Справа № 320/5592/24
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2024-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2024 року справа №320/5592/24

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., розглянув у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просить стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_2 ) на свою користь середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 11.04.2019 по 25.12.2023, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08 лютого 1995 року №100.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що після його звільнення зі служби (22.03.2019) з ним не проведено остаточного розрахунку, а саме: не здійснено виплату індексації грошового забезпечення. Так, індексація була йому виплачена на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.10.2022 у справі № 640/9964/22 лише 25.12.2023, у зв`язку з чим позивач просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України.

23.02.2024 ухвалою Київського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач, заперечуючи проти позову, стверджує про неможливість нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення, оскільки положення ст.117 КЗпП не розповсюджуються на правовідносини, що виникають щодо виплати грошового забезпечення військовослужбовців.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , є громадянином України, про що свідчить паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 , виданий ЦВМ Дзержинського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 04.06.1996 року.

Наказом начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 22.03.2019 №121 полковника ОСОБА_1 , начальника служби радіоелектронної боротьби управління оперативного забезпечення штабу ІНФОРМАЦІЯ_1 звільнено з військової служби у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я) пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та у подальшому наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по стройовій частині) від 10.04.2019 № 69 виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Судом встановлено, що при звільненні позивачу з військової служби не виплачено індексацію грошового забезпечення.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.12.2019 у справі № 640/20460/19 визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_5 ) щодо не виплати позивачеві індексації грошового забезпечення та зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення позивачеві за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року та надати довідку з помісячним розрахунком індексації за цей період.

На виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.12.2019 у справі № 640/20460/19 ОСОБА_1 нарахована та виплачена індексація за період 01.01.2016 по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця - лютий 2014 року у сумі 40061,74 грн., що підтверджується казначейськими відомостями зарахування заробітної плати (грошового забезпечення) від 06.04.2020 та від 15.12.2020 (а.с.42-43).

Не погодившись із застосуванням базового місяця - лютий 2014 року при розрахунку суми індексації на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.12.2019 у справі № 640/20460/19 ОСОБА_1 звернувся до суду з новим позовом.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.10.2022 у справі № 640/9964/22, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 31.05.2023, зобов`язано військову частину № НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 включно у повному обсязі із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) з урахуванням базового місяця - січень 2008 року, з урахуванням вже виплачених сум.

25.12.2023 на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.10.2022 у справі № 640/9964/22 позивачу остаточно було нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення у розмірі 34373,19 грн, що підтверджується довідкою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 30.12.2023 та платіжною інструкцією №23-4301 від 24.12.2023 (а.с.17, 41).

Відповідно до довідки-розрахунку індексації загальна сума виплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 становить 74958,38 грн.

Звертаючись до суду з позовом у цій справі, позивач стверджує, що оскільки індексацію грошового забезпечення не було виплачено йому своєчасно під час його звільнення, відповідач зобов`язаний виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Особливим способом реалізації права на працю є проходження військової служби за контрактом.

Однією з встановлених державою гарантій права на своєчасне одержання винагороди за працю є передбачений Кодексом законів про працю України обов`язок роботодавця виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII).

Однак Законом № 2011-XII правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми статей 116-117 Кодексу законів про працю України.

Наведене відповідає правовій позиції щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців з військової служби, наведеній у постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16 та від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

У той же час, визначаючись щодо розміру середнього заробітку за період з 10.04.2019 по 25.12.2023, який підлягає виплаті позивачу за несвоєчасне проведення розрахунку під час звільнення, суд виходить із такого.

Частиною першою статті 117 КЗпП України (у редакції до 19.07.2022) визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

Відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону України від 1 липня 2022 року №2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин"; далі - "Закон №2352-ІХ") у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Наведена редакція статті 117 КЗпП України набрала законної сили з 19 липня 2022 року.

Отже, відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності 19 липня 2022 року і після цього.

Період з 10.04.2019 по 19.07.2022 (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, період з 19.07.2022 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Разом з тим, середній заробіток працівника згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Середній заробіток працівника згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За приписами абзацу третього пункту 3 Порядку №100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Згідно з пунктом 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

В цьому контексті суд враховує, що позивача звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу військової частини з 10.04.2019, що покладало на відповідача обов`язок забезпечити повний розрахунок з позивачем у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України.

Як видно з матеріалів справи, на виконання рішення суду у справі № 640/20460/19 військова частина НОМЕР_2 виплатила позивачу заборговану індексацію грошового забезпечення в сумі 40061,74 грн, а пізніше на виконання рішення суду у справі № 640/9964/22 також кошти в сумі 34373,19 грн.

Відтак період затримки розрахунку при звільненні позивача зі служби становить з 10.04.2019 (дата виключення із списків особового складу та всіх видів забезпечення) по 25.12.2023 (дата виплати індексації грошового забезпечення у розмірі 34373,19 грн за судовим рішенням), тобто 1697 календарних днів.

