виразилось у порушенні п.2.9 (в) ПДР України.

Позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частина 2 статті 19 Конституції України. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Стаття 7 КУпАП передбачає, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Згідно з частиною 1 статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до статті 10 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності (стаття 245 КУпАП).

Згідно зі статтею 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, зокрема за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 121-3 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування або експлуатація транспортного засобу без номерного знака, з номерним знаком, що не належить цьому засобу або не відповідає встановленим зразкам або вимогам, з номерним знаком, закріпленим у не встановленому для цього місці, перевернутим чи неосвітленим, закритим іншими предметами (в тому числі прозорими), з нанесенням покриття або застосуванням матеріалів, що перешкоджають чи ускладнюють його ідентифікацію, забрудненим номерним знаком, якщо така забрудненість не дає можливості чітко визначити символи або буквено-числову комбінацію номерного знака з відстані двадцяти метрів, а так само вчинення інших дій, спрямованих на умисне приховування номерного знака.

Згідно з оскаржуваною постановою 23.12.2024 року в м.Виноградів по вул.Пролетарській ОСОБА_3 в темну пору доби керував транспортним засобом - автомобілем «PEUGEOT PARTNER» номерний знак НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_2 , який є батьком позивача, в якого був не освітлений номерний знак, чим порушив п. 2.9 в ПДР України.

У відзиві на позов відповідач стверджує, що 23.12.2024 року інспектором ВП № 1 Берегівського РВП ГУНП в Закарпатській області під час патрулювання в м. Виноградів по вул. Пролетарській було виявлено транспортний засіб автомобіль марки «PEUGEOT PARTNER» номерний знак НОМЕР_1 , водій якого порушив пункт 2.9 в ПДР України (керування водієм транспортним засобом з неосвітленим номерним знаком). Своїми діями водій скоїв правопорушення передбачене частиною 1 статті 121-3 КУпАП України. На підставі статті 35 Закону України «Про національну поліцію» транспортний засіб було зупинено.

Статтею 35 Закону України «Про національну поліцію» визначено вичерпний перелік підстав для зупинення транспортних засобів, з-поміж яких, зокрема порушення Правил дорожнього руху або наявність очевидних ознак, що свідчать про технічну несправність транспортного засобу.

За твердженням відповідача, у розглядуваному випадку підставою зупинки транспортного засобу, яким керував позивач, було порушення пункту 2.9 в ПДР України, згідно з яким водієві забороняється керувати транспортним засобом з номерним знаком, що неосвітлений (у темну пору доби або в умовах недостатньої видимості).

Водночас пунктом 30.2 ПДР України встановлено, що номерні знаки транспортних засобів повинні бути чистими і достатньо освітленими.

З наданого відповідачем відеозапису досліджуваної події вбачається, що номерний знак на автомобілі позивача був чистим та достатньо освітленим для його ідентифікації, а сам відеозапис не підтверджує обставину порушення позивачем пункту 2.9. в ПДР України.

Матеріали справи не містять належних доказів, які б підтверджували факт правопорушення. Наявний відеозапис, на який посилається відповідач, фіксує лише дії інспектора під час складання постанови, а не сам момент вчинення правопорушення, що суперечить вимогам щодо належності доказів.

Щодо належності наданого поліцією відеозапису слід зазначити, що застосування поліцейськими технічних засобів відеозапису передбачено у випадках, зазначених у ст.266 КУпАП. Так, відеофіксація порушення є інструментом прозорості та об`єктивності здійснення працівником поліції своїх повноважень.

Постанова поліцейського про порушення водієм ПДР повинна в обов`язковому порядку містити посилання на технічні засобі, якими здійснювався відеозапис. У випадку, якщо поліцейський не вказав такий технічний засіб у постанові, то відеозапис є недопустимим доказом вини водія і на ньому не може ґрунтуватись обвинувачення водія.

В підтвердження цього, згідно з положеннями ч. 3 ст. 283 КУпАП, постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху повинна в обов`язковому порядку містити відомості про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався).

На це неодноразово вказував Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, зокрема, у постановах від 17.07.2019 у справі №295/3099/17, від 13.02.2020 у справі №524/9716/16-а.

