Справа № 600/2620/23-а
Суддя: Стрелець Т.Г.
Дата ухвалення: 2025-01-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

06 січня 2025 року

м. Київ

справа №600/2620/23-а

адміністративне провадження № К/990/48357/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Стрелець Т.Г.,

суддів: Стеценка С.Г., Коваленко Н.В.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 08 листопада 2023 року та додаткову постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2024 року у справі № 600/2620/23-а за адміністративним позовом Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про приведення об`єкту будівництва до попереднього стану,

УСТАНОВИВ:

Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи - ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в якому просила:

- прийняти рішення, яким зобов`язати ОСОБА_2 привести самочинний об`єкт «Реконструкція власних квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , у відповідність до попереднього стану.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 08 листопада 2023 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28 травня 2024 року, позов задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_2 привести самочинний об`єкт «Реконструкція власних квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 у відповідність до попереднього стану, а саме: квартири АДРЕСА_1 загальною площею 56 кв.м., яка складається з двох житлових кімнат житловою площею 43,40 кв.м відповідно до договору купівлі-продажу від 12.08.2004 р.; квартири АДРЕСА_3 загальною площею 52,30 кв.м, яка складається з трьох кімнат житловою площею 41,70 кв.м відповідно до договору купівлі-продажу від 11.10.2004 р.

19 червня 2024 року ОСОБА_1 подала заяву до суду апеляційної інстанції, в якій просила ухвалити додаткове рішення у справі № 600/2620/23-а щодо приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_2 третьої особи ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з рішеннями судів першої і апеляційної інстанцій ОСОБА_1 звернулася з касаційною скаргою до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 липня 2024 року (провадження № К/990/26136/24) відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 08 листопада 2023 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28 травня 2024 року у справі №600/2620/23-а за позовом Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про приведення об`єкту будівництва до попереднього стану.

Додатковою постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2024 року у справі № 600/2620/23-а заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 08 листопада 2023 року без змін.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції та додатковою постановою суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 направила до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 08 листопада 2023 року та додаткову постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2024 року у справі № 600/2620/23-а, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Перевіривши зміст оскаржуваних судових рішень, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції виходить з такого.

Відповідно до статті 129 Конституції України до основних засад судочинства належить забезпечення апеляційного перегляду справи. Касаційне оскарження судового рішення допускається лише у визначених законом випадках.

Наведеним конституційним положенням кореспондують положення статті 14 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» і статті 13 КАС України.

Згідно частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно частини 1 статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

За визначенням пункту 20 частини першої статті 4 КАС України адміністративною справою незначної складності (малозначною справою) є адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.

Згідно пункту 10 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справи незначної складності є справи у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

У даній справі суд першої інстанції, врахувавши наведені положення КАС України, розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження. За предметом спору дана справа не належить до тих, які повинні розглядатися виключно за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення.

Частина третя статті 252 КАС України встановлює, що суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може розглянути питання ухвалення додаткового судового рішення в судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Оскільки додаткове судове рішення після його ухвалення стає частиною судового рішення по суті позовних вимог, то, відповідно, порядок його оскарження є таким, як і для рішення по суті.

Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Доведення вищезазначених обставин та, відповідно, права на касаційне оскарження судових рішень у справах незначної складності покладається на особу, яка подає касаційну скаргу.

В обґрунтування права на касаційне оскарження скаржниця зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для заявника, суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Втім, зміст доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність у даному випадку обставин, наведених у підпункті «а» пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України, оскільки скаржником не обґрунтовано в чому саме полягає фундаментальне значення саме цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.

Стосовно доводів касаційної скарги в частині посилань на підпункт «в» пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України, колегія суддів вважає, що посилання скаржника на те, що справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для заявника є необґрунтованим, оскільки такі посилання з означеним у скарзі предметом спору не містять обґрунтованих фактичних передумов для віднесення справи до категорії суспільно або винятково значимих.

