Справа № 320/18195/24
Суддя: Скрипка І.М.
Дата ухвалення: 2025-01-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 січня 2025 року № 320/18195/24

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Скрипки І.М., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області та Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 22.04.2024 звернувся через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» до Київського окружного адміністративного суду з позовом (зареєстрований 27.04.2024, автоматизований розподіл здійснено 29.04.2024) до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі - відповідач 1) та Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі - відповідач 2).

Просив суд визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області № 35 від 22.11.2023 про відмову ОСОБА_1 у призначенні з 14.11.2023 пенсії за вислугу років та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області призначити ОСОБА_1 з 14.11.2023 пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України від 05.11.1991 № 1789-ХІІ «Про прокуратуру», з доповненнями згідно із Законом від 26.11.1993 № 3662-ХII, у редакції Закону від 12.07.2001 № 2663-ІІІ.

Обґрунтовуючи позов зазначав, що звернувся за допомогою веб-порталу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за вислугу років, однак йому було відмовлено в призначенні пенсії через відсутність необхідного стажу. Стверджує необхідність застосування до спірних відносин саме статті 50-1 Закону України від 05.11.1991 № 1789-ХІІ «Про прокуратуру», а не положень Закону України від 14.10.2014 №1697-VII «Про прокуратуру», оскільки розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства. Також вказав, що додані до заяви документи, на його думку, підтверджують наявність необхідного трудового стажу для призначення пенсії за вислугою років саме на підставі частини першої статті 50-1 Закону України від 05.11.1991 № 1789-ХІІ «Про прокуратуру».

Ухвалою від 07.05.2024 судом відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.

Відповідач 1 подав відзив, в якому заперечував щодо задоволення позовних вимог, оскільки у прокурорів та слідчих, які в період часу з 26.07.2001 до 01.10.2011 мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної позивачем норми права. Наголосили, що 15.07.2015 набрала чинності нова редакція Закону № 1697-VII, пунктом 3 розділу XII Прикінцевих положень якого визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05.11.1991, крім, зокрема, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1 цього Закону; у зв`язку із чим починаючи з 15.07.2015 положення частини першої статті 50-1 Закону №1789-XII, які визначали умови та порядок призначення пенсії працівникам прокуратури, втратили чинність з дня набрання чинності Законом №1697-VII. Наголосили, що на момент звернення позивача до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за вислугу років змінені умови призначення таких пенсій; наведене питання врегульовано приписами статті 86 Закону №1697-VII, за якими прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 01.10.2020 і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років. Послалися і на висновки щодо застосування законодавства при призначенні пенсії за вислугу років Верховного Суду у постанові від 26.06.2018 по справі № 686/17309/17 та у справі №672/1231/17.

Відповідач 2 направив відзив, у якому заперечував проти задоволення адміністративного позову. Зазначали, що пенсійне забезпечення працівників прокуратури станом на час звернення позивача за призначенням пенсії урегульоване статтею 86 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII і він не набув необхідного стажу для призначення пенсії. Стверджували, що відмовляючи позивачу у призначенні пенсії за вислугу років відповідач діяв в межах та в спосіб, передбачений законодавством України. Просили суд відмовити у задоволенні позову.

У відповідях на відзиви відповідачів позивач зазначає, що відповідачем 1 порушено вимоги статті 22 Конституції України і було звужено зміст та обсяг його соціальних гарантій на пенсійне забезпечення як працівника прокуратури. У письмових поясненнях ОСОБА_1 наголосив на необхідності дотримання юридичної визначеності і правомірних легітимних очікувань.

Розглянувши подані документи та матеріали, з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 (т. 1 а.с.73-76).

Позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 23 жовтня 2015 року (т. 1 а.с.43).

