Справа № 320/21351/24
Суддя: Горобцова Я.В.
Дата ухвалення: 2025-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2025 року № 320/21351/24

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Горобцової Я.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі - відповідач, ГУ ПФУ у Київській області), в якому позивач просить:

- визнати дії відповідача протиправними щодо відмови в здійсненні перерахунку пенсії позивачу, ІНФОРМАЦІЯ_1 , з урахуванням довідки про заробітну плату до 01.07.2000 за період з липня 1995 року по червень 2000 року включно (№804 від 20.06.2011), виданої Спільним підприємством з іспанським інвестором «Інтерсплав» у м. Свердловськ та архівних довідок № 344 від 13.02.2023 та № 340 від 13.02.2023, виданих Адміністрацією міста Свердловська і Свердловського району Луганської народної республіки;

- скасувати Рішення № 60 від 18.12.2023 відповідача про відмову у перерахунку пенсії;

- зобов`язати відповідача розглянути заяву позивача, ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 15.12.2023 про перерахунок пенсії з врахуванням заробітної плати (доходу) за період з липня 1995 року по червень 2000 року включно незалежно від перерв з усіма наданими документами, та прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням висновків суду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач протиправно не зарахував до трудового стажу позивача період роботи з липня 1995 року по червень 2000 року, з огляду на наявність трудової книжки, довідки про заробітну плату №804 від 20.06.2011 виданої Спільним підприємством з іспанським інвестором «Інтерсплав» у м. Свердловськ, архівних довідок № 344 від 13.02.2023 та № 340 від 13.02.2023 виданих Адміністрацією міста Свердловська і Свердловського району Луганської народної республіки.

Позивач зазначає, що вказаний період з липня 1995 року по червень 2000 року він працював на Спільному підприємстві з іспанським інвестором «Інтерсплав» у м. Свердловськ (після перейменування Довжанськ) Луганської області. З 07.04.2014 місто є тимчасово окупованим Російською Федерацією, відповідно до Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 (із змінами відповідно Наказу № 30 від 05.02.2024). Фізично розташування підприємства та його архіви залишилися там, тому у позивача не було можливості надати Пенсійному фонду архівні довідки з відомостями по особовим рахункам нарахування заробітної плати.

Позивач вказує, що під час звернення до відповідача у нього була наявна довідка про заробітну плату для обчислення пенсії за вказані роки, що видана Спільним підприємством з іспанським інвестором «Інтерсплав» у м. Свердловськ 20.06.2011 року № 804, яку я надав при поданні заяви про призначення пенсії та Архівні довідки видані владою окупованої території за підписом Адміністрації міста Свердловськ і Свердловського району ЛНР, а саме: архівна довідка № 338 від 13.02.2023 року про місце роботи ОСОБА_1 ; архівна довідка № 340 від 13.02.2023 року про заробітну плату ОСОБА_1 з 1992 по 1996 року; архівна довідка № 344 від 13.02.2023 року про заробітну плату ОСОБА_1 з 1997 по 2001 рік; архівна довідка № 346 від 13.02.2023 року про заробітну плату ОСОБА_1 з 2001 по 2006 рік; архівна довідка № 348 від 13.02.2023 року про заробітну плату ОСОБА_1 з 2006 по 2011 рік; архівна копія від 13.02.2023 року № 342 розрахункових листків про заробітну плату.

Проте вказані документи відповідачем протиправно прийнято не було і пояснено усно, що такі документи не приймаються державними установами України, оскільки вони є нечинними та видані нечинною владою.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27.05.2024 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач не скористався своїм правом щодо подання відзиву на позовну заяву, заяв/клопотань суду не направлено, а відтак враховуючи положення частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справу за наявними матеріалами у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом НОМЕР_1 від 09.08.1996.

Позивач є внутрішнь опереміщеною особою, що підтверджується довідкою від 14.04.2023 № 3216- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 .

Позивач в квітні 2023 року звернувся до відповідача з заявою для призначення пенсії, до якою позивачем було додано трудову книжку НОМЕР_2 .

Відповідачем 23.04.2023 була призначена пенсія позивачу за віком у розмірі 11691,21 грн. з врахуванням коефіцієнту кратності у розмірі 0,32917. Для обчислення пенсії враховувалася заробітна плата за період роботи з 1 липня 2000 року по місяць, що передує місяцю звернення за призначенням пенсії (за даними реєстру застрахованих осіб).

