Справа № 420/30727/24
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2025-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А., розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про:

- визнання протиправними дії відповідача щодо відмови у проведенні державної реєстрації народження дитини, що народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 (медичний висновок №НА4К-7555-7Х9Т-4К5Т), батьками якої є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шляхом складання актового запису про народження із зазначенням в графі «мати» ОСОБА_1 , в графі «батько» ОСОБА_2 ;

- зобов`язання відповідача провести державну реєстрацію народження дитини, що народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 (медичний висновок №НА4К-7555-7Х9Т-4К5Т), батьками якої є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шляхом складання актового запису про народження із зазначенням в графі «мати» ОСОБА_1 , в графі «батько» ОСОБА_2 .

Позивач обґрунтовує позов тим, що вона з червня 2020 року перебуває з ОСОБА_2 у фактичних шлюбних відносинах та ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька ОСОБА_3 , що підтверджується медичним висновком про народження № НА4К-7555-7Х9Т-4К5Т та довідкою Центру перинатальної допомоги міської клінічної лікарні №10 від 26.08.2024 року за вих. №23/2. 06.08.2024 року позивач разом із батьком дитини ОСОБА_2 звернулися до відповідача із спільною письмовою заявою про визнання батьківства, створення актового запису про народження дитини та видачі свідоцтва про її народження на підставі п.1 ч.2 ст.125, ч.1 ст.126 Сімейного кодексу України, однак отримала лист відповідача від 22.08.2024 року за вих. №22/2423-116, в якому зазначено про втрату чинності паспортного документу, та фактично відмовлено у проведенні державної реєстрації новонародженої дитини, хоча і без оформлення відмови, а також додатково повідомлено, що медичний висновок про народження, наданий для авторизації, не відповідає даним в реєстрі пацієнтів. Помилка була усунена відповідним медичним органом і створений медичний висновок про народження дитини №НА4К-7555-7Х9T-4КSТ, на який вона з батьком дитини послалися при поданні повторної заяви від 18.09.2024 року про визнання батьківства, створення актового запису про народження дитини та видачі свідоцтва про її народження. Проте відповідач направив лист від 18.09.2024 року за вих.№30/24.23-116, зміст якого фактично дублював зміст першого листа, за виключенням повідомлення про невідповідність медичного висновку. Позивач вказує, що в її паспортному документі громадянки Російської федерації 24.08.2022 року закінчився строк дійсності, але з 2006 року вона перебуває та проживає на території України на законних підставах, що підтверджується посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 22.11.2012 року та посвідкою на постійне проживання від 18.02.2022 року за № НОМЕР_2 , запис №726, орган, що видав - 5103, підстава видачі - 02/06. При цьому листом ГУ ДМС в Одеській області підтверджено документування 18.02.2022 року вищенаведеною посвідкою за № НОМЕР_2 , а також вказано, що рішення щодо скасування вищенаведеної посвідки Головним управління ДМС в Одеській області не приймалося. Враховуючи той факт, що відповідач своїми діями фактично відмовив у проведенні державної реєстрації новонародженої дитини, позивач вказує, що дії відповідача порушують її права, а також права її новонародженої доньки на офіційне визнання народження, та гарантованих Конституцією України прав людини, унеможливить набуття громадянства України за народженням у відповідності із положеннями ст. 7 Закону України "Про громадянство України", відсутність актового запису про народження також призведе до порушення прав дитини на охорону її здоров`я та отримання необхідних медичних послуг, в т.ч. необхідних та обов`язкових щеплень. За таких обставин просить позов задовольнити в повному обсязі.

