Справа № 140/4968/24
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2025-01-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 січня 2025 рокуЛьвівСправа № 140/4968/24 пров. № А/857/22657/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Глушка І.В. та Запотічного І.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 05.08.2024р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській обл. про визнання протиправними та скасувань рішень про відмову в нарахуванні та виплаті одноразової допомоги сім`ї потерпілого, одноразової страхової виплати кожній особі, яка мала право на одержання утримання від потерпілого, спонукання до вчинення певних дій (суддя суду І інстанції: Каленюк Ж.В., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 05.08.2024р., м.Луцьк; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

08.05.2024р. (згідно з відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції) позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила:

визнати протиправним та скасувати рішення відповідача Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України у Волинській обл. № 03001/15550 від 10.04.2024р. про відмову в нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 страхової виплати відповідно до ч.5 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у вигляді одноразової допомоги сім`ї потерпілого у сумі, що дорівнює сорока розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату, та у вигляді одноразової страхової виплати кожній особі, яка мала права на одержання утримання від потерпілого, у сумі, що дорівнює восьми розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату, у зв`язку зі смертю сина ОСОБА_2 ;

зобов`язати відповідача ГУ ПФ України у Волинській обл. провести нарахування та виплату страхової виплати відповідно до ч.5 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у вигляді одноразової допомоги сім`ї потерпілого в сумі, що дорівнює сорока розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату, та у вигляді одноразової страхової виплати кожній особі, яка мала права на одержання утримання від потерпілого, в сумі, що дорівнює восьми розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату, у зв`язку зі смертю сина ОСОБА_2 ;

стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати (а.с.1-4, 23).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників страви (у письмовому провадженні) за наявними матеріалами справи (а.с.26 і на звороті).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 05.08.2024р. у задоволенні заявленого позову відмовлено (а.с.45-49).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржила позивач ОСОБА_1 , яка, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою заявлені позовні вимоги задовольнити (а.с.53-60).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що вона є матір`ю ОСОБА_2 , який працював у Приватному акціонерному товаристві «СКФ Україна» /ПрАТ «СКФ Україна»/ та загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв`язку із нещасним випадком із смертельним наслідком, про що за результатами спеціального розслідування складено акт про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом (форма Н-1/П).

За приписами ст.3 Сімейного кодексу /СК/ України їх сімейні відносини із сином будуються на кровному спорідненні. Стверджує, що перебувала на утриманні у сина ОСОБА_2 як непрацездатна особа; син допомагав фінансово та в побуті. Про перебування ОСОБА_1 на утриманні сина вказано в акті про нещасний випадок на виробництві (форми Н-1/П). Також наданими документами підтверджується факт сімейних правовідносин та відповідні обов`язки.

Окрім цього, позивач звертає увагу, що відповідач вже призначив їй щомісячні страхові виплати у разі втрати годувальника ОСОБА_2 , а Луцькою міською радою виділено матеріальну допомогу як члену сім`ї загиблого.

Враховуючи вказані обставини, позивач вважає, що має право на отримання одноразової допомоги сім`ї потерпілого в сумі, що дорівнює сорокам розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату, та виплату кожній особі, яка мала право на одержання утримання від потерпілого в сумі, що дорівнює восьми розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату, відповідно до ч.5 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Однак, пенсійний орган безпідставно відмовив в отриманні таких виплат.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

02.10.2024р. на адресу апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_1 у справі про долучення додаткових доказів.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження останнього серії НОМЕР_1 (а.с.8 і на звороті).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 16.08.2023р. ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9).

Згідно з висновком акта від 31.10.2023р. спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 15.08.2023р. о 05 год. 10 хв. в ПрАТ «СКФ Україна» (форми Н-1/П), затв. 03.11.2023р. заступником начальника Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, нещасний випадок з токарем-напівавтоматником цеху токарної роботи ОСОБА_2 із смертельним наслідком визнано таким, що пов`язаний з виробництвом (а.с.13-21).

01.03.2024р. ОСОБА_1 звернулася до ГУ ПФ України у Волинській обл. із заявою про призначення одноразової допомоги сім`ї загиблого та одноразової страхової виплати кожній особі, яка має право на виплату (в разі втрати годувальника), як матері померлого ОСОБА_2 (а.с.35а).

