Справа № 951/786/24
Суддя: Лавренюк О. М.
Дата ухвалення: 2025-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 951/786/24
Провадження №2-а/951/1/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2025 року селище Козова

Козівський районний суд Тернопільської області у складі:

головуючого судді Лавренюк О.М.,

за участю секретаря судового засідання Горохівської Ю.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Бойка П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

30.10.2024 (цією датою позов здано на пошту) ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області (далі відповідач, ГУНП в Тернопільській області). З урахуванням нової редакції позовної заяви від 10.12.2024 (а.с.15-18) позивач просить скасувати постанову серії ЕНА №3306985 про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу з формулюванням про порушення пункту 2.3 (в) Правил дорожнього руху, вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП); закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

В обґрунтування позовної заяви позивач вказує на протиправність винесеної щодо нього постанови серії ЕНА №3306985 від 20.10.2024 та стверджує, що не порушував пункту 2.3 (в) Правил дорожнього руху. ОСОБА_1 вважає, що притягнення його до адміністративної відповідальності є безпідставним, а в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, відтак постанова про накладення адміністративного стягнення підлягає скасуванню, що і стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 13.12.2024, після усунення позивачем недоліків позовної заяви, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи, з урахуванням особливостей, визначених §2 глави 11 розділу ІІ Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), призначено у справі судове засідання на 23.12.2024.

Ухвалою суду від 23.12.2024, постановленою у судовому засіданні, без виходу суду до нарадчої кімнати, клопотання представника позивача - адвоката Бойка П.В. про відкладення розгляду справи задоволено. Розгляд справи відкладено на 02.01.2025.

У строк, встановлений судом, представником ГУНП в Тернопільській області подано до суду відзив (здано на пошту 18.12.2024), у якому відповідач проти позову заперечує, зазначає, що позивач пропустив десятиденний строк на оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення, оскільки оскаржувану постанову винесено 20.10.2024 і позивач отримав її на місці події, термін на її оскарження розпочався з 21 .1 0.2024 та завершився 30.10.2024. При цьому згідно даних інформаційної системи «Електронний суд» позовну заяву подано до суду 01.11.2024, тобто з пропуском строку.

Стосовно обставин справи представник відповідача вказує, що 20.10.2024 поліцейським СРПП ВП№1(м.Тернопіль) Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області Сеньковським Денисом Юрійовичем винесено постанову серії ЕНА №3306985 за частиною п`ятою статті 121 КУпАП і накладено штраф в розмірі 5 10,00 грн на позивача, котрий не користувався ременем пасивної безпеки при керуванні автомобілем. Представник відповідача стверджує, що факт зазначеного порушення зафіксовано відеозаписом «Відеореєстратор 1». Також позивачем здійснено невиконання вимог поліцейського про зупинку та спробу втекти з місця події, з огляду на що було складено протокол про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 122-2 КУпАП.

Також у відзиві звернуто увагу на поведінку позивача в ході спілкування з поліцейськими, факт вживання ним ненормативної лексики та перешкоджання поліцейським в оформленні адміністративних матеріалів.

Представник відповідача стверджує, що, як вбачається з матеріалів справи, позивач дійсно допустив порушення підпункту 2.3 (в) Правил дорожнього руху та норм частини п`ятої статті 121 КУпАП, а тому оскаржувана постанова винесена працівником поліції у межах повноважень та з дотриманням вимог закону, відповідно до об`єктивних обставин справи, відтак підстави для її скасування відсутні, просить відмовити у задоволенні позову (а.с.36-39).

Ухвалою суду від 02.01.2025 клопотання представника відповідача про виклик свідка задоволено, розгляд справи відкладено на 13.01.2025.

