Справа № 520/23412/24
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2025-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2025 р. Справа № 520/23412/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Чалого І.С. , Ральченка І.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.10.2024, головуючий суддя І інстанції: Шевченко О.В., повний текст складено 22.10.24 по справі № 520/23412/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області , Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якому просить суд: визнати протиправним та скасувати рішення від 15.08.2024 №06 Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про відмову у переведенні на пенсію по втраті годувальника відповідно до Закону України «Про державну службу» на підставі довідки від 07.08.2024 №04-35/65/2024 про складові суддівської винагороди ОСОБА_2 , виданої Харківським апеляційним судом, без обмеження граничним розміром, без урахування фактично проведених виплат; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області перевести ОСОБА_1 на підставі заяви від 08.08.2024 з пенсії у зв`язку з втратою годувальника, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію у зв`язку з втратою годувальника згідно зі ст.37 Закону України «Про державну службу», в розмірі 70% від розміру пенсії померлого годувальника за віком, на підставі довідки від 07.08.2024 №04-35/65/2024 про складові суддівської винагороди ОСОБА_2 , виданої Харківським апеляційним судом, без обмеження граничним розміром, без урахування фактично проведених виплат.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачем протиправно не переведено позивачку на підставі заяви від 08.08.2024 з пенсії у зв`язку з втратою годувальника, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію у зв`язку з втратою годувальника згідно зі ст.37 Закону України «Про державну службу», з визначенням пенсії в розмірі 70% від розміру пенсії померлого годувальника за віком, на підставі довідки від 07.08.2024 №04-35/65/2024 про складові суддівської винагороди ОСОБА_2 , виданої Харківським апеляційним судом, без обмеження граничним розміром, без урахування фактично проведених виплат. Вказані обставини слугували підставою для звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.10.2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 15.08.2024 №06 «Про пенсійне забезпечення ОСОБА_1 ». Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 08.08.2024 року, врахувавши при цьому право ОСОБА_1 на надання інформації про умови призначення усіх видів пенсій, на які вона має право та роз`яснення можливості оформлення пенсії у зв`язку із втратою годувальника, розрахованої з розміру пенсії за віком годувальника як за Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV, так і за Законом України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн 96 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне встановлення обставин, що мають значення для справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.10.2024 року та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що 08.08.2024 позивачка звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області із заявою, в якій просила перевести з пенсії у зв`язку з втратою годувальника, призначеної згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ, в розмірі 70% від розміру пенсії померлого годувальника за віком, обчислену відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ на підставі довідки від 07.08.2024 №04-35/65/2024 про складові суддівської винагороди ОСОБА_2 , виданої Харківським апеляційним судом, без обмеження граничним розміром, без урахування фактично проведених виплат. Зазначає, що померлий годувальник ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримував довічне грошове утримання судді у відставці відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII. Звертає увагу, що Законом №1402-VIII не передбачено призначення пенсій в разі втрати годувальника. Вказує, що основним критерієм, за яким визначається можливість зарахування того чи іншого періоду роботи на посаді державного службовця до стажу, який дає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ, є встановлення за займаною посадою відповідного рангу. Стверджує, що призначення пенсій по втраті годувальника державного службовця відповідно до Закону №889-VIII не передбачено. Вважає, що відсутні підстави для переведення ОСОБА_1 на пенсію по втраті годувальника відповідно до Закону №1402-VIII та Закону №889-VIII.

ОСОБА_1 подала до суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.10.2024 року без змін. Зазначає, що оскільки ОСОБА_2 , перебуваючи на посаді судді (стаж, на якій підлягає зарахуванню до державної служби) більше 20 років, помер, то його непрацездатна дружина, яка перебувала на його утриманні (що не заперечується відповідачем), має право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника на підставі ст.37 Закону №3723-XII, а тому відповідно наявні правові підстави для переведення позивачки з пенсії в разі втрати годувальника, призначеної їй на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», на пенсію державного службовця у зв`язку з втратою годувальника відповідно до Закону №3723-XII.

Відповідно до ч.1 ст.308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Харківській області та отримує пенсію по втраті годувальника, померлого чоловіка ОСОБА_2 , відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 08.02.2024 року, що підтверджено перерахунком по пенсійній справі від 15.02.2024 року.