До заяви позивачем додано відповідний перелік документів, зокрема: акт форми Н-1/П (акт спеціального розслідування нещасного випадку); інформацію з Реєстру територіальної громади щодо місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; свідоцтво про переміну прізвища, імені, по батькові; свідоцтво про народження; свідоцтво про смерть; трудову книжку; довідку про заробітну плату за період страхового стажу до 01.07.2004р. (а.с.6).

Постановою ГУ ПФ України у Волинській обл. № 03001/15550 від 10.04.2024р. ОСОБА_1 відмовлено в призначенні страхових виплат - одноразової допомоги сім`ї та одноразової страхової виплати кожній особі, яка має право на одержання утримання від потерпілого, у зв`язку з невиконанням ч.5 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Згідно спірного рішення (постанови) поданими заявницею документами не підтверджується статус члена сім`ї та особи, яка перебувала на отриманні померлого ОСОБА_2 (а.с.7).

Не погоджуючись із такими висновками пенсійного органу про відсутність підстав для виплати страхової виплати відповідно до ч.5 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у вигляді одноразової допомоги сім`ї потерпілого в сумі, що дорівнює сорока розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату, та у вигляді одноразової страхової виплати кожній особі, яка мала права на одержання утримання від потерпілого, у сумі, що дорівнює восьми розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату, у зв`язку зі смертю сина ОСОБА_2 , позивач звернулася до суду із розглядуваним позовом.

Приймаючи рішення по справі та відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що в разі смерті потерпілого законодавець встановив коло осіб, які мають право на щомісячні страхові виплати, та осіб, які мають право на отримання одноразових страхових виплат сім`ї - допомоги сім`ї потерпілого (виплачується сукупно на сім`ю потерпілого) та страхової виплати (виплачується особам, які мали право на одержання утримання від потерпілого, а також на дитину, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого).

При цьому, критеріями віднесення близьких родичів та інших осіб до членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки таких осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

Разом з тим, позивач та її син є прямими кровними родичами, однак, враховуючи приписи абз.3 ч.2 ст.3, ч.1 ст.6 СК України, у зв`язку із повноліттям син не належить до членів сім`ї своїх батьків.

При цьому, акт від 31.10.2023р. про нещасний випадок не є документом, який підтверджує факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки його складання зумовлено встановленням спеціальним розслідуванням обставин, за яких стався нещасний випадок, причинного зв`язку нещасного випадку з виробництвом. Також виплата матеріальної допомоги ОСОБА_1 . Луцькою міською радою не підтверджує обставин спільного проживання однією сім`єю позивачки та загиблого сина.

Отже, на момент розгляду заяви ОСОБА_1 від 01.03.2024р. в частині виплати одноразової допомоги сім`ї відповідач дійшов правильного висновку про невиконання приписів ч.5 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» для призначення такої допомоги, оскільки відсутні докази, які б підтверджували, що в розумінні СК України позивач вважається членом сім`ї потерпілого.

Водночас, позивач не позбавлена можливості повторно звернутись з відповідною заявою до ГУ ПФ України у Волинській обл. щодо призначення їй страхових виплат, передбачених ч.5 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», надавши документи, що підтверджують статус ОСОБА_1 як члена сім`ї ОСОБА_2 .

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про відсутність правових підстав щодо задоволення заявленого позову, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я визначено Законом України № 1105-XIV від 23.09.1999р. «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» /надалі - Закон № 1105-XIV/.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону № 1105-XIV уповноваженим органом управління в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку (далі - уповноважений орган управління) є Пенсійний фонд України.

Згідно з ч.1 ст.30 Закону № 1105-XIV страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.

Приписами ч.ч.1, 2, 3 ст.35 Закону № 1105-XIV передбачено, що у разі смерті потерпілого право на одержання щомісячних страхових виплат мають непрацездатні особи, які на день смерті потерпілого мали право на одержання від нього утримання, а також дитина, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого.

