Справа № 140/10763/24
Суддя: Каленюк Жанна Василівна
Дата ухвалення: 2025-01-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 січня 2025 року ЛуцькСправа № 140/10763/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Каленюк Ж.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління ДПС у Волинській області (далі ГУ ДПС у Волинській області) про визнання протиправною та скасування вимоги від 13 лютого 2024 року №Ф-1438-0320-У про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) у сумі 26539,26 грн.

Позов обґрунтований тим, що оскаржуваною вимогою, про наявність якої позивач дізнався лише у зв`язку із вчиненням державним виконавцем дій з примусового стягнення суми недоїмки (накладено арешт на кошти на рахунках і оголошено в розшук транспортні засоби), ГУ ДПС у Волинській області повторно визначило до сплати 26539,26 грн за 2017 - 2019 роки, протягом яких він хоч і був зареєстрований як фізична особа-підприємець (по 21 листопада 2019 року), однак підприємницьку діяльність не здійснював, доходу не отримував та з 08 серпня 2018 року по 31 липня 2019 року був найманим працівником і єдиний внесок за нього нараховував та сплачував роботодавець - Товариство з обмеженою відповідальністю Юнас (далі ТзОВ Юнас) в розмірі не менше мінімального страхового внеску при виплаті доходу (заробітної плати). При цьому у судовому порядку раніше вже була оскаржена вимога ГУ ДПС у Волинській області від 05 листопада 2019 року №Ф-11013-55 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску у сумі 26539,26 грн за той самий період та рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2020 року у справі №140/286/20 визнано протиправною та скасовано вимогу у сумі боргу (недоїмки) 10521,72 грн.

З огляду на наведене позивач вважає вимогу від 13 лютого 2024 року №Ф-1438-0320-У протиправною та просив її скасувати.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Відповідач у відзиві на позов його вимоги заперечив (а.с.37-38). В обґрунтування цієї позиції вказав, що позивач з 23 липня 1998 року по 21 листопада 2019 року мав статус суб`єкта підприємницької діяльності та єдиний внесок у 2017-2019 роках не сплачував. Рішенням суду від 10 квітня 2020 року у справі №140/286/20 визнано протиправною та скасовано вимогу ГУ ДПС у Волинській області від 05 листопада 2019 року №Ф-11013-55 про сплату боргу (недоїмки) в частині недоїмки у сумі 10521,72 грн. ГУ ДПС у Волинській області 30 вересня 2024 року виконало рішення суду та провело коригування в інтегрованій картці платника (далі - ІКП), виключивши суму єдиного внеску 10521,72 грн. Станом на 01 жовтня 2024 року заборгованість з єдиного внеску (з врахуванням сплачених сум) становить 11299,68 грн й податкова вимога в частині зменшеної суми відповідно до підпункту 60.1.3 пункту 60.1 статті 60 Податкового кодексу України (далі ПК України) вважається відкликаною. Крім того, підлягає перевірці судом відповідність заявленого в позові розміру боргу фактичному за даними ІКП.

Наведене, на думку відповідача, є підставою для залишення позову без розгляду на підставі статті 240 КАС України.

Суд звертає увагу представника відповідача, що за змістом статті 162 КАС України у відзиві на позовну заяву відповідач викладає виключно заперечення проти позову, відзив не може містити будь-яких заяв чи клопотань, оскільки заяви та клопотання учасники справи подають окремо у письмовій формі із зазначенням підстав та з дотриманням інших вимог статті 167 КАС України. Тому заявлене у відзиві на позовну заяву клопотання про залишення позову без розгляду не підлягало вирішенню судом по суті.

Поряд з тим суд зазначає, що за заявою позивача (а не відповідача) позов може бути залишено без рогляду відповідно до пункту 5 частини першої статті 240 КАС України. У всіх інших випадках (пункти 1 - 4, 6 - 10 частини першої названої статті) для залишення позову без розгляду мають існувати визначені вказаними нормами обставини (підстави), які у цьому разі відсутні (відповідач про них також не вказав).