Харківським апеляційним судом видано довідку від 07.08.2024 №04-35/65/2024, в якій вказано складові суддівської винагороди у відставці ОСОБА_2 : посадовий оклад 131 375 грн; доплата за вислугу років 105 100 грн; доплата за роботу, що передбачає доступ до державної таємниці - 13 137,50 грн. Всього 249 612,50 грн.

08.08.2024 року позивачка звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області із заявою, в якій просила перевести з пенсії у зв`язку з втратою годувальника, призначеної згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ, в розмірі 70% від розміру пенсії померлого годувальника за віком, обчислену відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ на підставі довідки від 07.08.2024 №04-35/65/2024 про складові суддівської винагороди ОСОБА_2 , виданої Харківським апеляційним судом, без обмеження граничним розміром, без урахування фактично проведених виплат.

Вищевказану заяву від 08.08.2024 року за принципом екстериторіальності передано на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, за результатами розгляду якої рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 15.08.2024 №06 «Про пенсійне забезпечення ОСОБА_1 » відмовлено у переведенні на пенсію по втраті годувальника відповідно до Закону України «Про державну службу» на підставі наданої довідки.

В обґрунтування відмови в рішенні зазначено, що пунктом 3 статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058 передбачено можливість проведення перерахунку пенсії шляхом переведення з одного виду на інший з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду. Годувальник отримував довічне щомісячне грошове утримання суддів згідно Закону України №9583 «Про судоустрій і статус суддів». Положеннями Закону України «Про судоустрій і статус суддів та Закону України «Про державну службу» не передбачено право на отримання пенсії у зв`язку з втратою годувальника, а визначено можливість призначення пенсії відповідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Враховуючи зазначене, ОСОБА_1 відмовлено в переведені на пенсію по втраті годувальника відповідно до Закону України «Про державну службу».

Не погоджуючись з рішенням про відмову у переведенні з пенсії у зв`язку з втратою годувальника, призначеної згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ, позивачка звернулась до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 15.08.2024 №06 «Про пенсійне забезпечення ОСОБА_1 ».

У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача буде скасування рішення від 15.08.2024 №06 та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 08.08.2024 року, врахувавши при цьому право ОСОБА_1 на надання інформації про умови призначення усіх видів пенсій, на які вона має право та роз`яснення можливості оформлення пенсії у зв`язку із втратою годувальника, розрахованої з розміру пенсії за віком годувальника як за Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV, так і за Законом України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ.

Відмовляючи в задоволенні решти позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх передчасності.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржується, отже, в межах розгляду цієї справи надається правова оцінка рішенню суду першої інстанції в частині задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в оскаржуваній відповідачем частині, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами п.6 ч.1 ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі по тексту - Закон №1058-IV).

За приписами ч.1 ст.9 Закону №1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

На час прийняття Закону №1058-IV (09.07.2003) частина 4 статті 43 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 №2862-XII визначала, що судді, який пішов у відставку, за наявності відповідного віку і стажу роботи виплачується пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-XII (далі по тексту - Закон №3723-XII).

Відповідно до цієї норми пенсія державним службовцям призначається в розмірі 80 відсотків від сум їх заробітної плати, на які нараховується збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, без обмеження граничного розміру пенсії. За кожний повний рік роботи понад 10 років на державній службі пенсія збільшується на один відсоток заробітку, але не більше 90 відсотків заробітної плати.

В цій редакції стаття 37 Закону України «Про державну службу» діяла і на час виходу ОСОБА_2 у відставку у вересні 2016 року. Проте, на час виходу ОСОБА_2 у відставку змінилося законодавство про статус суддів, а саме, був чинним Закон України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07.07.2010.

Відповідно до ч.1 ст.138 цього Закону судді, який вийшов у відставку, при досягненні пенсійного віку виплачується пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України «Про державну службу» або, за його вибором, щомісячне довічне грошове утримання.

Відповідно до ч.3 ст.138 цього Закону щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Отже, ОСОБА_2 , виходячи у відставку, мав право обрати пенсію за віком або щомісячне довічне грошове утримання судді. Окрім того, він мав право на пенсію за віком на загальних підставах, визначених Законом №1058-IV.

У статті 37-1 Закону №3723-XII було передбачено, що у разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям, а також у зв`язку із набуттям особою права на пенсійне забезпечення державного службовця за цим Законом відповідно здійснюється перерахунок раніше призначених пенсій. Перерахунок пенсії здійснюється виходячи із сум заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування працюючого державного службовця відповідної посади та рангу на момент виникнення права на перерахунок пенсії.

