Справа № 480/3157/24
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2025-01-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: О.М. Кунець
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 січня 2025 р. Справа № 480/3157/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Катунова В.В.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Чалого І.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 07.10.2024, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40602, по справі № 480/3157/24

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу десятого підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 звільнити військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби підставі десятого абзацу підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та абзацу чотирнадцятого підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2024 року позов задоволено частково.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 26 лютого 2024 року в частині наявності правових підстав для його звільнення з військової служби на підставі п.п. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (як одного із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину віком до 18 років) та прийняти відповідне рішення за наслідками розгляду такого рапорту.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач, через свого представника, адвоката Бакумова Олексія Сергійовича подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання відповідача звільнити військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу чотирнадцятого підпункту «г» пункту 12 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу представник позивача наполягає на наявності у ОСОБА_1 права на звільнення з військової служби у зв`язку з тим, що його батько помер під час проходження військової служби на підставі абзацу чотирнадцятого, підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу". Зазначає, що батько позивача ОСОБА_2 перебуваючи на військовій службі, на посаді гранатометника 2 відділення охорони, 3 взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_1 , був доставлений до медичного закладу, де і помер. Також апелянт посилається на те, що членам сім`ї ОСОБА_2 була виплачена одноразова грошова допомога передбачена пунктом 2 частини 2 статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", оскільки така грошова допомога призначається і виплачується у разі смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби. Посилається на те, що поняття смерть та загибель є тотожними у розумінні ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу, що в силу вимог ч.4 ст.304 КАС України не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи ОСОБА_1 , призваний на військову службу під час загальної мобілізації, через введення воєнного стану 19.04.2022, є солдатом військової частини НОМЕР_1 , де проходить службу на посаді водія 2 мінометного взводу 6 мінометної батареї НОМЕР_2 механізованого батальйону.

Під час проходження служби позивач виявив бажання бути звільненим з військової служби на підставі Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

26 лютого 2024 року позивач подав командиру ВЧ НОМЕР_1 рапорт про звільнення. Рапорт було прийнято до розгляду.

В рапорті позивач посилався на дві підстави для його звільнення з посиланням на підпункт "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу.

Зокрема, у своєму рапорті позивач вказував дві причини для звільнення:

- згідно до абзацу десятого підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: якщо один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей віком до 18 років);

- крім цього, позивач зазначає, що має право на звільнення з військової служби згідно абзацу чотирнадцятого підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу - якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час безпосередньої участі у антитерористичній операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.

22.03.2024 позивачу було надано висновок ТВО командира військової частини НОМЕР_1 , полковника ОСОБА_3 , у якому військовослужбовцю ОСОБА_1 було відмовлено у звільненні, мотивуючи своє рішення відсутністю підстави для звільнення з військової служби. У зв`язку з тим, що смерть мого батька солдата ОСОБА_1 не пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.

Щодо звільнення на підставі якщо один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років - взагалі не надано відповіді.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у неповному розгляді його рапорту (не надано оцінку щодо наявності дитини до 18 років, як підстави для звільнення позивача), а також позивач не погоджується з позицією відповідача стосовно відсутності підстав для його звільнення зважаючи на те, що його батько - ОСОБА_2 не перебував з числа цивільних осіб, а він перебуваючи на військовій службі, на посаді гранатометника 2 відділення охорони 3 взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до суду з даним позовом.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що смерть батька позивача - солдата ОСОБА_2 не пов`язана з виконанням військової служби. Щодо звільнення позивача з військової служби на підставі якщо один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей віком до 18 років) суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач не довів, що рапорт позивача було розглянуто у повному обсязі.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначати, що зі змісту апеляційної скарги вбачається, що апелянт не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови у зобов`язанні відповідача звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу чотирнадцятого підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу - якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час безпосередньої участі у антитерористичній операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, колегія суддів виходить з наступного.

Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами першою, другою статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб (пункт 3).

Надалі строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався і такий стан триває в Україні дотепер.

Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначає Закон України від 12 травня 2015 року № 389-VIII "Про правовий режим воєнного стану" (далі Закон № 389-VIII).

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону № 389-VIII воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 "Про загальну мобілізацію" оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Водночас, Закон України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі Закон № 2232-ХІІ) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Частиною першою статті 1 Закону № 2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно з ч.1 ст.2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Частинами другою-четвертою статті 2 Закону України № 2232-ХІІ передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону № 2232-ХІІ Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом призову громадян України на військову службу.

Разом з тим, підпунктом "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби у період воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати, дід, баба або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.

Таким чином, для звільнення позивача з військової служби необхідною умовою є підтвердження факту загибелі батька під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.