Як зазначає позивач в позовній заяві, під час призначення йому пенсії відповідачем було повідомлено про не зарахування позивачеві трудового стажу за період з липня 1995 по червень 2000 року за відсутності уточнюючих довідок.

15.12.2023 позивач через свій електронний кабінет подав до відповідача заяву про призначення/перерахунок пенсії та при призначенні змінити період для врахування заробітної плати за 60 місяців до 01.07.2000.

До заяви позивачем було додано наступні документи:

- архівна довідка № 338 від 13.02.2023 про місце роботи ОСОБА_1 з 01.01.1992 по 20.06.2011 в СП «Інтерсплав», що видана владою окупованої території за підписом Адміністрації міста Свердловськ і Свердловського району ЛНР;

- архівна довідка № 344 від 13.02.2023 про заробітну плату ОСОБА_1 з 1997 по 2001 рік, що видана владою окупованої території за підписом Адміністрації міста Свердловськ і Свердловського району ЛНР;

- архівна довідка № 340 від 13.02.2023 про заробітну плату ОСОБА_1 з 1992 по 1996 року, що видана владою окупованої території за підписом Адміністрації міста Свердловськ і Свердловського району ЛНР;

- архівна копія від 13.02.2023 № 342 розрахункових листків про заробітну плату, що видана владою окупованої території за підписом Адміністрації міста Свердловськ і Свердловського району ЛНР.

- довідка № 804 від 20.06.2011 про заробітну плату ОСОБА_1 за період роботи з липня 1995 року по червень 2000 року для обчислення пенсії, що видана Спільним підприємством з іспанським інвестором «Інтерсплав» у м. Свердловськ.

Рішенням від 18.12.2023 № 60 ГУ ПФУ у Київській області відмовлено позивачу у проведенні перерахунку його пенсії відповідно до частини першої статті 40 Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003. Підставою для відмови вказано, що «довідка про заробітну плату від 20.06.2011 № 804, видана СП інспанським інвестором «Інтерсплав» не підтверджена первинними документами».

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 48 Кодекс законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Трудова книжка ведеться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів, тобто перебувають у трудових відносинах. На позаштатних працівників трудова книжка ведеться за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII від 05.11.1991 (далі - Закон № 1788-ХІІ) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання вимог статті 62 Закону № 1788-ХІІ Кабінет Міністрів України постановою від 12.08.1993 № 637 затвердив Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637), пунктом 3 якого визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно із пунктом 20 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 20.01.2022 у справі № 219/4003/17, від 28.12.2021 у справі №539/1398/17, від 12.12.2019 у справі №219/2866/17, від 21.11.2019 у справі №701/1232/16-а, від 08.05.2018 у справі № 559/484/17, від 07.11.2019 у справі № 686/19477/16.

Тобто, законодавством України встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями у первинних документах.

Порядок ведення трудових книжок працівників визначено в Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженій наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, відповідно до пункту 2.2 якої до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

До прийняття наведеної вище Інструкції порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, регламентувався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 № 162, правилами якої було також передбачено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Відповідно до п. 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29.07.1993 № 58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Судом встановлено, що трудова книжка ОСОБА_1 НОМЕР_2 містить наступні записи про трудову дяльність позивача у спірний період з липня 1995 року по червень 2000 року включно:

- запис № 10 - 01.01.1992 «Спільне підприємство з іспанським інвестором «Інтерсплав» прийнятий на посаду інженера програміста відділу АСУ за переводом з укладенням строкового трудового договору», наказ № 156-к від 30.12.1991, печатка;

- запис № 11 - 15.05.2006 «призначений на посаду зам. начальника відділу інформатики» наказ № 100-к від 15.05.2006;

Вказані записи у трудовій книжні позивача підтверджують факт його роботи, в них є посилання на відповідні накази, як на підставу внесення записів, вони завірені підписом повноважної особи та печаткою підприємства, не містять виправлень.

Аналізуючи наведене вище суд приходить до висновку, що надана позивачем трудова книжка НОМЕР_2 підтверджує страховий стаж позивача у спірний період з липня 1995 року по червень 2000 року включно.

Крім того, в матеріалах справи є вказана вище та додана позивачем до заяви довідка № 804 від 20.06.2011 про заробітну плату ОСОБА_1 за період роботи з липня 1995 року по червень 2000 року для обчислення пенсії, що видана Спільним підприємством з іспанським інвестором «Інтерсплав» у м. Свердловськ

В оскаржуваному рішенні ГУ ПФУ у Київській області від 18.12.2023 № 60 підставою для відмови позивачу у перерахунку пенсії з врахуванням заробітної плати (доходу) за період з липня 1995 року по червень 2000 року вказано те, що довідка про заробітну плату від 20.06.2011 року № 804, видана СП інспанським інвестором «Інтерсплав» не підтверджена первинними документами.

