Справа № 460/4479/24
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2025-01-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 січня 2025 рокуЛьвівСправа № 460/4479/24 пров. № А/857/18156/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20 червня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій,

суддя (судді) в суді першої інстанції Друзенко Н.В.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складання повного тексту рішення 20 червня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

26 квітня 2024 року ОСОБА_1 звернулась в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, в якому просила: визнати протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 01.02.2023 за № 91 про відмову їй у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити призначення та виплату їй пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» починаючи з 30.01.2023.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідно до довідки від 18.01.2024 № 947, виданою Зарічненською селищною радою Вараського району Рівненської області постійно проживає та зареєстрована в селі Морочне Зарічненського (нині Вараського) району Рівненської області. Вказує, що відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 15.08.1995, виданого Рівненською обласною державною адміністрацією, є потерпілою від Чорнобильської катастрофи (категорія 3). Зауважує, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 01.02.2023 за № 91 їй відмовлено у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки факт постійного проживання чи роботи у період з 26.04.1986 по 01.01.1993 у зоні гарантованого добровільного відселення упродовж трьох років документально не підтверджено (за наданими документами заявниця проживала в третій зоні до 01.01.1993 2 роки 29 днів). Вважає зазначену відмову в призначенні пенсії за віком протиправною, оскільки нею подано пенсійному органу посвідчення серії НОМЕР_1 від 15.08.1995, видане Рівненською обласною державною адміністрацією, яке є достатнім підтвердженням її фактичного проживання на території зони гарантованого добровільного відселення не менше ніж 3 роки станом на 01.01.1993. Окрім цього, факт її проживання на території зони гарантованого добровільного відселення не менше ніж 3 роки станом на 01.01.1993 також підтверджується довідкою від 18.01.2024 № 947 Зарічненської селищної ради Вараського району Рівненської області та рішенням Зарічненського районного суду Рівненської області від 24 лютого 1995 року у справі № 2-34.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 20 червня 2024 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 01 лютого 2023 року за № 91 про відмову ОСОБА_1 , у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити призначення та виплату ОСОБА_1 , пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» починаючи з 30 січня 2023 року.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що факт видачі позивачу уповноваженим органом держави посвідчення «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» підтверджує факт проживання або роботи позивача станом на 01.01.1993 у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років. У матеріалах справи міститься довідка Зарічненської селищної ради Вараського району Рівненської області від 18.01.2024 № 947, якою підтверджено, що ОСОБА_1 з 19.06.1991 по даний час зареєстрована та постійно проживає в селі Морочне Зарічненського (нині - Вараського) району Рівненської області, яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення 3 категорії радіаційного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Суд першої інстанції зазначив, що пенсійним органом не взято до уваги рішення Зарічненського районного суду Рівненської області, яким встановлено факт проживання ОСОБА_1 в селі Морочне Зарічненського району Рівненської області з 06.11.1987 по 21.06.1991. Враховуючи наведене, суд першої інстанції пройшов до висновку про те, що оскільки ОСОБА_1 звернулась із заявою про призначення пенсії 30.01.2023, то пенсія їй повинна бути призначена Головним управлінням Пенсійного фонду України в Закарпатській області з 30.01.2023.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що Порядок № 22-1 передбачає вичерпний перелік документів, якими підтверджуються факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення права громадян, що потерпіли від Чорнобильської катастрофи, на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, при цьому, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення у вказаному переліку відсутнє. Вказує, що позивач не має права на пільгове пенсійне забезпечення, оскільки відсутні документи, які підтверджують факт постійного проживання або постійної роботи в зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993 не менше 3 років. Звертає увагу на позицію Верховного Суду, висловлену в постанові від 08.02.2024 по справі № 500/1216/23, згідно з якою дії зобов`язального характеру щодо призначення позивачу пенсії має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, яким у цьому випадку є Головне управління ПФУ в Закарпатській області, тому у задоволенні вимог в частині зобов`язання ГУ ПФУ в Рівненській області призначити пенсію позивачу слід відмовити.

Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, згідно з довідкою Морочненської сільської ради Зарічненського району Рівненської області від 15.09.2020 № 2088 ОСОБА_1 постійно проживає, зареєстрована в селі Морочне Зарічненського району Рівненської області з 06.11.1987 по теперішній час (а.с.9).

Відповідно до довідки від 18.01.2024 № 947, виданої Зарічненською селищною радою Вараського району Рівненської області, ОСОБА_1 постійно проживає та зареєстрована в селі Морочне Зарічненського (нині Вараського) району Рівненської області з 19 червня 1991 року по даний час (а.с.10).

Згідно з Переліком населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок чорнобильської катастрофи, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 23 липня 1991 р. № 106, село Морочне, Вараського району, Рівненської області, в якому проживає ОСОБА_1 , відноситься до зони гарантованого добровільного відселення 3 категорії радіаційного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Відповідно до посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) серії НОМЕР_1 , виданого 15.08.1995 Рівненською обласною державною адміністрацією, ОСОБА_1 має статус особи, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи.

За заявою ОСОБА_1 від 09.11.2022 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Закарпатській області їй була призначена пенсія за віком із зменшенням пенсійного віку на умовах статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

В подальшому за результатами перегляду рішення про призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на умовах статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» Головним управлінням Пенсійного фонду України в Закарпатській області 01.02.2023 було прийнято рішення про відмову у призначенні такої пенсії за віком, оскільки факт постійного проживання чи роботи у період з 26.04.1986 по 01.01.1993 у зоні гарантованого добровільного відселення упродовж трьох років документально не підтверджено (за наданими документами заявниця проживала в тертій зоні до 01.01.1993 2 роки 29 днів). Вказано, що страховий стаж заявниці становить 24 років 3 місяці 28 днів (а.с.19).

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів частково погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV).

Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Стосовно дотримання умов закону для призначення пенсії за віком в частині наявності в позивача необхідного для цього страхового стажу та підстав для зниження пенсійного віку, колегія суддів зазначає наступне.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я визначає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-ХІІ (далі Закон № 796-ХІІ), який створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

Відповідно до статті 1 Закону № 796-ХІІ, цей Закон спрямований на захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та розв`язання пов`язаних з нею проблем медичного і соціального характеру, що виникли внаслідок радіоактивного забруднення території; громадян, які постраждали внаслідок інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, та розв`язання пов`язаних з цим проблем медичного і соціального характеру.

Згідно з статтею 9 Закону № 796-ХІІ особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є:

1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків;

2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт;

4) громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.

Статтею 11 Закону № 796-ХІІ визначено, що до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать:

1) евакуйовані із зони відчуження (в тому числі особи, які на момент евакуації перебували у стані внутріутробного розвитку, після досягнення ними повноліття), а також відселені із зон безумовного (обов`язкового) і гарантованого добровільного відселення;

2) особи, які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або прожили за станом на 1 січня 1993 року на території зони безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, та відселені або самостійно переселилися з цих територій;

3) особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років;

4) особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років;

5) особи, які працювали з моменту аварії до 1 липня 1986 року не менше 14 календарних днів або не менше трьох місяців протягом 1986-1987 років за межами зони відчуження на роботах з особливо шкідливими умовами праці (за радіаційним фактором), пов`язаними з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, що виконувалися за урядовими завданнями. Перелік видів робіт і місць, де виконувалися зазначені роботи, встановлюється Кабінетом Міністрів України;

6) особи, які досягли повноліття, з числа зазначених у статті 27 цього Закону, та яким у дитячому віці встановлено причинний зв`язок інвалідності з наслідками Чорнобильської катастрофи, за умови проходження переогляду у спеціалізованій медико-соціальній експертній комісії відповідно до частини п`ятої статті 17 цього Закону.

Відповідно до абз.1 ч.1 ст.55 Закону №796-XII, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Абзацом 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку на 3 роки та додатково на 1 рік за 2 роки проживання або роботи, але не більше 6 років.