Разом з тим, кількість днів затримки з 10.04.2019 до 19.07.2022 складає 821 день.

Згідно з довідкою-розрахунком військової частини НОМЕР_2 від 07.03.2024 №193/160 середньоденний заробіток позивача на момент звільнення з цієї частини становив 889,70 грн (а.с.45).

Таким чином, середній заробіток за час затримки виплати позивачу при звільненні грошового забезпечення з 10.04.2019 до 19.07.2022 складає 730 443,70 грн (889,70 х 821).

Водночас, суд вважає, що в порівнянні із виплаченою сумою індексації за двома судовими рішеннями у розмірі 74 958,38 грн, суму 730 443,70 грн не можна вважати співмірною, оскільки вона значно перевищує суму заборгованої індексації грошового забезпечення.

Суд зауважує, що Велика Палата Верховного Суду у вищевказаній постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц зазначила, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку.

Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на таке.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Так, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Аналогічний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 (реєстраційний номер судового рішення у ЄДРСР 88952400), а також Верховним Судом у постанові від 12.08.2020 у справі №400/3365/19 (реєстраційний номер судового рішення у ЄДРСР 90927063).

Згідно з частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому Велика Палата Верховного Суду у пункті 94.5 вищевказаної постанови від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСРП 87952206) зазначила, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009 - 2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.

Надаючи приблизну оцінку розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, суд зазначає, що згідно з даними, які розміщені на офіційному веб-сайті Національного банку України за адресою:://bank.gov.ua/ua/statistic/sector-financial/data-sector-financial, середньозважена ставка в річному обчисленні за новими кредитами резидентам є такою:

- у квітні 2019 - 18,9%;

- у травні 2019 - 18,6%;

- у червні 2019 - 19,4%;

- у липні 2019 - 17,5%;

- у серпні 2019 - 29,9%;

- у вересні 2019 - 20,6%;

- у жовтні 2019 - 19,8%;

- у листопаді 2019 - 19,9%;

- у грудні 2019 року - 16,2%;

- у середня за 2020 рік 13,1%;

- у середня за 2021 рік - 12,2%;

- у січні 2022 року - 12,9%;

- у лютому 2022 року - 13,7%;

- у березні 2022 року - 13,7%;

- у квітні 2022 року - 14,5%;

- у травні 2022 року - 14,0%;

- у червні 2022 року - 16,9%;

- у липні 2022 року - 15,9%;

Отже, ймовірний розмір майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні (у зв`язку з несвоєчасною виплатою індексації грошового забезпечення), дорівнює 35314 грн та складається з таких сум:

- у квітні 2019 року 815 грн (74958,38 грн (розмір неотриманої позивачем при звільненні компенсації за невикористані дні відпусток). х 18,9% : 365 дн. х 21дн. (кількість днів прострочення);

- у травні 2019 року 1184 грн (74958,38 грн (розмір неотриманої позивачем при звільненні компенсації за невикористані дні відпусток). х 18,6% : 365 дн. х 31дн. (кількість днів прострочення);

- у червні 2019 року 1195 грн (74958,38 грн (розмір неотриманої позивачем при звільненні компенсації за невикористані дні відпусток). х 19,4% : 365 дн. х 30дн. (кількість днів прострочення);

- у липні 2019 року 1114 грн (74958,38 грн (розмір неотриманої позивачем при звільненні компенсації за невикористані дні відпусток). х 17,5% : 365 дн. х 31дн. (кількість днів прострочення);

- серпні 2019 року 1330 грн (74958,38 грн (розмір неотриманої позивачем при звільненні компенсації за невикористані дні відпусток). х 20,9% : 365 дн. х 31дн. (кількість днів прострочення);

- у вересні 2019 року 1269 грн (74958,38 грн (розмір неотриманої позивачем при звільненні компенсації за невикористані дні відпусток). х 20,6% : 365 дн. х 30дн. (кількість днів прострочення);

- у жовтні 2019 року 1260 грн (74958,38 грн (розмір неотриманої позивачем при звільненні компенсації за невикористані дні відпусток). х 19,8% : 365 дн. х 31дн. (кількість днів прострочення);

- у листопаді 2019 року 1226 грн (74958,38 грн (розмір неотриманої позивачем при звільненні компенсації за невикористані дні відпусток). х 19,9% : 365 дн. х 30дн. (кількість днів прострочення);

- у грудні 2019 року 1031 грн (74958,38 грн (розмір неотриманої позивачем при звільненні компенсації за невикористані дні відпусток). х 16,2% : 365 дн. х 31дн. (кількість днів прострочення);

- у 2020 році 9820 грн (74958,38 грн (розмір неотриманої позивачем при звільненні компенсації за невикористані дні відпусток). х 13,1%);

- у 2021 році 9144 грн (74958,38 грн (розмір неотриманої позивачем при звільненні компенсації за невикористані дні відпусток). х 12,2%);