Представник Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надав до суду письмовий відзив, який мотивований тим, що до Відділу з заявою про реєстрацію народження дитини звернулися ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та при аналізі наданих документів встановлено, що мати дитини та особа, що хоче визнати батьківство у зареєстрованому шлюбі не перебувають, а паспортний документ матері втратив дійсність. Пунктом 3 розділу ІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану України, затверджених Наказом Міністерства юстиції в Україні від 18.10.2000 року за №52/5 (у редакції наказу Мін`юсту від 24.12.2010 року за №3307/5) (далі - Правила) встановлено, що для державної реєстрації актів цивільного стану подаються документи, які підтверджують факти, що підлягають державній реєстрації, а також паспорт громадянина України, паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства заявника, та посвідка на постійне чи тимчасове проживання або інший документ, що підтверджує законність перебування іноземця чи особи без громадянства на території України. Так, заявником надано недійсний паспортний документ з відповідним перекладом та завірені нотаріально, строк дійсності паспортного документу гр. ОСОБА_1 закінчився 24.08.2022 року та в позові позивач не заперечує факту недійсності паспортного документу. На підставі поданих заявниками документів, з урахуванням вимог чинного законодавства, Відділ прийшов до вмотивованого висновку, щодо неможливості реєстрації народження на підставі заяви про визнання батьківства у зв`язку з протермінованим паспортним документом гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та відповідно 22.08.2024 року та 18.09.2024 року заявниці було надано письмове роз`яснення. Крім того було повідомлено про можливість визнання батьківства в судовому порядку за правилами цивільного судочинства. Представник відповідача також вказує, що для реєстрації народження дитини недостатньо документу, що підтверджує законність перебування. З огляду на зазначене та на підставі статті 7 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. ратифікованої Постановою BP №789-ХІІ від 27.02.1991 року, реєстрацію народження дитини можливо провести відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (із зазначенням відомостей про батька за заявою третіх осіб), відомості про матір вказуються ті, що містяться у медичному свідоцтві про народження без пред`явлення паспортного документа матері. Відповідач не заперечує щодо проведення державної реєстрації народження, в інтересах дитини, проте з поданням документів, які передбачені законодавством України.

Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача до суду надійшли письмові пояснення щодо позову та відзиву, у яких ОСОБА_2 погоджується з обставинами викладеними позивачкою у позовній заяві і в повному обсязі підтримує позовні вимоги. Крім того, вказує, що фактична відмова суб`єкта владних повноважень унеможливлює запис його як батька новонародженої дитини, та унеможливлює набуття їхньою новонародженою дитиною громадянства України за народженням, а також вказує, що прострочення дії паспортного документа позивачки не повинно впливати та порушувати їхні права та обов`язки матері та батька, які ґрунтуються на походженні від них новонародженої дитини.

Ухвалою суду від 07.10.2024 року відкрито провадження у справі та вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народила ІНФОРМАЦІЯ_3 в Центрі перинатальної допомоги КНП «МКЛ №10» дівчинку, що підтверджується, зокрема, довідкою ЦПД КНП «МКЛ №10» ОМР від 26.08.2024 року №23/2.

06.08.2024 року ОСОБА_1 (громадянка РФ) та ОСОБА_2 (громадянин України) звернулись до Відділу державної реєстрації актів у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із спільною заявою про визнання батьківства, створення актового запису про народження дитини та видачі свідоцтва про народження дитини ОСОБА_3 . У заяві вказано, що при народженні було створено медичний висновок про народження НА4К-7555-7Х9Т-4К5Т.

До вказаної заяви додано засвідчену перекладену копію паспорта матері, засвідчену копію паспорта батька, засвідчену копію посвідки на постійне проживання матері.

Відповідачем на звернення позивачів було надано відповідь, яка оформлена листом №22/24.23-116 від 22.08.2024 року, відповідно до якої повідомлено, що при аналізі наданих документів встановлено, що мати дитини ( ОСОБА_1 , громадянка російської федерації ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та особа, що хоче визнати батьківство ( ОСОБА_2 , громадянин України, ІНФОРМАЦІЯ_4 ) у зареєстрованому шлюбі не перебувають, а також паспортний документ матері втратив чинність 24.08.2022 року, а також додатково повідомлено, що медичний висновок про народження, наданий для авторизації, не відповідає даним в реєстрі пацієнтів. Також з посиланням на окремі положення нормативних актів та на підставі статті 7 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р., ратифікованої Постановою BP №789-ХІІ від 27.02.1991 року, відповідачем рекомендовано здійснити реєстрацію народження дитини відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України або вирішувати це питання у судовому порядку.

Після усунення відповідним медичним органом помилки та створення медичного висновку про народження дитини №НА4К-7555-7Х9T-4КSТ, 18.09.2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повторно звернулись до відповідача із спільною заявою про визнання батьківства, створення актового запису про народження дитини та видачі свідоцтва про народження дитини ОСОБА_3 .

До вказаної заяви додано засвідчену перекладену копію паспорта матері, засвідчену копію паспорта батька, засвідчену копію посвідки на постійне проживання матері.