У разі відсутності в постанові по справі про адміністративне правопорушення посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис, такий відеозапис не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення.

Відповідно до «Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису», застосування працівниками поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, здійснюється з метою: попередження, виявлення або фіксування правопорушення; охорони громадської безпеки та власності; забезпечення безпеки осіб; забезпечення публічної безпеки і порядку. Указана Інструкція затверджена Наказом Міністерства внутрішніх справ України 18 грудня 2018 року № 1026 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 11 січня 2019 року за № 28/32999.

Процесуальний обов`язок щодо доказування правомірності винесення постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності відповідно до положень діючого на час виникнення спірних правовідносин процесуального законодавства покладено на відповідача як на суб`єкта владних повноважень. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду при розгляді справи № 463/1352/16-а.

Верховний Суд також звернув увагу на те, що процесуальний обов`язок щодо доказування правомірності винесення постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності відповідно до положень діючого на час виникнення спірних правовідносин процесуального законодавства покладено на відповідача. Таким чином, встановлено, що оскаржувана постанова серії ДП 18 №004833 від 21.10.2019 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не відповідає вимогам ч. 3 ст. 283 КУпАП, адже не містить інформації про технічний засіб, яким здійснено відеозапис, що не відповідає критеріям належності та допустимості доказів, а тому записом з автомобільного відеорегістратора, який надано суду відповідачем не може бути прийнятий судом до уваги.

Процесуальний обов`язок щодо доказування правомірності винесення постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності відповідно до положень діючого на час виникнення спірних правовідносин процесуального законодавства покладено на відповідача. Таким чином, встановлено, що оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не відповідає вимогам ч. 3 ст. 283 КУпАП, адже не містить інформації про технічний засіб, яким здійснено відеозапис. що не відповідає критеріям належності та допустимості доказів.

У разі відсутності в постанові по справі про адміністративне правопорушення посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис, такий відеозапис не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення.

Постанова Верховного Суду у справі № 626/3280/21 від 23.02.2023 встановлює важливий прецедент:

Водій не несе адміністративної відповідальності за технічну несправність, якщо вона виникла під час руху, а поліцією не було надано належних доказів того, що водій був обізнаний про несправність до зупинки транспортного засобу.

Ненадання таких доказів, як-от показання свідків, акт технічного огляду або чітка відеофіксація самого моменту порушення, робить неможливим підтвердження складу правопорушення.

Таким чином, відеозапис, який відображає лише дії інспектора після зупинки транспортного засобу, не може слугувати належним і допустимим доказом у розумінні ст. 251 КУпАП, оскільки не фіксує момент і обставини, за яких начебто було вчинено правопорушення.

Отже, твердження представника відповідача про дотримання норм законодавства є безпідставними, оскільки було порушено основні принципи фіксації доказів і вимоги до змісту постанови.

У силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи. За таких обставин факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.121-3 КУпАП, є недоведеним.

Згідно з п. 31.5 ПДР, в разі виникнення в дорозі несправностей, зазначених у пункті 31.4 цих Правил, водій повинен вжити заходів для їх усунення, а якщо це зробити неможливо - рухатися якомога коротшим шляхом до місця стоянки або ремонту, дотримуючись запобіжних заходів з виконанням вимог пунктів 9.9 і 9.11 цих Правил. У разі виникнення в дорозі несправностей, зазначених у пункті 31.4.7 («ї»; «д» - у складі автопоїзда) подальший рух заборонено до їх усунення. Водій несправного транспортного засобу повинен вжити заходів для того, щоб прибрати його за межі проїзної частини дороги.

Таким чином, беручи до уваги вищевикладене, враховуючи відсутність у матеріалах справи належних та допустимих доказів умисного вчинення водієм правопорушення, оскільки позивач наполягає на виникненні зазначеної технічної несправності вже під час руху транспортного засобу, а також відсутність доказів невиконання позивачем п. 31.5 ПДР України, можна цілком обґрунтовано дійти висновку, що в діях водія відсутній склад адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 121-3 КУпАП, а тому оскаржена позивачем постанова підлягає скасуванню.