Непрацездатними особами, передбаченими частиною першою цієї статті, є:

1) діти, які не досягли 18 років;

2) повнолітні діти, які є здобувачами освіти за денною формою навчання (у тому числі у період між завершенням навчання в одному закладі освіти та вступом до іншого закладу освіти або у період між завершенням навчання за одним освітньо-кваліфікаційним рівнем та продовженням навчання за іншим освітньо-кваліфікаційним рівнем, за умови що такий період не перевищує чотири місяці), - до закінчення ними навчання, але не довше ніж до досягнення 23 років, або визнані особами з інвалідністю з дитинства;

3) особи, які досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», якщо вони не працюють;

4) особи з інвалідністю - члени сім`ї потерпілого на час інвалідності.

Право на одержання страхових виплат у разі смерті потерпілого мають також дружина (чоловік) або один із батьків померлого чи інший член сім`ї, якщо він не працює та доглядає дітей, братів, сестер або онуків потерпілого, які не досягли восьмирічного віку.

Відповідно до ч.5 ст.36 Закону №1105-XIV у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві його сім`ї виплачуються:

1) одноразова допомога його сім`ї у сумі, що дорівнює сорока розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату;

2) одноразова страхова виплата кожній особі, яка мала право на одержання утримання від потерпілого, а також його дитині, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого, у сумі, що дорівнює восьми розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату.

Отже, у разі смерті потерпілого законодавець встановив коло осіб, які мають право на щомісячні страхові виплати, та осіб, які мають право на отримання одноразових страхових виплат сім`ї - допомоги сім`ї потерпілого (виплачується сукупно на сім`ю потерпілого) та страхової виплати (виплачується особам, які мали право на одержання утримання від потерпілого, а також на дитину, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого).

Згідно з вимогами ч.1 ст.37 Закону № 1105-XIV для призначення страхових виплат потерпілий або особи, які мають право на такі виплати у разі смерті потерпілого, подають до уповноваженого органу управління в електронній формі через Єдиний державний веб-портал електронних послуг або веб-портал електронних послуг Пенсійного фонду України заяву про призначення виплати (особисто або через уповноваженого представника) за формою, затвердженою правлінням Пенсійного фонду України.

За малолітніх або неповнолітніх осіб заяву подає один із батьків або інший законний представник.

Заява може бути подана до Пенсійного фонду України у формі паперового документа.

Приписами ч.2 ст.37 Закону № 1105-XIV визначено, що територіальні органи уповноваженого органу управління приймають рішення про призначення страхових виплат на підставі заяви та отриманих шляхом автоматизованого обміну наявними даними між інформаційно-комунікаційними системами органів державної влади, підприємств, установ, організацій:

1) акта розслідування нещасного випадку або акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами;

2) даних про встановлення інвалідності та ступеня втрати професійної працездатності;

3) даних Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження особи, яка має право на виплати, та її походження, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть потерпілого та інших актів цивільного стану, необхідних для призначення страхових виплат;

4) даних реєстру застрахованих осіб та реєстру страхувальників Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування про працевлаштування, нараховану заробітну плату (дохід) і сплату страхових внесків та інших даних, необхідних для призначення виплат;

5) наявних даних Єдиного державного демографічного реєстру про реєстрацію місця проживання;

6) даних органів реєстрації про реєстрацію місця проживання;

7) даних Єдиної державної електронної бази з питань освіти про навчання;

8) даних Державного реєстру боржників про виплату аліментів;

9) даних Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб щодо статусу внутрішньо переміщеної особи;

10) даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Відповідно до ч.3 ст.37 Закону № 1105-XIV потерпілий або особи, які мають право на страхові виплати, у разі відсутності необхідної інформації в державних реєстрах і базах даних мають право надати додаткові документи, необхідні для призначення страхових виплат.

Статтею 38 Закону № 1105-XIV встановлено порядок розгляду справи про страхові виплати, згідно з якою територіальні органи уповноваженого органу управління розглядають справу про страхові виплати на підставі заяви потерпілого або заінтересованої особи і приймають відповідні рішення протягом 10 календарних днів, не враховуючи дня надходження зазначених документів.

Рішення оформлюється постановою, в якій зазначаються дані про осіб, які мають право на страхові виплати, розміри виплат на кожного члена сім`ї та строки їх здійснення або обґрунтування відмови у виплатах; до постанови додаються копії необхідних документів.