Водночас за результатами розгляду заяви відповідач направив лист №30/24.23-116 від 18.09.2024 року з аналогічними роз`ясненнями та рекомендаціями, що і у листі відповіді №22/24.23-116 від 22.08.2024 року.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В свою чергу, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (п.1 ч.2 ст.2 КАС України).

Статтею 49 Цивільного кодексу України визначено, що актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків. Актами цивільного стану є, зокрема, народження фізичної особи, встановлення її походження, набуття громадянства. Державній реєстрації підлягають, зокрема, народження фізичної особи та її походження, громадянство. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону.

Народження фізичної особи та її походження, … підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відносини, пов`язані з проведенням державної реєстрації актів цивільного стану, внесенням до актових записів цивільного стану змін, їх поновленням і анулюванням, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01.07.010 року №2398-VI (далі Закон №2398-VI).

Відповідно до ч.1-4 ст.9 Закону №2398-VI, державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, зокрема.

Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану.

Актовий запис цивільного стану - це документ органу державної реєстрації актів цивільного стану, який містить персональні відомості про особу та підтверджує факт проведення державної реєстрації акта цивільного стану.

Для державної реєстрації актів цивільного стану подається паспорт громадянина України або паспортний документ іноземця заявника та документи, які підтверджують факти, що підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по батькові. Походження дитини визначається відповідно до Сімейного кодексу України (ч.1 ст.13 Закону №2398-VI).

Відповідно до ч.2 ст.13 Закону №2398-VI, державна реєстрація народження дитини проводиться за письмовою або усною заявою батьків чи одного з них за місцем її народження або за місцем проживання батьків або за заявою, поданою в електронній формі.

Згідно з ч.3-4 ст.13 Закону №2398-VI, державна реєстрація народження дитини проводиться не пізніше одного місяця з дня її народження, а у разі народження дитини мертвою - не пізніше трьох днів.

Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження.

Частиною 1 ст.18 Закону №2398-VI визначено, що про факт державної реєстрації акта цивільного стану органами державної реєстрації актів цивільного стану видається відповідне свідоцтво.

Статтею 21 Закону №2398-VI передбачено, що у державній реєстрації актів цивільного стану може бути відмовлено, якщо: 1) державна реєстрація суперечить вимогам законодавства України; 2) державна реєстрація повинна проводитися в іншому органі державної реєстрації актів цивільного стану; 3) з проханням про державну реєстрацію звернулася недієздатна особа або особа, яка не має необхідних для цього повноважень. Орган державної реєстрації актів цивільного стану на прохання особи, якій відмовлено в державній реєстрації актів цивільного стану у зв`язку з наявністю однієї з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, повинен викласти причину такої відмови в письмовій формі.

Порядок державної реєстрації народження визначається Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджені Наказом Міністерства юстиції У країни від 18.10.2000 року №52/5 (далі Правила №52/5).

Пункт 1 розділу I Правил №52/5 визначає, що державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті.

Державна реєстрація актів цивільного стану за заявами іноземців, осіб без громадянства проводиться за законодавством України (п.8 розділу I Правил №52/5).

Згідно з п.3 глави 1 розділу II Правил №52/5, для державної реєстрації актів цивільного стану подаються заява, документи чи у випадках, передбачених цими Правилами, у відповідній заяві зазначаються відомості про документи, які підтверджують факти, що підлягають державній реєстрації, а також пред`являється паспорт або паспортний документ заявника.

Пунктом 5 глави 1 розділу II Правил №52/5 передбачено, що у державній реєстрації актів цивільного стану може бути відмовлено, якщо державна реєстрація суперечить вимогам законодавства України; державна реєстрація повинна проводитись в іншому органі державної реєстрації актів цивільного стану; з проханням про державну реєстрацію звернулась недієздатна особа або особа, яка не має необхідних для цього повноважень.

Згідно з п.7 глави 1 розділу II Правил №52/5, документи, складені іноземною мовою, подаються / пред`являються для державної реєстрації актів цивільного стану разом з їх перекладами на українську мову, засвідченими в установленому порядку, які залишаються у справах органу державної реєстрації актів цивільного стану, який прийняв заяву.

Глава 1 розділу ІІІ Правил №52/5 регулює державну реєстрацію народження фізичної особи та її походження.

Пунктом 1 глави 1 розділу IIІ Правил №52/5 визначено, що державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по батькові. Походження дитини визначається відповідно до Сімейного кодексу України.