Відтак, враховуючи наведені приписи законодавства, уповноваженим суб`єктом, наділеним виключними дискреційними повноваженнями звільняти порушника від адміністративної відповідальності, при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення, обмежившись усним зауваженням, у даних спірних правовідносинах, є виключно органи Національної поліції, як органи, уповноважені розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 121-3 КУпАП.

Керувати автомобілем з неосвітленим номерним знаком (у темну пору доби або в умовах недостатньої видимості) заборонено (п.2.9.6 ПДР). Штраф за таке порушення становить 1 190 грн. (ч. 1 ст. 121-3 КУпАП). При цьому штраф може бути накладений за наявності вини та умислу водія у вчиненні такого порушення. Тобто коли водієві було відомо, що номерні знаки неосвітлені та він не вживав жодних заходів щодо усунення таких недоліків і продовжував рух.

Якщо несправність ламп освітлення виникла в дорозі та водію про це не було відомо, така подія не є адміністративним правопорушенням, а приводом для усунення цих недоліків на місці.

Якщо ж вина та байдужість водія щодо усунення несправності доведена, то у такому випадку інспектору надано право заборонити експлуатацію автомобіля та затримати шляхом блокування чи доставлення на спеціальний майданчик до усунення несправностей (4.1 ст. 265-2 КУпАП).

Таким чином, відповідачем всупереч вимогам частини 2 статті 77 КАС України не надано доказів на підтвердження того, що несправність ламп освітлення заднього номерного знаку на автомобілі позивача перешкоджала чи ускладнювала його ідентифікацію, а отже в діях позивача не вбачається порушення пункту 2.9 в ПДР України, що свідчить про відсутність у відповідача підстав для зупинки автомобілю під керуванням позивача внаслідок порушення останнім зазначених вимог Правил дорожнього руху.

Крім того, відповідачем не спростовано твердження позивача про те, що перед початком руху лампи освітлення заднього номерного знаку були справні й вийшли з ладу під час руху транспортного засобу, що виключає наявність у діях водія умислу як однієї з обов`язкових ознак суб`єктивної сторони складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 121-3 КУпАП, навіть якби було доведено факт недостатнього освітлення номерного знаку, чого у цій справі не сталося.

Досліджені судом докази свідчать про недоведеність вчинення позивачем зазначеного правопорушення, і відповідно доказів того, що оскаржувана постанова відповідачем прийнята з урахуванням усіх істотних обставин, що мають значення для адміністративно-деліктного провадження. З огляду на це суд дійшов висновку про те, що оскаржувана постанова не може бути визнана обґрунтованою та правомірною і як така підлягає скасуванню.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу суд враховує позицію сторін. У своєму відзиві відповідач не наводить жодних доказів чи аргументів, які б підтверджували перевищення розумних меж витрат на правничу допомогу. Відсутність документального обґрунтування робить таке клопотання безпідставним.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, яка не обмежує розмір таких витрат.

Чинним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості. Натомість саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, покладено обов`язок доведення неспівмірності витрат з наданням відповідних доказів.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Розмір судових витрат - 2500 гривень на витрати на професійну правову допомогу адвоката (консультація 500 грн., написання та подання позову - 2000 грн.) є співрозмірним з об`ємом виконаних робіт.

Згідно з ч.ч. 1, 7, 9 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.09 р. № 23-рп/2009 у справі № 1-23/2009 правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать: консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво тощо.

Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч. 2 ст.З, ст.59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Поряд з цим враховуючи ту обставину, що позивач не надав належних у допустимих доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд присуджує на користь позивача витрати зі сплати судового збору у сумі 605,60 грн. на підставі статей 132, 139 КАС України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 2, 9, 12, 72-78, 132, 139, 241-247, 286 КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Визнати протиправною та скасувати постанову серії ЕНА №3716799 від 23 грудня 2024 року, відповідно до якої на ОСОБА_1 накладено штраф в розмірі 1190 грн., за вчинення ним порушення, передбаченого ч. 1 ст. 121-3 КУпАП, винесену інспектором відділення поліції Турок Юрієм Юрійовичем.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Закарпатській області (88000, м. Ужгород, вул. Ф. Ракоці, 13, ) на користь ОСОБА_1 , рнокпп НОМЕР_2 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 605 гривень 60 копійок.

Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 13.01.2025 року.

ГоловуючийВ. Р. Трагнюк