Інші заяви по суті спору, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від сторін не надходили.

Суд перевіривши доводи сторін у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.

ОСОБА_1 з 23 липня 1998 року по 21 листопада 2019 року був зареєстрований як фізична особа-підприємець, що не є спірним.

13 лютого 2024 року ГУ ДПС у Волинській області сформувало ОСОБА_1 вимогу №Ф-1438-0320-У про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску станом на 24 липня 2024 року у сумі 26539,26 грн (а.с.13).

На звернення позивача ГУ ДПС у Волинській області від 19 вересня 2024 року №14507/6-03-20-24-06 повідомило, що заборгованість у сумі 26539,26 грн виникла внаслідок квартальних автоматичних нарахувань єдиного внеску, а саме: 09 лютого 2018 року - 8448,00 грн (за 2017 рік), 19 квітня 2018 року 2457,18 грн, 19 липня 2018 року 2457,18 грн, 19 жовтня 2018 року 2457,18 грн, 21 січня 2019 року 2457,18 грн, 19 квітня 2019 року 2754,18 грн, 19 липня 2019 року 2754,18 грн, 21 жовтня 2019 року 2754,18 грн. Одночасно зазначено, що 15 серпня 2024 року в межах виконавчого провадження зараховано 4717,86 грн, тому станом на 09 вересня 2024 року за ОСОБА_1 обліковується податковий борг у сумі 21821,40 (а.с.27-28).

З матеріалів справи також слідує, що 05 вересня 2024 року позивач подав скаргу до ГУ ДПС у Волинській області й просив скасувати вимогу від 13 лютого 2024 року №Ф-1438-0320-У, однак відповідач листом від 26 вересня 2024 року №14882/6-03-20-13-04-06 проінформував про можливість оскарження цієї вимоги у судовому порядку (а.с.25-26).

При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.

За приписами частини четвертої статті 8 Закону України від 08 липня 2010 року №2464-VI Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - Закон №2464-VI) порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 14 Закону №2464-VI податкові органи зобов`язані здійснювати контроль за дотриманням платниками єдиного внеску вимог цього Закону.

Єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування (пункт 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI).

У пунктах 3, 10 частини першої статті 1 Закону №2464-VI надано визначення таким поняттям: застрахована особа - це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування; страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI до платників єдиного внеску віднесено також фізичних осіб-підприємців, у тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування (крім електронних резидентів (е-резидентів).

Згідно з абзацом першим пункту 1, пунктами 2, 3 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 01 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України Про оплату праці, та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, єдиний внесок нараховується на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до пункту 5 статті 8 Закону №2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

За визначенням, наведеним у пункті 5 частини першої статті 1 Закону №2464-VI, мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Як зазначено в абзаці третьому частини восьмої статті 9 Закону №2464-VI (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій), з 01 січня 2018 року платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок. До 01 січня 2018 року платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, мали обов`язок сплатити єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які повинні сплачувати єдиний внесок за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Частиною дванадцятою статті 9 Закону №2464-VI передбачено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Згідно з частиною другою статті 25 цього Закону у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Абзацом першим частини четвертої цієї статті визначено, що податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності. Саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому за відсутності бази для нарахування єдиного внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Ця норма Закону дає змогу зараховувати до страхового стажу підприємця ті місяці, в яких не було отримано дохід (прибуток), оскільки відповідно до статті 9 Основ законодавства про соціальне страхування від 14 січня 1998 року №16/98-ВР страховий стаж це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню та сплачуються внески (нею, роботодавцем) на страхування, якщо інше не передбачено законодавством. Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за чинними видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Тобто, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК України, самозайнята особа платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464-VI не врегульовано.