Як вбачається з трудової книжки серії НОМЕР_3 , яка наявна в матеріалах справи, ОСОБА_1 працював в органах прокуратури України на різних посадах, а саме:

з 01.08.2005 до 03.01.2006 на посаді слідчого військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону України;

з 03.01.2006 до 11.05.2007 на посаді старшого слідчого військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону України;

з 11.05.2007 до 28.07.2007 на посаді помічника військового прокурора Одеського гарнізону Південного регіону України;

з 28.07.2007 до 31.05.2008 на посаді прокурора-криміналіста військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону України;

з 31.05.2008 до 17.07.2008 на посаді помічника військового прокурора Одеського гарнізону Південного регіону України;

з 17.07.2008 до 12.07.2010 на посаді старшого слідчого відділу військової прокуратури Південного регіону України;

з 12.07.2010 до 31.10.2011 на посаді слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу військової прокуратури Південного регіону України;

з 31.10.2011 до 14.08.2012 на посаді прокурора відділу захисту прав і свобод громадян та інтересів держави військової прокуратури Південного регіону України;

з 15.08.2012 до 20.06.2013 на посаді прокурора відділу захисту прав і свобод громадян та інтересів держави прокуратури Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері;

з 20.06.2013 до 12.11.2013 на посаді заступника Кіровоградського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Південного регіону України;

з 12.11.2013 до 04.07.2014 на посаді слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу слідчого управління Головного управління нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Генеральної прокуратури України;

з 04.07.2014 до 01.08.2014 на посаді старшого слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу управління нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Головного управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих центрального апарату та нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Генеральної прокуратури України;

з 01.08.2014 до 03.02.2015 на посаді слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу слідчого управління Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України;

з 04.02.2015 до 06.05.2015 на посаді слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу слідчого управління Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України;

з 06.05.2015 до 21.07.2015 на посаді начальника слідчого відділу управління нагляду за додержанням законів об`єднаними силами антитерористичної операції Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України;

з 21.07.2015 до 18.08.2015 на посаді начальника слідчого відділу управління нагляду за додержанням законів об`єднаними силами антитерористичної операції Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України;

з 18.08.2015 до 11.09.2015 на посаді старшого слідчого в особливо вважливих справах слідчого відділу слідчого управління Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України;

з 11.09.2015 до 21.11.2017 на посаді заступника начальника слідчого відділу управління з розслідування злочинів проти основ національної безпеки України, миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України;

з 21.11.2017 до 03.08.2018 на посаді заступника начальника слідчого відділу управління з розслідування злочинів проти основ національної безпеки України, миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України;

з 03.08.2018 до 24.06.2019 на посаді начальника слідчого відділу управління з розслідування злочинів проти основ національної безпеки України, миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України;

з 24.06.2019 до 26.12.2019 на посаді начальника слідчого відділу з розслідування злочинів проти основ національної безпеки України, миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України;

з 27.12.2019 до 02.01.2020 на посаді прокурора відділу нагляду у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях у Донецькій і Луганській областях та в умовах збройного конфлікту управління нагляду та інформаційно-аналітичної роботи у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях у Донецькій і Луганській областях та в умовах збройного конфлікту, Департаменту нагляду у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених в умовах збройного конфлікту, Генеральної прокуратури України;

з 02.01.2020 до 09.01.2020 на посаді прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням щодо захисту суверенітету і територіальної цілісності України та підтримання обвинувачення управління кримінальних проваджень Департаменту нагляду за спеціальними органами правопорядку Офісу Генерального прокурора;

з 09.01.2020 до 31.05.2022 на посаді заступника начальника першого відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях у Донецькій і Луганській областях та в умовах збройного конфлікту, управління нагляду та інформаційно-аналітичної роботи у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях у Донецькій і Луганській областях та в умовах збройного конфлікту, Департаменту нагляду у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених в умовах збройного конфлікту, Офісу Генерального прокурора;

з 31.05.2022 до 13.09.2022 на посаді начальника другого відділу процесуального керівництва та підтримання публічного обвинувачення управління процесуального керівництва та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених в умовах збройного конфлікту, Департаменту протидії злочинам, вчиненим в умовах збройного конфлікту, Офісу Генерального прокурора;

з 13.09.2022 до 02.03.2023 на посаді начальника другого відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту протидії злочинам, вчиненим в умовах збройного конфлікту, Офісу Генерального прокурора;

з 02.03.2023 і до моменту звернення до суду на посаді начальника другого відділу управління процесуального керівництва та підтримання публічного обвинувачення Департаменту протидії злочинам, вчиненим в умовах збройного конфлікту, Офісу Генерального прокурора.

14 листопада 2023 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України від 05.11.1991 № 1789-ХІІ «Про прокуратуру» (т.1 а.с.55).

