Справа № 553/2470/24
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2025-01-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2025 р.Справа № 553/2470/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Жигилія С.П. , Перцової Т.С. ,

за участю секретаря судового засідання Кругляк М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції Національної поліції на рішення Ленінського районного суду м. Полтава від 07.11.2024, головуючий суддя І інстанції: Москаленко В.В., м. Полтава, по справі № 553/2470/24

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту патрульної поліції Національної поліції

про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

29.07.2024 ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовом до Ленінського районного суду м. Полтави із позовною заявою до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (далі відповідач), в якому просив:

-скасувати постанову лейтенанта поліції батальйону 1 рота 3 Управління патрульної поліції в Полтавській області Сторчак Е.С. серії ЕГА №141029 від 26.04.2024, якою його притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 850 грн. за ст. 183 КУпАП.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 07.11.2024 року по справі №953/897/24 позовну заяву ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення задоволено.

Поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про скасування постанови про адміністративне правопорушення.

Постанову по справі про адміністративне правопорушення серії ЕГА № 141029 від 26.04.2024, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 183 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 850 гривень скасовано, а провадження у справі закрито.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати щодо сплати судового збору в розмірі 605 (шістсот п`ять) грн. 60 коп.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Департамент патрульної поліції Національної поліції України подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити постанову, якою у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт, посилався на пропуск позивачем строку звернення до суду з цим позовом. В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що ДПП припускає, що позивач дійсно не мав змоги з 27.04.2024 по 11.05.2024 оскаржити постанову. Проте, вже після його демобілізації, з 11.05.2024 останній вже перебував у м.Полтава та мав можливість в 10-денний термін подати особисто чи через свого представника заяву до суду про поновлення строку та позовну заяву, відраховуючи строк вже від 11.05.2024. Позивач цього не зробив посилаючись на погану якість копії постанови та до 18.07.2024 не мав уявлення про її зміст, тому не міг подати позов, проте на думку відповідача вказане не є поважною причиною. Відповідач зазначає, що ніхто не позбавляв ОСОБА_1 можливості особисто чи через представника вчасно звернутися до УПП із запитом про надання копії адміністративної постанови після його повернення до м.Полтава 11.05.2024, з 11.05.2024 (з дня повернення Позивача до м.Полтава ) по 29.07.2024 (день подачі позовної заяви) минуло більше двох місяців.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які ДПП посилається в апеляційній скарзі, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлені такі обставини, які не оспорено сторонами.

Як вбачається з рапорту УПП в Полтавській області від 26.04.2024, 26.04.2024 на лінію «102» від ОСОБА_1 отримано заяву, яку зареєстровано в ЄО за №9793 від 26.04.2024, по факту заволодіння транспортним засобом (ст. 289 ч. 1), а саме: 26.04.2024 на перехресті вул. Пушкіна та Куйбишева, заявник ОСОБА_1 знайшов волонтерське авто марки Ніссан Навара, яке раніше розшукував. Заявник перебуває поряд з авто з його водієм, який незаконно заволодів даним авто, просив про приїзд поліції (а.с. 49).

Відповідно до реєстраційної картки ТЗ та даних з бази МВС автомобіль Nissan Navara д.н.з. НОМЕР_1 в розшуку не перебуває, а його власником є благодійна організація «БФП «Милосердя» (а.с. 51-52).

26.04.2024 поліцейським взводу №1 роти №3 батальйону УПП в Полтавській області Сторчак Е.С., відносно ОСОБА_1 була винесена постанова серії ЕГА № 141029, відповідно до якої він 26.04.2024 у м. Полтава, вул. В.Чорновола, 8 о 08 год. 45 хв., здійснив завідомо неправдивий виклик поліції, а саме: зателефонував на спецлінію «102» та повідомив про те, що на даний час перебуває поряд з авто з його водієм, який незаконно заволодів даним авто, хоча цього факту насправді не було. Враховуючи що, гр. ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення передбачене ст. 183 КУпАП, на ОСОБА_1 накладене стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850 грн.

Не погоджуючись із правомірністю винесення відповідачем постанови від 26.04.2024 серії ЕГА № 141029 про притягнення до адміністративної відповідальності, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Задовольняючи вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено в установленому порядку факт скоєння позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 183 КУпАП, відтак, оскаржувану постанову серії ЕГА № 141029 від 26.04.2024 якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 183 КУпАП, слід скасувати. При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що зазначені позивачем причини пропуску ним строку для оскарження постанови про адміністративне правопорушення є поважними.

Колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до ст. 308 КАС України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що доводи апеляційної скарги Департаменту патрульної поліції Національної поліції України зводяться лише до посилання на пропуск строку звернення до суду з цим позовом, при цьому вказує на відсутність доводів апеляційної скарги по суті спору.

Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів.

Дотримання строку звернення з адміністративним позовом до суду є однією з умов для реалізації права на звернення з позовом у публічно-правових відносинах.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 10 листопада 2022 року (адміністративне провадження № К/9901/10502/20) процесуальні строки роблять процес динамічним і прогнозованим. Без наявності строків на ту чи іншу процесуальну дію або без їх дотримання в адміністративному судочинстві виникнуть порушення прав сторін - учасників адміністративного процесу. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.

Суд зазначає, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Згідно з частиною другою статті 44 КАС України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Відповідно до пункту 6 частини п`ятої статті 44 КАС України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина третя статті 122 КАС України).