02.01.2025 представником позивача подано до суду відповідь на відзив, у якій ОСОБА_1 не погоджується з аргументами представника відповідача щодо пропуску строку звернення до суду, оскільки останнім не взято до уваги день направлення позовної заяви поштовим зв`язком. Також стверджує про безпідставність притягнення його до адміністративної відповідальності за частиною п`ятою статті 121 КУпАП. Вказує, що у постанові зазначено про керування ним транспортним засобом, будучи непристебнутим ременем безпеки, о 20 год. 43 хв. 23 с. 20.10.2024. Водночас позивач наголошує, що о 20 год. 43 хв. 23 с. 20.10.2024 автомобілем не керував, в той час вже більше 20 хв. перебував у своєму автомобілі, що вбачається з відеозапису з бодікамери поліцейського. Також зауважує, що під час керування автомобілем ввечері 20.10.2024 був пристебнутий ременем безпеки. Відтак просить скасувати оскаржувану постанову та закрити провадження у справі (а.с.46-48).

Позивач у судовому засіданні 13.01.2025 позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі. Пояснив, що 20.10.2024 був за кермом транспортного засобу, близько 20 год. 17 хв. зупинився на вимогу працівників поліції. Наголосив суду, що був пристебнутий ременем безпеки. Зазначив, що одразу після зупинки до нього підійшов працівник поліції та запропонував пройти огляд на визначення стану алкогольного сп`яніння. Станом на 20 год 43 хв, тобто у час, зазначений в оскаржуваній постанові, автомобіль не рухався, відбувалось спілкування з працівниками поліції, що можна побачити на відеозаписі.

У судовому засіданні 13.01.2025 представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Звернув увагу, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з цим позовом, оскільки 30.10.2024, тобто в останній день строку, позов здано на пошту. Вказав, що з постанови вбачається, що позивач керував транспортним засобом, будучи непристебнутим ременем безпеки, о 20 год. 43 хв. 23 с. 20.10.2024. Водночас зазначив, що в цей час ОСОБА_1 автомобілем не керував. Як слідує з наданих відеозаписів, починаючи з 20 год. 26 хв., автомобіль вже не рухався. При цьому налолосив, що час вчинення правопорушення є істотною обставиною, а з матеріалів, складених 20.10.2024 відносно позивача за частиною першою статті 130 КУпАП та статтею 122-2 КУпАП вбачається зазначення часу керування водієм транспортним засобом о 20 год. 17 хв. Представник позивача також зауважив, що з наданих відеозаписів неможливо встановити, чи був водій пристебнутий ременем безпеки, оскільки події відбуваються в темну пору доби. Однак підкреслив, що ОСОБА_1 20.10.2024 керував авто, будучи пристебнутим ременем безпеки, доказів протилежного відповідачем не надано.

З огляду на викладене просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник ГУНП в Тернопільській області у судове засідання не з`явився, у поданому відзиві на позовну заяву просить розгляд справи здійснювати у відсутності представника ГУНП в Тернопільській області у зв`язку із зайнятістю по службі.

Враховуючи положення частини третьої статті 194 КАС України, частини третьої статті 268 КАС України, а також скорочені строки розгляду справ з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності, передбачені статтею 286 КАС України, суд ухвалив розгляд даної справи провести за відсутності відповідача.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, допитавши свідка, дослідивши докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини та відповідні до них правовідносини.

Постановою серії ЕНА №3306985 від 20.10.2024 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, винесеною поліцейським Відділення поліції №1 (м. Тернопіль) Тернопільського районного управління поліції ГУНП в Тернопільській області капралом поліції Сеньковським Д.Ю., ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною п`ятою 121 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн.

Зі змісту постанови вбачається, що 20.10.2024 о 20 год. 43 хв. 23 с. по вул. Хутір Доли у с. Йосипівка, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки Peugeot Partner д.н.з. НОМЕР_1 , обладнаним засобами пасивної безпеки та був непристебнутий ременем безпеки, чим порушив п.2.3 (в) Правил дорожнього руху, та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною п`ятою статті 121 КУпАП (а.с.6).

Позивач не погоджуючись з постановою про накладення адміністративного стягнення, у строк, встановлений законом, звернувся до суду з цим позовом.