Пунктом 4 розд.7 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 2620-ІХ від 21.09.2022р. «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» /Закон № 2620-ІХ/ встановлено, що нормативно-правові та розпорядчі акти Фонду соціального страхування України діють до затвердження відповідних рішень Пенсійним фондом України.

З метою вдосконалення порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат і здійснення управліннями (відділеннями) виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України страхових виплат потерпілим (членам їх сімей) у разі настання нещасного випадку на виробництві та/або професійного захворювання, правління Фонду соціального страхування України, постановою правління Фонду соціального страхування України № 11 від 19.07.2018р. затверджено Порядок призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затв. постановою правління Фонду соціального страхування України /надалі - Порядок № 11, чинний на момент виникнення спірних правовідносин/.

Розділом V Порядку № 11 врегульовано питання призначення, зокрема, одноразової допомоги особам, які мають на неї право в разі смерті потерпілого, де також, шляхом встановлення різних умов призначення, визначено наявність двох окремих видів одноразових страхових виплат - на сім`ю померлого та на кожну особу окремо.

Згідно з п.5.1 розд.V Порядку № 11 для призначення одноразової допомоги та щомісячної страхової виплати в разі смерті потерпілого членами сім`ї та особами, які мають право на виплати, до управління (відділення) виконавчої дирекції Фонду подаються:

заяви (колективна чи індивідуальні) для призначення страхових виплат за встановленою виконавчою дирекцію Фонду формою;

копії паспорта;

копії реєстраційного номера облікової картки платника податків (ідентифікаційного номера) або сторінки паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків (ідентифікаційного номера) та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті);

копії свідоцтва органу реєстрації актів цивільного стану про смерть потерпілого;

копії документів, що підтверджують родинні зв`язки померлого й потерпілого (свідоцтво про шлюб потерпілого, свідоцтво про народження його дітей, у разі призначення виплати батькам потерпілого подається свідоцтво про народження потерпілого);

довідка про реєстрацію місця проживання (у разі відсутності відмітки про реєстрацію місця проживання в документах, що засвідчують особу).

Для отримання одноразової допомоги на сім`ю дружиною (чоловіком) або дитиною, реєстрація їх місця проживання повинна збігатися з реєстрацією місця проживання померлого потерпілого.

Водночас, відповідно до пп.5.2.5 п.5.2 розд.V Порядку № 11 непрацездатні особи, які не перебували на утриманні померлого, але мають на це право (батьки померлого, незалежно від того, разом вони проживали чи окремо), мають право тільки для призначення щомісячних страхових виплат, одноразова виплата їм, як утриманцям, не призначається.

Встановлено, що спірною постановою ГУ ПФ України у Волинській обл. № 03001/15550 від 10.04.2024р. відмовлено позивачу ОСОБА_1 - матері потерпілого ОСОБА_2 у виплаті одноразової допомоги на сім`ю та одноразової страхової виплати як особі, яка має право на одержання утримання від потерпілого, з підстав невиконання приписів ч.5 ст.36 Закону № 1105-XIV, а саме: непідтвердження статусу позивача як члена сім`ї потерпілого ОСОБА_2 та ненадання доказів щодо перебування на його утриманні.

Згідно ст.2 СК України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання: сімейні особисті немайнові та майнові відносини між бабою, дідом, прабабою, прадідом та внуками, правнуками, рідними братами та сестрами, мачухою, вітчимом та падчеркою, пасинком; сімейні особисті немайнові та (або) майнові відносини між іншими членами сім`ї, визначеними у ньому.

Отже, СК України є спеціальним законом, який застосовується при визначенні поняття сім`ї та її членів при вирішенні питань про наявність права на отримання допомоги, передбаченої Законом № 1105-XIV.

Відповідно до ч.ч.2, 4 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

За приписами абз.3 ч.2 ст.3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

При цьому, згідно з ч.1 ст.6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Таким чином, досягнувши повноліття, особа втрачає статус дитини, а отже вона перестає бути належною до сім`ї своїх батьків.

У Рішенні Конституційний Суд України №5-рп/99 від 03.06.1999р. визначено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.