Поряд з тим спір щодо наявності у ОСОБА_1 обов`язку зі сплати єдиного внеску у період з 01 січня 2017 року по 21 жовтня 2019 року (а саме за цей період визначено борг (недоїмку) у сумі 26539,26 грн спірною вимогою ГУ ДПС у Волинській області від 13 лютого 2024 року №Ф-1438-0320-У) вже вирішувався у судовому порядку у зв`язку із оскарженням позивачем вимоги ГУ ДПС у Волинській області від 05 листопада 2019 року №Ф-11013-55 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску у сумі 26539,26 грн.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2020 року у справі №140/286/20, яке набрало законної сили 03 листопада 2020 року, встановлено, що станом на 31 жовтня 2019 року недоїмка зі сплати позивачем єдиного внеску становить 26539,26 грн, а нарахування єдиного внеску відбулося в розмірі мінімального страхового внеску за такі періоди: 09 лютого 2018 року (граничний термін перерахування єдиного внеску за 2017 рік) у сумі 8448,00 грн (704,00 грн х 12 місяців); за 2018 рік у сумі 9828,72 грн (819,06 грн х 12 місяців або щоквартально по 2457,18 грн); за перший третій квартали 2019 року у сумі 8262,54 грн (918,06 грн х 9 місяців або щоквартально 2754,18 грн).

Крім того, судом у справі №140/286/20 з довідки ТзОВ Юнас від 23 січня 2020 року №001 встановлено, що з 08 серпня 2018 року (наказ від 07 серпня 2018 року №4) по 31 липня 2019 року (наказ від 10 липня 2019 року №18) позивач перебував у трудових відносинах та обіймав посаду директора цього товариства, що дало підстави для висновку про протиправність вимоги ГУ ДПС у Волинській області від 05 листопада 2019 року №Ф-11013-55 про сплату боргу (недоїмки) в частині недоїмки у сумі 10521,72 грн: 4095,30 грн за серпень-грудень 2018 року (819,06 грн х 5 місяців); 6426,42 грн за січень-липень 2019 року (918,06 х 7 місяців). При цьому позивач мав обов`язок сплатити єдиний внесок за 2017 рік у сумі 8448,00 грн (704,00 грн х 12 місяців), за 2018 рік у сумі 5733,42 грн (819,06 грн х 7 місяців), а за 2019 рік у сумі 1836,12 грн (918,06 грн х 2 місяці), однак єдиний внесок за вказаний період позивачем сплачений не був та доказів перебування у трудових відносинах за 2017 рік, січень липень 2018 року, серпень - вересень 2019 року ОСОБА_1 суду не надав.

За приписами частини четвертої статті 78 КАС України встановлені рішенням суду, зокрема, в адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням суду у справі №140/286/20 визнано протиправною та скасовано вимогу ГУ ДПС у Волинській області від 05 листопада 2019 року №Ф-11013-55 про сплату боргу (недоїмки) в частині недоїмки у сумі 10521,72 грн (тобто 4095,30 грн за серпень-грудень 2018 року (819,06 грн х 5 місяців); 6426,42 грн за січень-липень 2019 року (918,06 грн х 7 місяців)) та відмовлено у задоволенні решти позовних вимог (тобто на суму 16017,54 грн: у 2017 році у сумі 8448,00 грн (або 704,00 грн х 12 місяців); за січень-липень 2018 року у сумі 5733,42 грн (або 819,06 грн х 7 місяців); за серпень-вересень 2019 року у сумі 1836,12 грн (або 918,06 грн х 2 місяці)).

Незважаючи на часткове скасування судом вимоги ГУ ДПС у Волинській області від 05 листопада 2019 року №Ф-11013-55 про сплату боргу (недоїмки) станом на 31 жовтня 2019 року у сумі 26539,26 грн в частині боргу (недоїмки) у сумі 10521,72 грн, відповідач знову сформував вимогу від 13 лютого 2024 року №Ф-1438-0320-У про сплату боргу (недоїмки) на таку ж суму та за той самий період, що вказує на свавільність в діях податкового органу.