За результатами розгляду такої заяви, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 22.11.2023 №35, відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 у зв`язку із відсутністю необхідного стажу роботи за вислугу років, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до статті 86 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру», оскільки, згідно поданих документів, вислуга років заявника, що дає право на пенсію згідно із вищезазначеною нормою, складає 20 років 6 місяць 3 дні. Тут же зазначено, що згідно наданих до заяви документів про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, страховий стаж ОСОБА_1 становить 21 рік 3 місяці 2 дні. Вказано, що до страхового та спеціального стажу згідно наданих документів зараховано всі періоди роботи (т.1 а.с.71).

Не погоджуючись із таким рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, позивач оскаржив його до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із наступного.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

З матеріалів справи вбачається, що на час початку проходження позивачем служби в органах прокуратури, умови та порядок пенсійного забезпечення прокурорів і слідчих було визначено статтею 50-1 Закону України від 05.11.1991 №1789-XII «Про прокуратуру».

Частиною першою статті 50-1 Закону України від 05.11.1991 №1789-XII «Про прокуратуру», що діяла до 01 жовтня 2011 року, передбачалося, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається у розмірі 80 процентів від суми їхньої місячної заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержувані перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 процентів місячного заробітку. Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок пенсії проводиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

Законом України № 3668-VІ «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», який набрав чинності з 01.10.2011, внесено зміни до статті 50-1 Закону України від 05.11.1991 №1789-XII «Про прокуратуру», зокрема, змінено у відсотках розмір пенсії за вислугу років, яка призначається прокурорам і слідчим у разі реалізації ними такого права. Встановлено, що прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 15 років.

До вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Отже, у прокурорів та слідчих, які в період часу з 26 липня 2001 року до 01 жовтня 2011 року мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної норми.

Водночас з 15.07.2015 набрав чинності Закон України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру».

Пунктом 3 розділу ХІІ цього Закону визнано таким, що втратив чинність Закон України від 05.11.1991 №1789-XII «Про прокуратуру», крім частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1 Закону України від 05.11.1991 №1789-XII «Про прокуратуру».

Отже, положення частини першої статті 50-1 Закону України від 05.11.1991 №1789-XII «Про прокуратуру», які визначали умови та порядок призначення пенсії працівникам прокуратури, втратили чинність з дня набрання чинності Законом України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру», а саме з 15.07.2015.

Станом на 14.11.2023, тобто на час звернення позивача до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за вислугу років, діяли положення щодо призначення пенсії працівникам прокуратури, які визначені статтею 86 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру», якими передбачено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 15 років.

Згідно з частиною шостою статті 86 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру», до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на посадах прокурорів (в тому числі адміністративних) органів прокуратури, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою.

Судом встановлено, що вислуга років позивача, що дає право на призначення пенсії відповідно до статті 86 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру», станом на момент звернення до органів Пенсійного фонду України складала 20 років 6 місяців 3 дні.

Відтак, виходячи з дії законів у часі, на правовідносини, що виникли, поширюється дія Закону України від 14.10.2014 № 1697-VІІ «Про прокуратуру», а не положення статті 50-1 Закону України від 05.11.1991 №1789-XII «Про прокуратуру», яка втратила чинність на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії.

При цьому, наявність права на призначення пенсії на підставі положень статті 50-1 Закону України від 05.11.1991 №1789-XII «Про прокуратуру» позивач пов`язує з тим, що вказана норма діяла під час прийняття його на роботу та протягом певного періоду його роботи в органах прокуратури. Подальша зміна правового регулювання питань призначення пенсій прокурорам, зокрема, прийняття Закону України від 14.10.2014 № 1697-VІІ «Про прокуратуру», призвело до збільшення необхідного стажу для призначення пенсії та відповідно зменшення розміру пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, що, на думку позивача, свідчить про звуження змісту та обсягу існуючих прав і прямо суперечить положенням Конституції України.

Такі доводи суд оцінює критично, оскільки у період дії статті 50-1 Закону України від 05.11.1991 №1789-XII «Про прокуратуру», у редакції від 26.07.2001, що діяла до 30.09.2011, пенсії призначалися прокурорам і слідчим зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років. Станом на 30.09.2011 у позивача був відсутній стаж роботи 20 років, а тому у період дії статті 50-1 Закону України від 05.11.1991 №1789-XII «Про прокуратуру», у редакції від 26.07.2001 позивач не набув права на призначення пенсії за вислугу років, у зв`язку із чим при прийнятті Закону України від 14.10.2014 № 1697-VІІ «Про прокуратуру» не відбулося звуження змісту та обсягу існуючих прав позивача.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 310/7064/16-а, від 04.03.2020 у справі № 265/6322/16-а тощо.