Щодо доводів представника відповідача про пропуск позивачем десятиденного строку для оскарження постанови, суд звертає увагу на таке.

Відповідно до вимог частини другої статті 286 КАС України позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).

Оскаржувану постанову про накладення адміністративного стягнення від 20.10.2024 вручено позивачу 20.10.2024. Відповідно до частини першої статті 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відтак десятиденний строк на оскарження спірної постанови розпочався 21.10.2024 та сплинув 30.10.2024.

Поряд з цим суд зауважує, що з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 направив позовну заяву на адресу суду засобами поштового зв`язку в останній день строку, а саме 30.10.2024, про що свідчить відтиск печатки оператора поштового зв`язку на конверті, у якому матеріали позову надійшли до суду (а.с.7). Позовна заява зареєстрована в суді 01.11.2024.

Водночас за правилами частини дев`ятої статті 120 КАС України строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення позовна заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здано на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.

Положення вказаної статті надають особі право на свій розсуд обирати спосіб направлення документів до суду, в тому числі й засобами поштового зв`язку.

Відтак наведені вище обставини свідчать про те, що позивач звернувся до суду з цим позовом в межах встановленого законом строку.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує частину другу статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як визначено частиною першою статті 246 КУпАП, порядок провадження в справах про адміністративні правопорушення в органах (посадовими особами), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, визначається цим Кодексом та іншими законами України.

Статтею 222 КУпАП встановлено, що органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачені частиною п`ятою статті 121 цього Кодексу.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Відповідно до частини четвертої статті 258 КУпАП у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно зі статтею 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Системний аналіз викладених правових норм дозволяє прийти до висновку, що достатньою та необхідною підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність в її діях відповідного складу адміністративного правопорушення, що повинно підтверджуватися належними і допустимими доказами.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною п`ятою статті 121 КУпАП, оскільки він порушив вимоги пункту 2.3 (в) Правил дорожнього руху, а саме керував транспортним засобом, обладнаним засобами пасивної безпеки, будучи не пристебнутим ременем безпеки.

Так, статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язанні знати і неухильно дотримуватися вимог цього закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Пункт 1.3 Правил дорожнього руху зобов`язує учасників дорожнього руху знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

У пункті 1.9 Правил дорожнього руху встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до пункту 2.3 (в) Правил дорожнього руху для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголовники, ремені безпеки), користуватися ними і не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки. Дозволяється не пристібатися в населених пунктах водіям і пасажирам з інвалідністю, фізіологічні особливості яких унеможливлюють користування ременями безпеки, водіям і пасажирам оперативних та спеціальних транспортних засобів.

Частиною п`ятою статті 121 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність, зокрема, за порушення правил користування ременями безпеки, що тягне за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Водночас суд вважає за необхідне зазначити, що факт порушення Правил дорожнього руху має бути належним чином задокументованим та доведеним належними і допустимими доказами. Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 15.03.2019 у справі №686/11314/17.

На підтвердження правомірності притягнення позивача до адміністративної відповідальності та винесення спірної постанови відповідач надав відеозаписи з відеореєстратора службового автомобіля поліції та нагрудних камер працівників поліції.

При цьому у відзиві на позов представник відповідача наголосив, що факт порушення позивачем норм Правил дорожнього руху та КУпАП зафіксовано відеозаписом «Відеореєстратор 1» (запис з 40 с. по 47 с.).

Дослідивши долучені до відзиву на позов матеріали відеофіксації, судом установлено, що на відеозаписі з відеореєстратора поліцейського автомобіля, назва файлу «Відеореєстратор 1», відображено рух транспортного засобу білого кольору в темну пору доби, ні марки автомобіля, ні державного номерного знака транспортного засобу на даному відеозаписі достеменно ідентифікувати не вбачається можливим, як і особу водія даного автомобіля.