Те, що тільки 30 вересня 2024 року ГУ ДПС у Волинській області на виконанння рішення суду у справі №140/286/20 здійснило коригування в ІКП, зменшивши суму недоїмки з єдиного внеску на 10521,72 грн, не може вказувати на добросовісність та послідовність дій відповідача та наявність у нього підстав для формування вимоги від 13 лютого 2024 року №Ф-1438-0320-У на суму 26539,26 грн (а.с.43), примусове виконання якої наразі здійснюється органами державної виконавчої служби, що підтвердив відповідач у листі від 19 вересня 2024 року №14507/6/03-20-24-06 (а.с.27-28).

У відзиві на позов представник відповідача покликається на відкликання вимоги в частині зменшеної суми на підставі підпункту 60.1.3 пункту 60.1 статті 60 ПК України, а також необхідність перевірки судом відповідності заявленого у позові розміру податкового боргу фактичному за наслідками аналізу ІКП.

Суд зауважує, що відповідно до підпунктів 60.1.3 і 60.1.5 пункту 60.1 статті 60 ПК України податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними, якщо: контролюючий орган зменшує нараховану суму грошового зобов`язання раніше прийнятого податкового повідомлення-рішення або суму податкового боргу, визначену в податковій вимозі; рішенням суду, що набрало законної сили, зменшується сума грошового зобов`язання, визначена в податковому повідомленні-рішенні контролюючого органу, або сума податкового боргу, визначена в податковій вимозі.

У випадках, визначених підпунктами 60.1.3 і 60.1.5 пункту 60.1 цієї статті, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними з дня надходження до платника податків податкового повідомлення-рішення або податкової вимоги, які містять зменшену суму грошового зобов`язання або податкового боргу (пункт 60.4 статті 60 ПК України).

Застосування окремих положень порядку нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) страхувальниками, визначеними Законом України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - Закон) та процедуру нарахування і сплати фінансових санкцій та стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів податковими органами визначає Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року №449 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 07 травня 2015 року за №508/26953, далі Інструкція №449, у редакції наказу Міністерства фінансів України від 21 грудня 2020 року №790, зі змінами).

Пунктом 6 розділу VI Інструкції №449 установлено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) вважається відкликаною, якщо:

сума боргу (недоїмки), зазначена у вимозі, погашається платником, органами державної виконавчої служби або органами Казначейства - у день, протягом якого відбулося таке погашення суми боргу (недоїмки) в повному обсязі;

податковий орган скасовує або змінює раніше зазначену суму боргу (недоїмки) внаслідок її узгодження або оскарження - з дня прийняття податковим органом рішення про скасування або зміну раніше зазначеної суми боргу (недоїмки);

вимога податкового органу про сплату боргу (недоїмки) скасовується судом - у день набрання судовим рішенням законної сили;

борг (недоїмка) списується у випадках, передбачених статтею 25 або іншими положеннями Закону, в порядку, визначеному пунктами 9-11 цього розділу,- у день прийняття податковим органом рішення про списання боргу (недоїмки) відповідно до частини сьомої статті 25 або іншого положення Закону;

є рішення суду на стягнення відповідних сум боргу (недоїмки), що зазначені у вимозі,- у день надходження виконавчих документів до органів державної виконавчої служби або до органів Казначейства.

Пунктом 4 розділу VІ Інструкції №449 також обумовлено, що при формуванні вимоги про сплату боргу (недоїмки) їй присвоюється порядковий номер, який складається з трьох частин: перша частина - літера Ю» (вимога до юридичної особи) або Ф (вимога до фізичної особи), друга частина - порядковий номер, третя частина - літера У (узгоджена вимога). В третій частині літера У (інформація щодо узгодження вимоги) проставляється у разі надсилання: платнику узгодженої вимоги внаслідок процедури оскарження; вимоги до органів державної виконавчої служби або до органів Казначейства відповідно до цієї Інструкції. Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується під одним порядковим номером до повного погашення сум боргу.