Проте, статтями 1 та 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VII (далі - Закон № 1207-VII) визначено, що тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дії Конституції та законів України.

Крім того, згідно статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконним, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органом та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсними і не створює правових наслідків.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Частиною четвертою статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України.

Зі змісту преамбули Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» вбачається, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1049 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Основою гуманітарної, соціальної та економічної політики держави Україна стосовно населення тимчасово окупованої території України є захист і повноцінна реалізація національно-культурних, соціальних та політичних прав громадян України, у тому числі корінних народів та національних меншин.

Тобто, одним з основних напрямків політики держави України стосовно населення тимчасово окупованої території України є захист та повноцінна реалізація, зокрема, соціальних прав громадян України.

Приписи статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначають, що тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року.

Разом з цим, суд вважає необхідним зазначити, що у 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). «Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать».

При цьому, на думку суду, визнання, у виняткових випадках, актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В іншому рішенні від 08.07.2004 у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» Європейський Суд з прав людини, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров`я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов`язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Як зазначено в п. 333 цього рішення, суд вважає, що коли держава не може забезпечити дію своєї влади на частині своєї території відповідно фактичній ситуації (наприклад, сепаратиський режим, військова окупація), держава не перестає нести відповідальність та здійснювати юрисдикцію. Вона повинна усіма доступними дипломатичними та правовими засобами із залученням іноземних держав та міжнародних організацій продовжувати гарантувати права та свободи, передбачені Конвенцією.

Враховуючи викладене суд вважає можливим застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та ЄСПЛ, в контексті оцінки документів, виданих установою, що знаходиться на окупованій території, як доказів, оскільки неприйняття цих документів призведе до порушень та обмежень прав позивачки на соціальний захист та гарантоване їй право на пенсійне забезпечення.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 02.10.2018 по справі № 569/14531/16-а.

Як вбачається з матеріалів справи, надана позивачем довідка № 804 від 20.06.2011 про заробітну плату ОСОБА_1 за період роботи з липня 1995 року по червень 2000 року видана Спільним підприємством з іспанським інвестором «Інтерсплав» що розташовано у м. Свердловськ, що знаходиться на не підконтрольній Україні території.

Водночас, ГУ ПФУ у Київській області не було враховано, що інформація, яка міститься у вказаній довідці № 804 від 20.06.2011 Спільного підприємства з іспанським інвестором «Інтерсплав», стосується періоду роботи ОСОБА_1 з липня 1995 року по червень 2000 року та складена на підставі особових рахунків у період з липня 1995 року по червень 2000 року.

Тобто, відомості, які зафіксовані у довідках, випливають зі змісту документів, які були складені до тимчасової окупації території України.

При цьому, суд зазначає, що доказів щодо їх недостовірності відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, який заперечує проти адміністративного позову, не надано.

Проте в даному випадку довідка № 804 від 20.06.2011 позивачу видана Спільним підприємством з іспанським інвестором «Інтерсплав», а не органами, чи їх посадовими та службовими особами на тимчасово окупованій території, що передбачено статті 9 Закону № 1207-VII.

Отже доводи відповідача щодо правомірності не прийняття наданої позивачем довідки № 804 від 20.06.2011 є необґрунтованими.

З урахуванням наведеного суд вважає за необхідне підкреслити, що відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Аналізуючи наведене вище суд приходить до висновку, що надана позивачем трудова книжка НОМЕР_2 та довідка № 804 від 20.06.2011 Спільного підприємства з іспанським інвестором «Інтерсплав» є належними доказами при вирішенні питання про перерахунок пенсії ОСОБА_1 та підтверджують страховий стаж позивача з липня 1995 року по червень 2000 року включно.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи.

Так, в постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №687/975/17 викладена правова позиція, де зазначено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретній посаді, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Окрім того, Верховний Суд у постановах від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а, від 28.02.2018 у справі № 428/7863/17, від 04.09.2018 у справі № 423/1881/17, від 29.03.2019 у справі № 548/2056/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Судом встановлено, що в трудовій книжці позивача вказано посади де працював позивач, містяться дати прийняття на роботу та звільнення, міститься номери наказів про прийняття на роботу та звільнення, як на підставу внесення записів, вони завірені підписом повноважної особи та печаткою, не містять виправлень, містять прізвище та ініціали особи яка зробила ці записи.

Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії на пільгових умовах є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. ПФУ не врахувало, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а.

При розгляду даної справи суд також враховує що, обставини, які підлягать встановленню і доказуванню, значно віддалені у часі, при цьому враховує ступінь вини позивача (її відсутність) неможливості надати повний об`єм необхідних для реалізації його прав документів та повноти записів у наявних підтверджуючих страховий стаж документах з огляду на те, що обов`язок належного оформлення таких документів покладається не на працівника, а на роботодавця чи інших уповноважених осіб.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2019 у справі № 159/4178/16-а.

Відповідно до частини другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

За статтею 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Отже, позивач опинився в ситуації, що відповідно позбавляє його можливості забезпечити належний захист своїх прав.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до частини третьої статті 23 Загальної Декларації прав людини, пункту 4 частини першої Європейської Соціальної хартії та частини третьої статті 46 Конституції України кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 27.03.2018 по справі №569/15943/16-а, «…відсутність у відповідача можливості перевірити достовірність наданих позивачем документів, які підтверджують його право на пільгову пенсію, внаслідок проведення антитерористичної операції та знаходження підприємств на тимчасово окупованій території, не може порушувати його право на отримання пенсії».

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд також вказує, що відповідачем не наводилося позивачу жодних доказів, що дані, які містяться в довідці № 804 від 20.06.2011 Спільного підприємства з іспанським інвестором «Інтерсплав» містять неправдиві або недостовірні дані. В судовому порядку вказані довідки недійсними також не визнавались, підприємством не відкликані.

Подібна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 28.08.2018 справа №175/4336/16-а, від 25.09.2018 справа №242/65/17, від 11.07.2019 справа №423/1156/17.

Крім цього, згідно вимог частини другої статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також письмові доводи сторін, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги в частині вимог про скасування рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії № 60 від 18.12.2023 підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог в частині визнати дії відповідача протиправними щодо відмови в здійсненні перерахунку пенсії позивачу з урахуванням архівних довідок № 344 від 13.02.2023 та № 340 від 13.02.2023, виданих Адміністрацією міста Свердловська і Свердловського району Луганської народної республіки, суд зазначає наступне.

Згідно із частинами першою, другою, третьою статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», які розповсюджуються на спірні правовідносини відповідно до Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», передбачено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.

Оскільки архівні довідки № 344 від 13.02.2023 та № 340 від 13.02.2023 видані Адміністрацією міста Свердловська і Свердловського району Луганської народної республіки, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині врахування вказаних довідок під час перерахунку пенсії.

Отже в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Стосовно позовних вимог в частині зобов`язати відповідача розглянути заяву позивача від 15.12.2023 про перерахунок пенсії з врахуванням заробітної плати (доходу) за період з липня 1995 року по червень 2000 року включно незалежно від перерв з усіма наданими документами, та прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням висновків суду, суд зазначає наступне.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

Дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

За приписами частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відтак, з метою належного захисту прав позивача суд вважає за необхідним вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з липня 1995 року по червень 2000 року згідно трудової книжки НОМЕР_2 та довідки № 804 від 20.06.2011 Спільного підприємства з іспанським інвестором «Інтерсплав», та врахувати даний період страхового стажу під час призначення пенсії.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке.

Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні з адміністративним позовом до суду сплачено судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 605,60 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо відмови в здійсненні перерахунку пенсії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_3 ) з урахуванням трудової книжки НОМЕР_2 та довідки № 804 від 20.06.2011 Спільного підприємства з іспанським інвестором «Інтерсплав» за період з липня 1995 року по червень 2000 року включно.

3. Визнати протиправним та скасувати рішення № 60 від 18.12.2023 Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про відмову у перерахунку пенсії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_3 ).

4. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (, адреса: 08500, Київська область, м. Фастів, вул. Саєнка Андрія, 10) зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 (фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) період роботи з липня 1995 року по червень 2000 року згідно трудової книжки НОМЕР_2 та довідки № 804 від 20.06.2011 Спільного підприємства з іспанським інвестором «Інтерсплав», та врахувати даний період страхового стажу під час призначення/перерахунку пенсії.

5. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

6. Стягнути на користь ОСОБА_1 (фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) судовий збір у сумі 605,60 грн. (шістсот п`ять гривень 60 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (, адреса: 08500, Київська область, м. Фастів, вул. Саєнка Андрія, 10).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Я.В. Горобцова

Горобцова Я.В.