Отже, якщо б ОСОБА_2 обрав пенсію за віком, то мав би право отримувати її (а у разі підвищення заробітної плати суддів у збільшеному розмірі) до смерті.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07.07.2010 не визначав і не визначає особливостей пенсійного забезпечення осіб, що перебували на утриманні судді, на випадок його смерті.

Законом №3723-XII було передбачено, що у разі смерті особи у період перебування на державній службі за наявності у померлого годувальника стажу державної служби не менше 10 років непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні (при цьому дітям - незалежно від того, чи були вони на утриманні померлого годувальника), призначається пенсія у зв`язку з втратою годувальника на одного непрацездатного члена сім`ї у розмірі 70 відсотків суми заробітної плати померлого годувальника, на яку нараховувалися страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, з урахуванням норм частини п`ятої цієї статті, а на двох і більше членів сім`ї 90 відсотків. До непрацездатних членів сім`ї належать особи, зазначені у статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника на умовах, передбачених частиною восьмою цієї статті, мають також непрацездатні члени сім`ї померлої особи, яка отримувала пенсію за цим Законом. Отже утриманці державних службовців, що отримали право на пенсію за статті 37 Закону № 3723, мають право на пенсію по втраті годувальника, розмір якої обчислюється від суми заробітної плати померлого годувальника.

Верховний Суд розглядав справу №236/3193/16-а, в якій висловлювався щодо права утриманців судді, що перебував у відставці та отримував щомісячне довічне грошове утримання, на отримання пенсії у зв`язку із втратою годувальника на підставі статті 37 Закону №3723-XII у розмірі 70% від заробітної плати судді.

Так, у постанові від 09.11.2018 у справі № 236/3193/16-а Верховний Суд дійшов висновку, що право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника на умовах, передбачених частиною 10 статті 37 Закону №3723-XII, мають також непрацездатні члени сім`ї померлої особи, яка отримувала або мала право на пенсію за цим Законом. Дотримання принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права полягає у тому, що, приймаючи нові умови пенсійного забезпечення згідно з Законом №889-VIII, Верховна Рада України закріпила право певних осіб на конкретні умови призначення пенсії, зокрема, пенсії державного службовця шляхом відсилання до норм Закону, який, серед іншого, передбачає такий вид пенсійного забезпечення, як призначення пенсії по втраті годувальника. За таких умов, розповсюдивши право на особу, законодавець шляхом прийняття закону поширив і право членів сім`ї цієї особи при призначенні пенсії на випадок втрати годувальника у разі її смерті, тобто позивача, відповідно до статті 37 Закону №3723-XII.

З урахуванням викладеного, Верховний Суд погодився із рішенням суду апеляційної інстанції, яким позов було задоволено частково та зобов`язано Управління Пенсійного фонду України перевести позивача на пенсію у зв`язку з втратою годувальника на підставі статті 37 Закону №3723-XI.

Крім того, Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду в постанові від 21.12.2021 у справі №440/7341/20 сформував висновок, що частину першу статті 37 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» слід застосовувати з урахуванням того, що розмір пенсії у зв`язку із втратою годувальника - судді у відставці, що отримував щомісячне довічне грошове утримання і на час смерті мав право на пенсію за віком на підставі ст.37 Закону України «Про державну службу» №3723-XII від 16.12.1993, визначається на вибір заявника, що звернувся за призначенням пенсії у зв`язку із втратою годувальника у розмірі: 70% від розміру пенсії за віком, обчисленої на підставі ст.37 Закону України «Про державну службу» №3723-XII від 16.12.1993, або 50% від розміру пенсії за віком, обчисленої на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.07.2003.

Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 25.05.2022 у справі №409/2218/17, який в силу ч.5 ст.242 КАС України є обов`язковим для врахування при розгляді даної справи.

Колегія суддів враховує, що Закон України №1058-IV не містить норми, яка б дозволяла замість пенсії за віком померлого годувальника застосовувати щомісячне довічне грошове утримання судді. Однак, цей Закон і не визначає, за яким законом повинна розраховуватися пенсія за віком померлого годувальника, якщо він мав право на таку пенсію за Законом №3723-XII і за Законом №1058-IV.