Касаційна скарга в частині наведених у ній обґрунтувань вимог до суду касаційної інстанції містить лише детальний виклад фактичних обставин справи, цитування норм права, що регулюють спірні правовідносини та посилання на підстави непогодження з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи та застосування нормативно-правових актів.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково, не приймаються до уваги з огляду на частину четверту статті 12 КАС України, яка містить виключний перелік справ, що розглядаються за правилами загального позовного провадження, та відповідно до якого, справа, що розглядається, не відноситься до категорії справ, які вказані у частині четвертій статті 12 КАС України.

Таким чином, аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність у цьому випадку обставин, наведених у підпунктах «а», «в», «г» пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Верховний Суд звертає увагу на те, що можливість відкриття касаційного провадження у малозначних справах залежить виключно від обставин конкретної справи: її значення для формування єдиної правозастосовчої практики; неможливості спростування особою, яка подає касаційну скаргу, обставин, установлених оскаржуваним судовим рішенням, при розгляді іншої справи; значного суспільного інтересу справи чи її виняткового значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; помилкового віднесення судом справи до категорії справ незначної складності.

Натомість, скаржниця на підтвердження своєї позиції фактично зазначає про необхідність здійснити переоцінку встановлених судом у справі обставин, а також надати перевагу одним доказам над іншими, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції згідно з положеннями частини другої статті 341 КАС України.

Крім того, в обґрунтування підстав для касаційного оскарження рішення суду першої інстанції та додаткової постанови суду апеляційної інстанцій скаржниця зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №826/12372/17, від 12 грудня 2018 року №826/7203/17 та постановах Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі №822/2149/18, від 30 листопада 2023 року у справі №807/2347/15; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування положень статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року №3038-VI, статті 383 Цивільного кодексу України, статті 152 Житлового кодексу України у подібних правовідносинах; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає необґрунтованим посилання на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 29 січня 2020 року у справі №822/2149/18, від 30 листопада 2023 року у справі №807/2347/15, оскільки обставини цієї справи та справ, зазначених скаржницею з метою обґрунтування підстави касаційного оскарження, виникли за різних фактичних обставин, у різні періоди часу та з урахуванням різного законодавчого регулювання та його застосування.

У справі №807/2347/15 підставою для відмови у задоволенні позову прокурора про здійснення демонтажу незаконної забудови стало те, що за наслідками виявлення істотного відхилення від проекту, істотних порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, припис в порядку статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року №3038-VI про усунення таких порушень органом архбудконтролю не виносився.

Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі №822/2149/18 стосується питання знесення самочинного будівництва, здійсненого без повідомлення про початок виконання будівельних робіт, без відповідного документа на право власності чи користування земельною ділянкою, без належно затвердженого проєкту.

Водночас, у даній справі предметом спору є зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову відповідно до частини сьомої статті 376 Цивільного кодексу України, тобто, інший предмет правового регулювання.

Колегія суддів також відхиляє доводи скаржниці про неврахування висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 21 листопада 2018 року у справі №826/12372/17, від 12 грудня 2018 року №826/7203/17, оскільки такі висновки, головним чином, сформовані не щодо суті спору, а щодо визначення Великою Палатою Верховного Суду предметної юрисдикції цих спорів.

Таким чином, з огляду на недостатнє обґрунтування у касаційній скарзі посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а також враховуючи те, що наведені скаржницею постанови та оскаржувані судові рішення, прийняті з урахуванням різних фактичних обставин справи, колегія суддів вважає недоведеною наявність підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Щодо посилання скаржниці на наявність підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, Суд вказує, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі вказаної норми КАС України є, зазначення норми права, яка була неправильно застосована судами першої та (або) апеляційної інстанцій щодо якої відсутній висновок Верховного Суду, а також обґрунтування у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на його думку, відповідна норма повинна застосовуватися. Однак, скаржницею не зазначено, в чому полягає неправильне застосування судом зазначеної норми права та який саме правовий висновок необхідно сформулювати.