Також із вказаного відеозапису неможливо встановити чи був водій автомобіля пристебнутий ременем пасивної безпеки, чи ні.

При цьому слід звернути увагу, що в оскаржуваній постанові зазначено час скоєння правопорушення: 20 год. 43 хв. 23 с. Тоді як відеозаписом з назвою файлу «Відеореєстратор 1», на який покликається представник відповідача, зафіксовано часовий проміжок з 20 год. 17 хв. 05 с. по 20 год. 18 хв. 05 с. 20.10.2024. Відтак вказаним відеозаписом не може підтверджуватись факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом 20.10.2024 у час зазначений в постанові - 20 год. 43 хв. 23 с.

Дослідивши також надані представником відповідачів відеозаписи з нагрудних камер працівників поліції, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Перший по хронології відеозапис з нагрудної камери працівника поліції розпочинається з пропозиції поліцейського водію пройти огляд на визначення стану алкогольного сп`яніння. На наданих суду відеозаписах, зроблених з нагрудних камер працівників поліції, зафіксовано процес спілкування поліцейських із водієм та подальше винесення постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, однак вони не містять безпосередньої фіксації факту правопорушення, тобто керування ОСОБА_1 транспортним засобом, обладнаним засобами пасивної безпеки, будучи не пристебнутим ременем безпеки.

Водночас Верховний Суд в постанові від 18.07.2019 у справі № 216/5226/16-а вказав, що доказом порушення Правил дорожнього руху не може бути відеозапис з нагрудної камери поліцейського, якщо він не відображає відомостей про вчинення правопорушення, а лише містить процесуальну послідовність учинюваних процесуальних дій (винесення постанови, складання протоколу).

Таким чином, долучені відповідачем відеозаписи не підтверджують обставин, викладених в оскаржуваній постанові, зокрема, щодо керування позивачем транспортним засобом, будучи непристебнутим ременем безпеки.

Поряд з цим сама по собі постанова у справі про адміністративне правопорушення, за відсутності доказів на підтвердження викладених у ній обставин, не може достовірно свідчити про вчинення позивачем адміністративного правопорушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.04.2018 у справі №338/1/17.

У судовому засіданні в якості свідка допитано поліцейського СРПП ВП №1 (м. Тернопіль) Тернопільського районного управління поліції ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_2 , який пояснив суду, що він достовірно бачив, як ОСОБА_1 20.10.2024 ввечері (точного часу події не пам`ятає) керував автомобілем, будучи непристебнутим ременем безпеки, а тому прийняв рішення про притягнення останнього до адміністративної відповідальності. Також зазначив, що через несправність бодікамери, відеозапис розпочинається з моменту огляду водія на стан алкогольного сп`яніння. Водію було оголошено права та обов`язки, складено матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності. Розбіжності в зазначені часу вчинення правопорушення в оскаржуваній постанові та інших матеріалах, складених стосовно ОСОБА_1 , свідок пояснив можливими несправностями планшетного пристрою.

Водночас суд критично оцінює показання свідка ОСОБА_2 , зважаючи на те, що саме ним виносилась оскаржувана постанова, що ставить під сумнів його об`єктивність та незацікавленість.

На переконання суду, візуальне спостереження за неправомірними діями осіб, може бути доказом у справі лише в тому випадку, коли воно зафіксоване у встановленому законом порядку, а тому пояснення допитаного в судовому засіданні поліцейського, без наявності безпосередньої фіксації факту правопорушення, як самостійний доказ, не може братися до уваги.

При цьому, будь-які інші докази, які б підтверджували наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 121 КУпАП у матеріалах справи відсутні.

Як вбачається із змісту постанови Верховного Суду від 29.04.2020 у справі №161/5372/17, колегією суддів вказується, що обставини які підтверджуються показаннями свідка повинні узгоджуватись з іншими доказами у справі, тоді вони можуть бути визнані судом достовірними та достатніми для висновку про винуватість особи в тому чи іншому адміністративному правопорушенні.