За змістом частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також суд враховує конституційний принцип незворотності дії законів та інших нормативно-правових актів у часі, який сформульований, зокрема, у рішеннях Конституційного Суду України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях цього Суду від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, а також від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Єдиний виняток з даного правила, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 13 травня 1997 року № 1-зп висловив позицію, згідно якої закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

У рішенні від 3 жовтня 1997 року № 4-зп Конституційний Суд України також зазначив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило про те, що наступний закон скасовує попередній.

Отже, залежно від порядку набрання чинності нормативно-правового акта, може бути застосовано декілька способів його дії у часі. Зокрема, згідно з висновком, що міститься у рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема: негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

Перша форма застосовується у разі, якщо нормативно-правовий акт прийнято на момент виникнення правовідносин (особа отримала право на застосування стосовно себе цього акта або його положень та фактично розпочала процес реалізації відповідного права). У випадку, якщо у новоприйнятому нормативно-правовому акті визначено особливий порядок набрання ним чинності, у тому числі визначено перехідний період, під час якого залишаються чинними окремі норми скасованого ним нормативно-правового акта, застосовується ультраактивна форма. Третя форма дії є актуальною у разі прийняття нормативно-правових актів, які пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Таким чином, суб`єкт владних повноважень під час розгляду питання, пов`язаного з реалізацією особою свого права, зокрема, права на соціальний захист, зобов`язаний застосовувати той закон або інший нормативно-правовий акт, який набув чинності та залишається чинним на момент виникнення відповідних правовідносин між особою та державною, в особі її уповноважених органів.

Отже, за наведених вище обставин, суд констатує відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки Пенсійний орган правомірно відмовив у призначенні пенсії у досліджуваному випадку у відповідності до вимог статті 50-1 Закону України від 05.11.1991 №1789-XII «Про прокуратуру», оскільки спірні відносини врегульовувалися вже іншим чинним Законом, а саме - від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру», при цьому підстави для призначення пенсії згідно такого законодавчого акта у позивача ще не настали.

З приводу посилань позивача на наявність у нього законних сподівань на призначення пенсії після набуття відповідного стажу роботи, суд зазначає наступне.

У справі «Суханов та Ільченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Проте, не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами.

Водночас у спірних правовідносинах вимоги позивача не мають достатнього підґрунтя у національному законодавстві, оскільки зазнали змін норми законодавства щодо призначення пенсій працівникам органів прокуратури, а також відсутня усталена практика національних судів на підтримку аналогічних скарг заявників (навпаки, судова практика з розгляду подібних спорів свідчить про відсутність у заявників права на пенсію за вислугу років за подібних обставин).

Окрім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 03.06.2014 у справі «Великода проти України» йдеться про відсутність втручання у право заявниці на мирне володіння майном внаслідок внесення змін до законодавства щодо зменшення розміру соціальних виплат. Такого висновку Європейський суд дійшов з огляду на відсутність доказів того, що ці зміни внесені не у відповідності до законної процедури та за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про відсутність у діях та рішенні відповідачів ознак протиправності.

Стосовно доводів позивача про незарахування періоду проходження ним військової служби в офіцерському званні на посаді начальника слідчого відділу управління нагляду за додержанням законів об`єднаними силами антитерористичної операції Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України та під час участі в антитерористичній операції з 08.05.2015 до 22.08.2015 в трикратному розмірі, то, по-перше, протиправність обрахунку вислуги років з урахуванням кратності не зазначалась як позовна вимога; по-друге, і головне, навіть при підтвердженні протиправності дій відповідачів в цій частині, це не матиме істотного значення для розгляду справи по суті та не спростує висновків суду, які зазначені вище, оскільки все одно і за такої умови позивач не набуде права на призначення пенсії на відповідну дату.

За змістом частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За правилами частини другої цієї ж статті 77 в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Із урахуванням викладеного, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на те, що суд не знайшов підстав для задоволення позовних вимог позивача судові витрати (судовий збір) розподілу між сторонами не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Скрипка І.М.