Податковий орган протягом 10 робочих днів з дня узгодження вимоги (набрання нею чинності): пред`являє її до виконання органу державної виконавчої служби в порядку, встановленому Законом України Про виконавче провадження; надсилає її в порядку, встановленому Законом, до органу Казначейства - відповідно до частини другої статті 6 Закону України Про виконавче провадження, якщо платник єдиного внеску є бюджетною установою, державним органом, одержувачем бюджетних коштів, а також підприємством, установою або організацією, рахунки якої відкриті в органах Казначейства (пункт 5 розділу VІ Інструкції №449).

З наведеного слідує, що у зв`язку із судовим вирішенням спору (справа №140/286/20) та скасуванням вимоги ГУ ДПС у Волинській області від 05 листопада 2019 року №Ф-11013-55 про сплату боргу (недоїмки) в частині, відповідач мав провести відповідні коригування в ІКП платника на 10521,72 грн та сформувати вимогу на зменшену суму недоїмки (боргу), тобто на суму 16017,54 грн, у зв`язку із її узгодженням у судовому порядку (під одним порядковим номером з проставленням в третій його частині літери У).

Тільки 30 вересня 2024 року, на підставі рішення суду у справі №140/286/20 (де предметом спору була вимога від 05 листопада 2019 року №Ф-11013-55), проведено коригування недоїмки (боргу) в ІКП на 10521,72 грн з відображенням результатів оскарження вимоги у судовому порядку; вимогу на зменшену (узгоджену) суму ГУ ДПС у Волинській області не сформувало.

Отже, відповідач безпідставно, всупереч положенням Інсрукції №449 сформував нову вимогу від 13 лютого 2024 року №Ф-1438-0320-У про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внсеку у сумі 26539,26 грн.

Така вимога, правомірність формування якої відповідач не довів, створює негативні наслідки для майнових прав позивача, а тому для захисту цих прав таку вимогу про сплату боргу (недоїмки), яка є виконавчим документом, слід скасувати. У такому випадку є впевненість у тому, що інтереси позивача будуть захищені.

З приводу твердження відповідача у відзиві на позов про необхідність перевірки судом відповідності заявленого у позові розміру недоїмки (боргу) фактичному за наслідками аналізу ІКП, суд зазначає, що предметом позову є вимога як акт індивідуальної дії, а не стягнення боргу за такою вимогою. Тому усі наступні дії, проведені в ІКП (на підставі рішення суду у справі №140/286/20, тобто, щодо вимоги від 05 листопада 2019 року №Ф-11013-55), не мають значення при вирішенні цього спору, адже оцінку вимозі від 13 лютого 2024 року №Ф-1438-0320-У суд надає на дату її прийняття.

З урахуванням встановлених обставин, правових норм, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про задоволення позову повністю, оскільки саме відповідач має завершити процедуру виконання рішення суду у справі №140/286/20, а стягнення недоїмки (боргу) за вимогою від 05 листопада 2019 року №Ф-11013-55 на її узгоджену за результатами оскарження суму (16017,54 грн) має відбуватися з дотриманням встановленого порядку (у спосіб формування вимоги на зменшену суму (недоїмки) боргу).

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Звертаючись до суду, позивач сплатив судовий збір у сумі 1211,20 грн, що підтверджується квитанцією від 01 жовтня 2024 року №0.0..1, випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету (а.с.12, 32).

У зв`язку із задоволенням позову на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати у сумі 1211,20 грн.

Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Волинській області (43010, Волинська область, місто Луцьк, Київський майдан, будинок 4, ідентифікаційний код відокремленого підрозділу 44106679) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Волинській області від 13 лютого 2024 року №Ф-1438-0320-У про сплату боргу (недоїмки).

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Волинській області судові витрати у сумі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять грн 20 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ж.В. Каленюк