Відповідно до частини 7 статті 26 Закону № 2232-ХІІ звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Пунктом 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення), затвердженого Указом президента України № 1153/2008 від 10.12.2008 передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Згідно з підпунктом 2 пункту 225 Положення, звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Матеріалами справи підтверджується, що під час проходження служби позивач виявив бажання бути звільненим з військової служби на підставі Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

26 лютого 2024 року позивач подав командиру ВЧ НОМЕР_1 рапорт про звільнення.

У рапорті, зокрема, позивач вказував на те, що має право на звільнення з військової служби на підставі абзацу чотирнадцятого підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу - якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час безпосередньої участі у антитерористичній операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.

В обґрунтування позивач зазначив, що його батько, ОСОБА_2 призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, в особливий період ІНФОРМАЦІЯ_2 01 червня 2022 року та перебуваючи на посаді гранатометника 2 відділення охорони 3 взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_1 по 04 травня 2023 року.

Сповіщенням ІНФОРМАЦІЯ_1 №1 від 05 травня 2023 року позивачу повідомлено про смерть батька. В сповіщенні зазначено «смерть не пов`язана з виконанням військової служби», причини смерті ХІХС: гострий трансмуральний інфаркт міокарда нижньої стінки лівого шлуночка. У лікарському свідоцтві про смерть № 418 причина смерті аналогічна вказаній у сповіщенні ІНФОРМАЦІЯ_1 №1.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що смерть батька позивача ОСОБА_2 спричинило саме захворювання.

Щодо посилань позивача на те, що сім`ї батька позивача була виплачена одноразова грошова допомога передбачена пунктом 2 частини 2 статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 2 частини 2 статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" встановлено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, нещасного випадку, пов`язаних з проходженням військової служби.

З аналізу цього положення цього закону вбачається, що перелік підстав для отримання військовослужбовцями одноразової грошової допомоги відрізняється від переліку підстав необхідних для набуття права на звільнення з військової служби згідно абзацу чотирнадцятого підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу за своєю суттю. Так пунктом 2 частини 2 статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не конкретизується коли саме під час проходження військової служби має настати смерть військовослужбовця для набуття права членами сім`ї на отримання одноразової грошової допомоги. В той же час абзацом чотирнадцятим підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу встановлено як підставу для звільнення з військової служби - якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час безпосередньої участі у антитерористичній операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану. Тобто визначено, що особа має загинути під час безпосередньої участі у антитерористичній операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.

Крім того пунктом 2 частини 2 статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" прямо передбачено, що одноразова грошова допомога може призначатися і виплачуватися у разі смерті військовослужбовця внаслідок захворювання.

Щодо тверджень апелянта про тотожність понять смерть та загибель у ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» колегія суддів висновує наступне.

Колегія суддів зазначає, що поняття «загиблий» та «померлий» не є тотожними за своєю суттю та відрізняються причиною та обставинами смерті особи.

Загибель військовослужбовця є військовою втратою, що стосується категорії військовослужбовців, котрі брали участь у військових діях і загинули внаслідок дій противника, безпосередньо під час бойових дій.

Отже, смерть у наслідок загибелі настає від зовнішнього насильницького впливу (зокрема, внаслідок осколкових уражень або кульового поранення не сумісного з життям, артилерійського обстрілу тощо), яке не пов`язане з наявними у людини захворюваннями.

Особи, смерть яких настала внаслідок захворювання, в тому числі пов`язаного з проходженням військової служби та/або захистом Батьківщини вважаються померлими.

Слід зазначити, що в чинному законодавстві законодавцем розмежовуються поняття загибель та смерть, тому вказані поняття зазначаються окремо.

При цьому, формулювання законодавцем в законах, що регулюють соціальне забезпечення членів сімей військовослужбовців, які загинули або померли внаслідок виконання військового обов`язку, як «загиблі (померлі)» не свідчить про ототожнення цих понять з точки зору причин та обставин настання смерті.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що смерть ОСОБА_2 спричинена захворюванням. Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог в частині щодо визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу чотирнадцятого підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку з гибеллю батька), оскільки батько позивача не загинув, а помер внаслідок захворювання.

Отже, відсутні також підстави для задоволення позовних вимог і в частині зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 звільнити військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу чотирнадцятого підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Інші доводи та аргументи скаржника не спростовують висновків судів першої інстанції і свідчать про незгоду заявника із правовою оцінкою судом обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 07.10.2024 по справі № 480/3157/24 залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач В.В. Катунов
Судді З.Г. Подобайло І.С. Чалий