Відповідно до п.2 глави 1 розділу IIІ Правил №52/5 підставами для проведення державної реєстрації народження є один із документів:

а) медичний висновок про народження, сформований в Реєстрі медичних висновків електронної системи охорони здоров`я відповідно до Порядку формування та видачі медичних висновків про народження в Реєстрі-медичних висновків електронної системи охорони здоров`я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 18 вересня 2020 року № 2136, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 30 вересня 2020 року за № 953/35236.

Електронний примірник медичного висновку про народження та відомості, необхідні для проведення державної реєстрації народження, отримуються органом державної реєстрації актів цивільного стану за допомогою Єдиного державного вебпорталу електронних послуг або шляхом автоматизованого обміну відомостями між інформаційними ресурсами Національної служби здоров`я України та Міністерства юстиції України через систему електронної взаємодії державних електронних інформаційних ресурсів за сформованим запитом, що містить відомості про унікальний номер медичного висновку, унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі (за наявності) та/або реєстраційний номер облікової картки платника податків (за наявності) та реквізити паспорта або паспортного документа, що посвідчує особу матері.

У разі народження дитини жінкою, яка є громадянкою іноземної держави або особою без громадянства, яка проживає на території України, замість реквізитів паспорта або паспортного документа, що посвідчує особу матері, зазначаються відомості про реквізити посвідки на постійне проживання такої жінки. При цьому в графі «Для відміток» актового запису про народження робиться відмітка: «Мати дитини ідентифікована електронною системою охорони здоров`я за даними посвідки на постійне проживання» та зазначаються номер відповідної посвідки та код територіального органу/територіального підрозділу ДМС, що оформив посвідку;

б) медичне свідоцтво про народження (форма № 103/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за № 1150/13024

При цьому суд звертає увагу, що підпункт «а» пункту 2 глави 1 розділу III доповнено новим абзацом згідно з Наказом Міністерства юстиції № 1900/5 від 28.05.2021 та був чинним на час народження позивачкою дитини та звернення з заявою про реєстрацію народження дитини.

Суд критично ставиться до твердження представника відповідача викладеного в запереченнях, що посвідка в даному випадку надається лише для ідентифікації в системі МОЗ, про що проставляється відмітка в актовому записі про народження, яка прописується саме так «мати дитини ідентифікована електронною системою охорони здоров`я за даними посвідки». Крім того представник відповідача вірно повторює норму вказуючи, що замість реквізитів паспорта або паспортного документу, що посвідчує особу матері, зазначаються реквізити посвідки такої жінки, у разі видачі їй медичного висновку про народження, а не наприклад медичного свідоцтва форми 103/о. З даного приводу суд звертає увагу, що позивач отримала саме медичний висновок про народження, сформований в Реєстрі медичних висновків електронної системи охорони здоров`я №НА4К-7555-7Х9Т-4К5Т, а не медичне свідоцтво про народження (форма № 103/о), і номер такого медичного висновку вказувала у спільній заяві з батьком дитини щодо визнання батьківства, створення актового запису про народження дитини та видачі свідоцтва про народження дитини.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 (громадянка РФ) та ОСОБА_2 (громадянин України) не перебувають у зареєстрованому шлюбі, та, на даний момент, ОСОБА_1 документована посвідкою на постійне проживання в Україні № НОМЕР_2 від 18.02.2022 року, запис №726, орган, що видав - 5103, підстава видачі - 02/06, дійсною до 18.02.2032 року. Водночас рішень щодо скасування вищезазначеної посвідки на постійне проживання Головним управління ДМС в Одеській області не приймалося, що вбачається з листа ГУ ДМС в Одеській області №5100.19.1-8916/51.1-24 від 12.08.2024 року. Вказана посвідка додавалася позивачем до спільної заяви про визнання батьківства, створення актового запису про народження дитини та видачі свідоцтва про народження дитини.

Відповідно до п.17 ч.1 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Суд звертає увагу відповідача, що посвідка на постійне проживання є не лише документом, що підтверджує право на постійне проживання в Україні, а і документом, що посвідчує особу іноземця.

Вказаний висновок також підтверджується і підп. «в» п.2 ч.1 ст.13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», відповідно до якої, документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру (далі - документи Реєстру), відповідно до їх функціонального призначення поділяються на: 2) документи, що посвідчують особу та підтверджують її спеціальний статус: в) посвідка на постійне проживання. Посвідка на постійне проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні (ч.1 ст.31 вказаного Закону).