Отже, критеріями віднесення близьких родичів та інших осіб до членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки таких осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

Апеляційний суд враховує, що Верховний Суд у постанові від 22.04.2024р. у справі № 420/17371/22 сформулював правовий висновок, відповідно до якого враховуючи передбачену Основним Законом можливість вільного вибору особою свого місця проживання, а також те, що положення Цивільного кодексу України та Закону України № 1382-IV від 11.12.2003р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачають можливість проживання у двох і більше місцях і при цьому не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації; зареєстроване місце проживання не є безумовним, єдиним та безпосереднім доказом проживання заявника з потерпілим однією сім`єю на момент його смерті. Тому встановлена Порядком № 11 обов`язковість збігу зареєстрованого місця проживання усієї родини для отримання одноразової допомоги на сім`ю у разі смерті потерпілого є додатковою обмежуючою умовою, що значно звужує обсяг встановлених законом прав сімей застрахованих осіб, що загинули на виробництві.

Закон № 1105-XIV не містить вимоги співпадіння зареєстрованого місця проживання усієї родини для отримання одноразової допомоги на сім`ю у разі смерті потерпілого та не вбачається серед переліку підстав для відмови в призначенні страхових виплат і наданні соціальних послуг застрахованому. Враховуючи встановлену під час розгляду справи невідповідність положень п.5.1 розділу V Порядку № 11, що визначають підстави набуття права на одноразову допомогу сім`єю загиблого внаслідок нещасного випадку на виробництві, положенням Закону № 1105-XIV, Верховний Суд дійшов висновку, що правильним є застосування правового акта, який має вищу юридичну силу.

Таким чином, за змістом висновків Верховного Суду неоднакове зареєстроване місце проживання членів сім`ї не впливає на отримання одноразової допомоги сім`ї потерпілого. Тому визначальним є факт проживання однією сім`єю.

Встановлено, що у розглядуваній справі беззаперечним є факт родинних зв`язків між ОСОБА_3 (мати) та потерпілим ОСОБА_2 (син), що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

Згідно свідоцтва про переміну прізвища, імені, по батькові серії НОМЕР_3 від 30.09.2003р. ОСОБА_3 змінила прізвище на ОСОБА_4 (а.с.11).

Отже, позивач та її син є прямими кровними родичами.

Разом з тим, як правильно зауважив суд першої інстанції, враховуючи приписи абз.3 ч.2 ст.3, ч.1 ст.6 СК України, у зв`язку із повноліттям син ОСОБА_2 не належить до членів сім`ї своїх батьків.

Відповідно до інформації з Реєстру територіальної громади від 31.10.2023р. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ; потерпілий ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.34, 35).

Водночас наявність неоднакової реєстрації місця проживання сама по собі не може обмежувати право особи на утримання страхових виплат у вигляді одноразової допомоги сім`ї потерпілого.

Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 22.04.2024р. у справі №420/17371/22, про те, що саме факт сумісного проживання позивача та потерпілого є достатньою підставою для отримання одноразової допомоги на сім`ю. У вказаній справі Верховний Суд погодився, що належними та достатніми доказами, які підтверджують місце фактичного проживання позивачки та її померлого чоловіка однією сім`єю є надані позивачем акт обстеження за фактом проживання особи, підписаний сусідами; рішення суду, яким встановлений факт спільного проживання позивача разом із померлим чоловіком.

При цьому, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що в розглядуваній справі акт від 31.10.2023р. про нещасний випадок не є документом, який підтверджує факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки його складання зумовлене встановленням спеціальним розслідуванням обставин, за яких стався нещасний випадок, причинного зв`язку нещасного випадку з виробництвом.

Також виплата матеріальної допомоги ОСОБА_1 . Луцькою міською радою не підтверджує обставин спільного проживання однією сім`єю позивача та загиблого сина, а умови виплати страхових виплат визначені Законом № 1105-XIV, які не пов`язані з умовами та порядком виплати матеріальної допомоги міською радою з місцевого бюджету, так як органи місцевого самоврядування самостійно визначають можливість надання матеріальної допомоги мешканцям, які опинилися в складних життєвих обставинах.

Отже, відсутні докази, які б підтверджували, що в розумінні СК України позивач вважається членом сім`ї потерпілого.