З огляду на це слідує висновок, що частину першу статті 37 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» слід застосовувати з урахуванням того, що розмір пенсії у зв`язку із втратою годувальника судді у відставці, що отримував щомісячне довічне грошове утримання і на час смерті мав право на пенсію за віком на підставі статті 37 Закону України «Про державну службу» №3723-XII від 16.12.1993, визначається на вибір заявника, що звернувся за призначенням пенсії у зв`язку із втратою годувальника у розмірі: 70% від розміру пенсії за віком, обчисленої на підставі ст.37 Закону України «Про державну службу» №3723-XII від 16.12.1993, або 50% від розміру пенсії за віком, обчисленої на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.07.2003.

При цьому, такий правовий висновок не суперечить правовому висновку про те, що виплата довічного грошового утримання нерозривно пов`язана з конституційно визначеним статусом професійного судді, не є видом пенсії у розумінні законодавства, а відтак її розмір не може бути базовою величиною при розрахунку розміру пенсії у зв`язку з втратою годувальника, у випадку призначення такої пенсійної виплати непрацездатним членам сім`ї судді.

Разом з тим, заперечуючи можливість застосування як базової величини розміру щомісячного довічного грошового утримання судді, суд вказує на можливість застосування на вибір утриманця розміру пенсії за віком, на яку суддя мав право на підставі статті 37 Закону №3723-XII або пенсії за віком, визначеної на підставі Закону №1058-ІV.

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону №1058-ІV особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Вибір заявника (там, де він є) є вирішальним і тоді, коли йдеться про обчислення розміру пенсії. Однак цей вибір є ілюзорним, коли особа не обізнана про свої права та альтернативи.

Відповідно до п.4.2. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, при прийманні документів працівник сервісного центру, зокрема надає інформацію щодо умов та порядку призначення (перерахунку) пенсії.

Отже, саме Пенсійний фонд та його органи повинні забезпечити умови, за яких особа обізнана з умовами призначення різних пенсій і може робити усвідомлений вибір.

Належне виконання цього обов`язку передбачає надання інформації про умови призначення всіх видів пенсії, на які заявник має право. З огляду на це відповідач повинен був роз`яснити позивачці можливість оформлення пенсії у зв`язку із втратою годувальника, розрахованої з розміру пенсії за віком годувальника як за Законом №1058-ІV, так і за Законом №3723-XII, якщо ОСОБА_2 мав на неї право, проінформувати заявницю про їх розміри.

Разом з тим матеріали справи не містять доказів того, що працівником пенсійного органу роз`яснювалася позивачці можливість оформлення пенсії у зв`язку із втратою годувальника, розрахованої з розміру пенсії за віком годувальника як за Законом №1058-ІV, так і за Законом №3723-XII, а також не містять доказів інформування позивачку про те, чи мав суддя у відставці (померлий чоловік ОСОБА_2 ) право на пенсію за віком на підставі Закону №3723-XII, а якщо мав, то який її розмір і чому її не було взято відповідачем для розрахунку пенсії у зв`язку із втратою годувальника.

Жодних пояснень та документальних доказів щодо наявності у судді у відставці ОСОБА_2 права на пенсію за віком на підставі Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ, її розміру та обґрунтованих пояснень з приводу причин не взяття відповідачем для розрахунку пенсії позивачки у зв`язку із втратою годувальника розміру такої пенсії від ГУ ПФУ у Донецькій області та від ГУ ПФУ у Харківській області до суду не додано.

За викладених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 15.08.2024 №06 «Про пенсійне забезпечення ОСОБА_1 », що підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Відповідачем жодних належних доказів на підтвердження правомірності власних дій (рішення), які є предметом оскарження, надано не було.

Щодо обраного судом першої інстанції способу захисту порушеного права позивачки, колегія суддів враховує, що спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява №22414/93) зазначив, що ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України»).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів, з урахуванням ч.1 ст.308 КАС України, погоджується з висновком суду першої інстанції, що ефективним та належним способом відновлення порушеного права позивачки буде визнання протиправним та скасування рішення від 15.08.2024 №06 та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву позивачки від 08.08.2024 року, врахувавши при цьому право позивачки на надання інформації про умови призначення усіх видів пенсій, на які вона має право та роз`яснення можливості оформлення пенсії у зв`язку із втратою годувальника, розрахованої з розміру пенсії за віком годувальника як за Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV, так і за Законом України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ.

Таким чином, переглянувши рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в межах вимог та доводів апеляційної скарги відповідача, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини, що мають значення для справи з урахуванням встановлених та доведених фактів із наведенням належних висновків та правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.10.2024 по справі № 520/23412/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) І.С. Чалий І.М. Ральченко