- у січні 2022 року 821 грн (74958,38 грн (розмір неотриманої позивачем при звільненні компенсації за невикористані дні відпусток). х 12,9% : 365 дн. х 31дн. (кількість днів прострочення);

- у лютому 2022 року 788 грн (74958,38 грн (розмір неотриманої позивачем при звільненні компенсації за невикористані дні відпусток). х 13,7%: 365 дн. х 28дн. (кількість днів прострочення);

- у березні 2022 року 872 грн (74958,38 грн (розмір неотриманої позивачем при звільненні компенсації за невикористані дні відпусток). х 13,7%: 365 дн. х 31дн. (кількість днів прострочення);

- у квітні 2022 року 893 грн (74958,38 грн (розмір неотриманої позивачем при звільненні компенсації за невикористані дні відпусток). х 14,5% : 365 дн. х 30дн. (кількість днів прострочення);

- у травні 2022 року 891 грн (74958,38 грн (розмір неотриманої позивачем при звільненні компенсації за невикористані дні відпусток). х 14% : 365 дн. х 31дн. (кількість днів прострочення);

- у червні 2022 року 1041 грн (74958,38 грн (розмір неотриманої позивачем при звільненні компенсації за невикористані дні відпусток). х 16,9% : 365 дн. х 30дн. (кількість днів прострочення);

- у липні 2022 року 620 грн (74958,38 грн (розмір неотриманої позивачем при звільненні компенсації за невикористані дні відпусток). х 15,9% : 365 дн. х 19дн. (кількість днів прострочення).

За таких обставин, враховуючи вищенаведені правові позиції Великої Палати Верхового Суду, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат за період з 10.04.2019 по 19.07.2022 у сумі 35314 грн.

Стосовно періоду з 19.07.2022 по 25.12.2023 суд зазначає таке.

Як вже зазначалось судом, з 19.07.2022 стаття 117 КЗпП України діє у редакції, викладеній згідно із Законом №2352-ІХ, тому і підхід до правозастосування указаної норми змінився.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Проте, правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15 викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом №2352-ІХ.

Наведений у цій постанові підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Одночасно, з 19.07.2022 стаття 117 КЗпП України діє та підлягає застосуванню у редакції, викладеній згідно із Законом №2352-ІХ.

Період з 19.07.2022 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

Аналогічний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 28.06.2023 у справі №560/11489/22, від 29.01.2024 у справі №560/9586/22.

Тож, у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 із врахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 28.06.2023 у справі №560/11489/22, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19.07.2022, а на їх виконання було встановлено: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частку коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частку коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.

Водночас щодо періоду з 19.07.2022 належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України, якою законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Наведена правова позиція узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 30.11.2023 у справі №380/19103/22.

Відповідно, розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.07.2022 по 26.11.2022 складає 164 594,50 грн (889,70 грн х 185дн.).

Таким чином, загальна сума обрахованого середнього заробітку за період з10.04.2019 по 25.12.2023, складає 199 908,50 грн (164 594,50 грн + 35314 грн).

Водночас, вказана сума коштів є істотно більшою, аніж виплачена відповідачем індексація грошового забезпечення у сумі 74958,38 грн, що несвоєчасно виплачена у зв`язку зі звільненням позивача.

Таким чином, обрахована відповідно до Порядку № 100 сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, виходячи з принципу розумності, справедливості, пропорційності та співмірності ймовірних втрат позивача через неповний розрахунок при звільненні, підлягає зменшенню до розміру виплаченої індексації грошового забезпечення, а саме до - 74 958,38 грн.

Суд зауважує, що відповідно до прохальної частини позовних вимог позивач просить стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_2 ) на свою користь середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 11.04.2019 по 25.12.2023, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08.02.1995 №100, тобто без зазначення конкретної суми стягнення.

Таким чином, ефективним, належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача у цьому випадку є стягнення на його користь 74 958,38 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата податку з доходів фізичних осіб та військового збору є обов`язком роботодавця, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів. Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду 08.11.2018 у справі №805/1008/16-а.

Інших доводів, що можуть вплинути на правильність вирішення судом спору, що розглядається, матеріали справи не містять.

Так, суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з положеннями частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема, шляхом визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій.

Суд зазначає, що належним, достатнім та ефективним способом захисту, який у повній мірі відновлює порушені права позивача, у даному випадку є стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі виплаченої індексації грошового забезпечення, а саме 74 958,38 грн.

Таким чином, з урахуванням встановлених у справі фактичних обставин, наведених вище норм законодавства, виходячи з наданих суду статтею 245 КАС України повноважень, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) (ЄДРПОУ НОМЕР_6 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 74 958,38 грн (сімдесят чотири тисячі дев`ятсот п`ятдесят вісім грн. 38 коп.).

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Кушнова А.О.