День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це підтверджений належними та допустимими доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів (постанова Верховного Суду від 19 грудня 2022 року у справі № 420/13281/20).

Згідно з вимогами частини шостої статті 161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову не тільки заяву про поновлення цього строку але й докази поважності причин його пропуску.

Поважними причинами пропуску строку визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами (постанова Верховного Суду від 03.10.2019 року по справі № 577/3931/16-а).

Згідно з вимогами частини другої статті 286 КАС України позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).

Відповідно до статті 289 КУпАП скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови, а щодо постанов по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі, зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такої постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.

Як вбачається з матеріалів справи, клопотання позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду було обґрунтоване тим, що на момент її винесення перебував у лавах ЗСУ. Саме з 10.04.2024 по 24.04.2024 перебував у відпустці, а 27.04.2024 повернувся за місцем служби у зону ведення бойових дій. Після демобілізації 11.05.2024 він мав намір оскаржити постанову, але вона була виготовлена на папері, що не забезпечує її збереження. Стан документа не дозволив зрозуміти ні її реквізити, ні орган, який її видав, що є обов`язковим для складання позовної заяви, і лише після арешту карткового рахунку та звернення з цього приводу до виконавчої служби 18.07.2024, він зміг отримати копію постанови для її оскарження.

На підтвердження зазначених обставин позивач надав копію військового квитка (а.с. 7-8), копію наказу про відпустку, за змістом яких ОСОБА_1 перебував у щорічній відпустці з 10.04.2024 по 24.04.2024 (а.с. 9), а 11.05.2024 ОСОБА_1 був звільнений в запас на підставі наказу командира вч. НОМЕР_2 №47-РС від 30.04.2024.

Також, позивачем надано оригінал виданої ОСОБА_1 постанови (а.с. 24), платіжна інструкція, з якої вбачається, що 17.07.2024 з рахунку ОСОБА_1 були списані грошові кошти в рамках виконавчого провадження ВП №75442359 (а.с. 25), копію заяви начальнику Подільського ВДВС у м. Полтаві про ознайомлення з матеріалами ВП № 75442359 від 18.07.2024 (а.с. 26).

Натомість відповідач стверджує про те, що позивач мав можливість особисто чи через представника вчасно звернутися до УПП із запитом про надання копії адміністративної постанови після його повернення до м.Полтава, при цьому з 11.05.2024 (з дня повернення Позивача до м.Полтава) по 29.07.2024 (день подачі позовної заяви) минуло більше двох місяців, а тому пропуск строку є неповажним.

Дослідивши копію постанови по справі про адміністративне правопорушення серії ЕГА № 141029 від 26.04.2024, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що зі змісту вказаної постанови неможливо встановити дату, номер, зміст правопорушення, назву органу та особу, що видала зазначену постанову.

Отже, текст постанови дійсно є нечитабельним, що позбавляло можливості позивача візуально сприймати інформацію та утруднювало ознайомлення з вказаною постановою, в тому числі щодо органу та посадової особи, якими було прийнято вказану постанову. За таких обставин доводи відповідача, що позивач мав можливість особисто чи через представника вчасно звернутися до УПП із запитом про надання копії адміністративної постанови після його повернення до м.Полтава є безпідставними.

З пояснень позивача та матеріалів справи вбачається, що 17.07.2024 з рахунку ОСОБА_1 були списані грошові кошти в рамках виконавчого провадження ВП №75442359, що підтверджується платіжною інструкцією від 17.07.2024 наданою позивачем, у зв`язку з вказаним позивач звернувся до виконавчої служби 18.07.2024 з заявою про надання можливості ознайомитись з матеріалами ВП №75442359.

Вказане підтверджує твердження позивача про ознайомлення з оскаржуваною постановою лише 18.07.2024 року.

Крім того, відповідачем не заперечується, те що до 11.05.2024 року позивач перебував у лавах ЗСУ та не мав змоги оскаржити постанову.

У справі №500/1912/22 Верховний Суд зазначив, що оцінюючи поважність підстав несвоєчасного звернення до суду, слід виходити з того, що причина пропуску строку є поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина (або кілька обставин), яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом або судом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Тобто, питання поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним та залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску.

Також колегія суддів зазначає, що при застосуванні процесуальних норм слід уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначений підхід неодноразово був застосований Верховним Судом, зокрема у постановах від 21 травня 2021 року у справі № 1.380.2019.006107, від 22 липня 2021 року у справі № 340/141/21, від 16 вересня 2021 року у справі № 240/10995/20, від 12 вересня 2022 року у справі №120/16601/21-а, від 29 вересня 2022 року у справі №500/1912/22.

Враховуючи, що позивач отримав копію оскаржуваної постанови у стані, який не дозволяє індифікувати текст вказаної постанови, також те, що позивач перебував у лавах ЗСУ та з 27.04.2024 знаходився за місцем служби у зоні ведення бойових дії до 11.05.2024, та лише 18.07.2024 позивач ознайомився з оскаржуваною постановою, то колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що причини пропуску строку звернення до суду є поважними та строк підлягав поновленню.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наведених обставин, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Ухвалюючи це судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтава від 07.11.2024 по справі № 553/2470/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.М. Макаренко
Судді С.П. Жигилій Т.С. Перцова