Водночас, як правильно зауважив суд першої інстанції, висновки відповідача про непідтвердження ОСОБА_1 статусу особи, яка перебувала на утриманні померлого ОСОБА_2 , ґрунтується на помилковому застосуванні приписів п.2 ч.5 ст.36 Закону № 1105-XIV.

Вжите законодавцем словосполучення «особи, які перебували на утриманні потерпілого» містила попередня редакція Закону №1105-XIV до 01.01.2023р. (ч.1 ст.41 визначала право на одержання у разі смерті потерпілого щомісячних страхових виплат непрацездатними особами, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а частина шоста статті 42 - право на одноразову допомогу кожною особою, яка перебувала на утриманні померлого).

01.01.2023р. набрав чинності Закон України № 2620-IX від 21.09.2022р. «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 2620-IX), яким Закон № 1105-XIV викладено в новій редакції.

Отже, як на час настання страхового випадку, так і на момент звернення позивача із заявою до пенсійного органу, норма ст.36 Закону № 1105-XIV не містить умови одержання одноразової виплати особою - факт перебування на утриманні потерпілого, а законодавець установив, щоб такі особи «мали право на одержання утримання від потерпілого».

До спірних правовідносин не може бути застосованим пп.5.2.5 п.5.2 розд.V Порядку № 11 щодо права непрацездатних осіб, які не перебували на утриманні потерпілого (батьків), але мають на це право, виключно на призначення щомісячних страхових виплат, а одноразова виплата їм, як утриманцям, не призначається.

Зазначений Порядок № 11 не був приведений у відповідність до нової редакції Закону № 1105-XIV, чинної з 01.01.2023р., оскільки останні зміни до нього вносилися постановою правління Фонду соціального страхування України № 7 від 25.02.2021р.

При цьому, Порядок № 11 є підзаконним нормативно-правовим актом, що прийнятий Фондом соціального страхування на виконання вимог п.8 ч.1 ст.7 Закону № 1105-XIV.

Частиною 3 ст.7 КАС України установлено, що у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, пріоритет у застосуванні мають норми, що містяться у нормативно-правовому акті вищої юридичної сили, тобто, Закону № 1105-XIV.

Таким чином, враховуючи, що подані позивачем до ГУ ПФ України у Волинській обл. документи були недостатніми призначення їй страхових виплат, передбачених ч.5 ст.36 Закону № 1105-XIV, тому у відповідача не було правових підстав для призначення таких виплат за заявою ОСОБА_1 від 01.03.2024р.

Водночас, позивач не позбавлена можливості повторно звернутись з відповідною заявою до ГУ ПФ України у Волинській обл. щодо призначення їй страхових виплат, передбачених ч.5 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», надавши документи, що підтверджують статус ОСОБА_1 як члена сім`ї ОСОБА_2 .

Стосовно долучених на стадії апеляційного розгляду додаткових документів (а.с.106-137) колегія суддів враховує, що адміністративний суд під час перевірки правомірності оскаржуваної відмови повинен надати правову оцінку тим обставинам, що зазначені безпосередньо у рішенні відповідача, а також документам, на підставі була прийнята така відмова.

Водночас, врахування додаткових документів, що представлені вже під час судового розгляду, не може слугувати достатньою підставою для скасування такої відмови з огляду на принцип правової визначеності, який притаманний як судовим рішенням, так і рішенням суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявленого позову, при цьому суб`єктом владних повноважень в межах спірних правовідносин не було допущено протиправних дій, бездіяльності чи рішень стосовно позивача, а відтак його поведінка не призвела до порушення прав та законних інтересів позивача.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача залишені без задоволення.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини, колегія суддів приходить до переконливого висновку про необґрунтованість та безпідставність заявленого позову, через що останній не підлягає до задоволення, з вищевикладених мотивів.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

За правилами ст.139 КАС України підстав для розподілу судових витрат на стадії апеляційного розгляду немає.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 05.08.2024р. в адміністративній справі № 140/4968/24 залишити без задоволення, а вказане рішення суду - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді І. В. Глушко
І. І. Запотічний
Дата складання повного тексту судового рішення: 06.01.2025р.