Суд звертає увагу, що зі змісту листа відповідача №30/24.23-116 від 18.09.2024 року вбачається, що зауваження, щодо змісту і форми заяви, яку подала позивач спільно з третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача у відповідача відсутні, а їх наявність не слугувала підставою для відмови. Не здійснення реєстрації народження дитини відповідачем пов`язане з закінченням терміну дії паспорта позивача 24.08.2022 року, виданого іншою країною, що не заперечується сторонами.

Суд враховує положення ч.4 ст.9 Закону №2398-VI, що для державної реєстрації актів цивільного стану подається паспорт громадянина України або паспортний документ іноземця заявника та документи, які підтверджують факти, що підлягають державній реєстрації. А також положення ч.22 ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідно до якого іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, зобов`язані мати дійсний паспортний документ. Відповідно до ч.16 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», паспортний документ іноземця - документ, виданий уповноваженим органом іноземної держави або статутною організацією ООН, що підтверджує громадянство іноземця, посвідчує особу іноземця або особу без громадянства, надає право на в`їзд або виїзд з держави і визнається Україною.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачем надано Відділу на підтвердження своєї особи паспортний документ, який на дату подачі заяви мав прострочений термін дії, а також посвідку на постійне проживання в Україні. Разом з цим суд зазначає, що згідно з ч. 2 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини. За таких обставин, керуючись приписами ч.2 ст.3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», незважаючи на те, що у паспортного документа іноземця позивача закінчився термін, позивач має право на визнання її правосуб`єктності та її основних прав і свобод людини, зокрема право на повагу до сімейного життя, збереження зв`язку зі своєю дитиною.

Тому, суд доходить висновку, що відповідачем безпідставно відмовлено у державній реєстрації народження дитини з цієї підстави. При цьому, підстав для відмови у державній реєстрації актів цивільного стану, передбачених ст.21 Закону №2398-VI, п.5 глави 1 розділу II Правил №52/5, відповідачем не вказано.

Водночас, на переконання суду закінчення терміну дії паспортного документа іноземця за наявності дійсної посвідки на постійне проживання в Україні, що надавалася відповідачу і також посвідчує особу іноземця, підтверджує право на постійне проживання в Україні, не повинно впливати на права новонародженої дитини.

В силу ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч.1 ст.7 Конвенції про права дитини дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов`язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства.

Відповідно до ст.8 Конвенції Держави-учасниці зобов`язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім`я та сімейні зв`язки, які передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. Якщо дитина протизаконно позбавляється частини або всіх елементів своєї індивідуальності, Держави-учасниці забезпечують їй необхідну допомогу і захист для найшвидшого відновлення її індивідуальності.

При цьому відповідно до ч.7 ст.7 СК України однією з засад регулювання сімейних відносин є те, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. З огляду на вказане, законодавство України гарантує дитині право на реєстрацію її народження та встановлення сімейного зв`язку із її батьками.

При цьому відповідно до ст.3 Закону України «Про охорону дитинства» всі діти на території України, незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров`я та народження дітей і їх батьків (чи осіб, які їх замінюють) або будь-яких інших обставин, мають рівні права і свободи, визначені дим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Таким чином, реєстрація народження та визнання батьківства щодо новонародженої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є принциповим для забезпечення прав малолітньої дитини.

Таким чином, на думку суду, посилання відповідача, як на підставу для відмови у державній реєстрації народження дитини, на недійсність паспортного документа позивача, враховуючи те, що вона документована посвідкою на постійне проживання, є таким, що суперечать вимогам Конвенції про права дитини, а тому, не може бути визнане правомірним та обґрунтованим.

З огляду на викладене, протиправна відмова Відповідача у реєстрації народження та визнання батьківства порушує права дитини на збереження сімейного зв`язку, робить неможливим юридичне підтвердження спорідненості та інші права дитини.

Відповідно до ст.121 Сімейного кодексу України (далі - СК України) права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Згідно зі ст.125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька дитини; 3) за рішенням суду.

Походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану (ч.1 ст.126 СК України).

За відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. (ч.1, 4 ст.127 СК України).