Враховуючи відсутність будь-яких інших доказів порушення позивачем Правил дорожнього руху, показання свідка ОСОБА_2 не можуть бути беззаперечним свідченням вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

Верховний Суд у постанові від 15.04.2020 у справі № 489/4827/16-а висловив правову позицію про те, що свідчення інспектора патрульної поліції як особи, яка під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення діяла як службова особа, не може вважатися об`єктивним доказом у справі, оскільки така особа є представником суб`єкта владних повноважень, який виконує функції нагляду та контролю за безпекою дорожнього руху.

У постанові Верховного Суду від 29.04.2020 у справі № 161/5372/17 вказано, що цінність свідка полягає в його безпосередньому об`єктивному сприйнятті обставини справи за допомогою органів чуттів і відсутності юридичної зацікавленості у вирішенні справи. І саме з огляду на своє нейтральне становище людина здатна об`єктивно та правильно засвідчити події і факти так, як вони дійсно відбувалися для можливості уникнення формалізму та зловживання процесуальними правами.

З огляду на викладене суд вважає, що показання працівника поліції, який виніс постанову про накладення адміністративного стягнення по справі, не є достовірним та достатнім доказом підтвердження наявності в діях позивача складу адміністративного правопорушення, оскільки такий свідок не є безстороннім та зацікавлений у вирішенні справи на користь відповідача.

Суд звертає увагу, що притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі встановлення вини особи в його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами, а непідтвердження здійснення водієм правопорушення відповідними доказами не породжує правових підстав для притягнення його до адміністративної відповідальності.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26.08.2019 у справі №536/1703/17.

При цьому в контексті спірних правовідносин, суд вважає необхідним зазначити, що відповідно до частини третьої статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях і всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У рішенні від 10.02.1995 у справі "Аллене де Рібермон проти Франції" Європейський суд з прав людини підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

Принцип презумпції невинуватості передбачає, що всі сумніви у винуватості особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Всі факти, встановлені судом, у сукупності викликають сумніви щодо факту самого правопорушення та законності його фіксації. Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.

Правова природа адміністративної відповідальності по своїй суті аналогічна кримінальній, оскільки також є публічною, пов`язана із застосування державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваження, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи, включаючи позбавлення волі.

У справі Надточій проти України (скарга № 7460/03) Європейський суд з прав людини зазначив, що Уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу про адміністративні правопорушення (пункт 21 рішення).

Крім того, у рішенні від 22.12.2010 №23-рп/2010 Конституційний Суд України дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (пункт 4.1).

Суд зазначає, що обов`язок особи, яка склала матеріали про адміністративне правопорушення, нести тягар доказування, є складовою презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини в сенсі статті 62 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини.

В силу приписів статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

За таких обставин, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, на якого покладений обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, не довів факту наявності в діях позивача складу адміністративного правопорушення.

З огляду на встановлені судом обставини, враховуючи відсутність достатніх та належних доказів на підтвердження правомірності винесення оскаржуваної постанови, відповідно до повноважень, наданих суду згідно з пунктом 3 частини третьої статті 286 КАС України, позов підлягає задоволенню повністю шляхом прийняття рішення про скасування оскаржуваної постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення із одночасним закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Як визначено частиною першою статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи задоволення позову, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 605,60 грн, сплачений відповідно до квитанції від 05.12.2024 (а.с.21).

Керуючись статтями 2, 72-77, 90, 241-246, 250, 268-272, 286 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення задовольнити повністю.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА №3306985 від 20.10.2024 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною п`ятою статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а провадження у справі про адміністративне правопорушення - закрити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Тернопільській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 605,60 грн (шістсот п`ять грн 60 коп).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач: Головне управління Національної поліції в Тернопільській області (вулиця Валова, 11, місто Тернопіль, 46001, ).

Повний текст рішення складено та підписано 13.01.2025.

Головуючий суддя О.М. Лавренюк