Отже, з огляду на недостатнє обґрунтування скаржницею у касаційній скарзі посилання на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, колегія суддів вважає недоведеною наявність підстави касаційного оскарження.

Щодо оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржниця зазначає наступні підстави касаційного оскарження, що передбачені положеннями частин другої та третьої статті 353 КАС України:

1. Суди не дослідили зібрані у справі докази;

2. Суд першої інстанції розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження;

3. Суди необґрунтовано відхилили клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи;

4. Суди встановили обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів;

5. Суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та/або обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі;

6. Суди прийняли рішення з порушенням правил юрисдикції адміністративним судів.

З огляду на оскарження судових рішень з підстав, передбачених частиною другою статті 353 КАС України, Суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до пункту 1 частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу.

Таким чином, обґрунтування необхідності касаційного оскарження у зв`язку із недослідженням судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів, можливе лише за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі інших підстав для касаційного оскарження передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 КАС України. Тобто, указане порушення процесуального права не може бути самостійною підставою для касаційного оскарження, що виключає можливість здійснення касаційного перегляду у справі незначної складності №600/2620/23-а.

Водночас, доводи касаційної скарги щодо недослідження судами припису, а також його неконкретність та незрозумілість є необґрунтованими, враховуючи незазначення скаржницею про вчинення нею дій з метою отримання відповідних роз`яснень від інспекції або оскарження цього припису до суду.

Стосовно доводів третьої особи щодо необґрунтованого відхилення судами клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, а також про встановлення судами обставин на підставі недопустимих доказів, колегія суддів вважає їх належним чином не обґрунтованими, оскільки у касаційній скарзі скаржниця не доводить, яким чином дослідження цих доказів вплинуло на ухвалення судами незаконних та необґрунтованих, на її думку, рішень.

Щодо доводів скаржниці про прийняття судами рішення про права, свободи, інтереси та/або обов`язки ОСОБА_1 , то ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 17 серпня 2023 року ця особа була залучена до участі у справі в якості третьої особи, та в такому випадку користувалася правами та обов`язками, що визначені у статті 44 КАС України.

Також слід зазначити, що згідно з існуючою практикою Верховного Суду, спори про зобов`язання привести самочинний об`єкт у відповідність до попереднього стану, які виникають у зв`язку з самостійним невиконанням особою припису Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, є публічно-правовими спорами та відносяться саме до юрисдикції адміністративного суду, оскільки вони виникають за участю суб`єкта владних повноважень, який реалізовує у спірних правовідносинах надані йому чинним законодавством владні управлінські функції стосовно виявлення та усунення порушень у сфері містобудівної діяльності шляхом знесення самочинної реконструкції об`єкта містобудування.

Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду вже вирішувалися подібні спори із аналогічних суб`єктним складом та предметом спору, що підтверджується, зокрема, постановами від 07 вересня 2018 року у справі №813/6284/14, від 27 жовтня 2022 року у справі №300/339/19.

Водночас колегія суддів вважає, що здійснення самочинного будівництва є порушенням правил благоустрою населеного пункту, а тому зачіпає права необмеженої кількості осіб.

Відповідно до частини другої статті 350 КАС України не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що скаржницю було позбавлено права на справедливий розгляд справи судами.

Наведені доводи касаційної скарги, головним чином, зводяться до незгоди з ухваленими судами першої і апеляційної інстанцій рішеннями, необхідність з боку Верховного Суду переоцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів, що виходить за межі касаційного перегляду, які визначені статтею 341 КАС України.

Згідно пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи те, що касаційна скарга подана на рішення та додаткове судове рішення у справі незначної складності, розглянутій за правилами спрощеного позовного провадження, без наведення обґрунтованих підстав для касаційного оскарження передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження за поданою касаційною скаргою слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись статтями 328, 333, 359 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 08 листопада 2023 року та додаткову постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2024 року у справі № 600/2620/23-а.

Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала у спосіб її надсилання до суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Суддя-доповідач Т. Г. Стрелець

Судді Н. В. Коваленко

С.Г. Стеценко