Відповідно до ч.1 ст.135 СК України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

СК України чітко визначає правила походження дитини від матері та від батька, та, як було встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до відповідача із спільною заявою про визнання батьківства, керуючись положеннями ст.126 СК України.

Крім того, п.15 глави 1 розділу IIІ Правил №52/5 визначає, що якщо батьки не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі одного із документів, передбачених у пункті 2 цієї глави, а походження дитини від батька визначається за спільною заявою батьків про державну реєстрацію народження.

У разі подання заяви про державну реєстрацію народження одним із батьків або іншою особою походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини про визнання батьківства (додаток 1), поданою через представника, повноваження якого мають бути засвідчені нотаріально, або надісланою поштою за умови її нотаріального посвідчення.

При цьому суд наголошує, що у листі відповіді №30/24.23-116 від 18.09.2024 року Відділ цитуючи абзац 2 п.15 глави 1 розділу IIІ Правил №52/5 в кінці норми додав «за умови дійсності їх паспортів», хоча вказана норма не містить такого уточнення.

З урахуванням викладених обставин суд дійшов висновку, що відповідач у листі №30/24.23-116 від 18.09.2024 року фактично відмовив в проведенні державної реєстрації народження дитини, що народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно медичного висновку №НА4К-7555-7Х9Т-4К5Т), і такі дії відповідача є протиправними, відтак позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріпляє у собі право на повагу до приватного і сімейного життя. Так, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Будь-яке втручання у право особи на повагу до її приватного та сімейного життя становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснювалося «згідно із законом», не переслідувало легітимну ціль або цілі згідно з пунктом 2 та було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно було пропорційним цілям, які мали бути досягнуті (див. рішення ЄСПЛ у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany) [ВП], заява №25735/94, п. 45, ECHR 2000-VIII).

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, а саме з визначення критерію «необхідності у демократичному суспільстві», суд оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть сторони при застосуванні таких обмежень.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи зокрема прийняті (вчинені) вони пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Посилання відповідача на необхідність надання позивачем дійсного національного паспорту для реєстрації народження доньки, на думку суду, свідчить про недотримання відповідачем, як суб`єктом владних повноважень принципу пропорційності.

Враховуючи викладене, суд вважає протиправними дії Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо відмови листом №30/24.23-116 від 18.09.2024 року у проведенні державної реєстрації народження дитини, що народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 (медичний висновок №НА4К-7555-7Х9Т-4К5Т) на підставі спільної заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , поданої 18.09.2024 року.

Відтак, суд робить висновок, що належним способом захисту прав позивачів є зобов`язання відповідача провести державну реєстрацію народження дитини, що народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 (медичний висновок №НА4К-7555-7Х9Т-4К5Т), у порядку ст.126 Сімейного кодексу України на підставі спільної заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , поданої 18.09.2024 року.

Вирішуючи даний спір, суд також враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, і у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення суду.

Аналіз норм ст. 245 КАС України, у їх взаємозв`язку зі статтями 2, 5 КАС України, свідчить про те, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача. Якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст.9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.72 та ч.1 ст.73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Під час перевірки правомірності оскаржуваних рішень суд керується критеріями закріпленими у ст.2 КАС України, які повною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

З огляду на зазначене та оцінюючи у сукупності встановлені обставини і перевіривши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що наявні підстави для задоволення позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем до позову додано квитанцію №32 від 30.09.2024 року про сплату судового збору за подання адміністративного позову у загальному розмірі 1211,20 грн.

Враховуючи наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд доходить висновку про необхідність стягнення судового збору сплаченого позивачем з Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у розмірі 1211,20 грн.

Керуючись ст.ст.9, 73, 77, 90, 139, 241-246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати протиправними дії Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо відмови листом №30/24.23-116 від 18.09.2024 року у проведенні державної реєстрації народження дитини, що народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 (медичний висновок №НА4К-7555-7Х9Т-4К5Т) на підставі спільної заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , поданої 18.09.2024 року.

Зобов`язати Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зареєструвати народження дитини, що народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 (медичний висновок №НА4К-7555-7Х9Т-4К5Т), у порядку ст.126 Сімейного кодексу України на підставі спільної заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , поданої 18.09.2024 року.

Стягнути з Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211,20 грн.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами встановленими ст.ст.295, 297 КАС України.

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Відповідач Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (65039 м. Одеса, вул. Середньофонтанська, 30 б, ).

Третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ).

Суддя Іванов Е.А.