При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше. При цьому відповідне зниження пенсійного віку, передбачене цією статтею, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 1 січня 2022 року (ч. 2 ст. 55 Закону №796-XII).

Таким чином, особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та яка проживала або працювала на території зони гарантованого добровільного відселення з моменту аварії на ЧАЕС до 01.01.1993 протягом не менше 3 років, має право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку. При цьому постійне проживання такої особи або постійна праця у зазначеній зоні з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період, дає особі право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 3 роки (початкова величина), а також додатково 1 рік за кожні 2 повні роки (з 26.04.1986 по 01.01.1993) проживання або роботи на такій території, але не більше 6 років. Тобто, максимальна величина зменшення пенсійного віку для особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 3 категорії, не може перевищувати 6 років.

Відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 (далі - Порядок № 22-1), до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 3 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи (за наявності)) та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи») (абз.9 пп.5 п.2.1 розділу ІІ).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що статтею 14 Закону №796-XII визначено категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, для встановлення пільг і компенсацій. До них, зокрема, належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, - категорія 3.

Відповідно до ч. 3 ст. 65 Закону № 796-XII документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до ст. 15 Закону № 796-XII, довідка про період проживання, роботи на цих територіях, є підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях.

Отже, єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, встановленими Законом № 796-XII, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 27.02.2018 у справі №344/9789/17, від 28.03.2018 у справі №333/2072/17, від 08.05.2018 у справі №708/1022/17, від 31.10.2019 у справі № 212/12245/13-а.

Довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Аналогічні за змістом висновки викладені Верховним Судом у постанові від 27.02.2018 у справі № 344/9789/17, від 24.10.2019 у справі №152/651/17, від 25.11.2019 у справі №464/4150/17 та від 27.04.2020 у справі №212/5780/16-а.

Таким чином, обгрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що факт видачі позивачу Рівненською обласною державною адміністрацією 15.08.1995 посвідчення «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» серії НОМЕР_1 підтверджує факт проживання або роботи позивача станом на 01.01.1993 у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років.

Доказів скасування або анулювання виданого позивачу посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи, відповідачами не було надано.

Отже, матеріалами справи підтверджено факт проживання, роботи позивача в зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років, як власнику посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що дає позивачу право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку додатково на 1 рік за 2 повні роки проживання в такій зоні, але не більше 6 років.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що зменшення пенсійного віку на 6 років відповідно до абз.5 п.2 ч.1 ст.55 Закону № 796-ХІІ можливе за наявності двох самостійних умов: 1) початкова величина зниження пенсійного віку 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період; 2) проживання щонайменше 3 роки станом на 1 січня 1993 року є умовою, яка встановлює додатково 1 рік зменшення пенсійного віку за 2 роки проживання, роботи.

Водночас, застосування як першої, так і другої умови, можливе у разі постійного проживання особи в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року щонайменше 3 роки.

Як зазначалось вище, наявність у позивача посвідчення «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» підтверджує факт проживання або роботи позивача станом на 01.01.1993 у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років.

Також згідно з довідкою Морочненської сільської ради Зарічненського району Рівненської області від 15.09.2020 № 2088 ОСОБА_1 постійно проживає, зареєстрована в селі Морочне Зарічненського району Рівненської області з 06.11.1987 по теперішній час (а.с.9).

Відповідно до довідки від 18.01.2024 № 947, виданої Зарічненською селищною радою Вараського району Рівненської області, ОСОБА_1 постійно проживає та зареєстрована в селі Морочне Зарічненського (нині Вараського) району Рівненської області з 19 червня 1991 року по даний час (а.с.10).

Доказів того, що дані довідки є неправдивими або відкликаними матеріали справи не містять.

Таким чином, у суду відсутні підстави для сумнівів щодо достовірності відповідних довідок.

Згідно з Переліком населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок чорнобильської катастрофи, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 23 липня 1991 р. № 106, село Морочне, Вараського району, Рівненської області, в якому проживає ОСОБА_1 , відноситься до зони гарантованого добровільного відселення 3 категорії радіаційного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Підставою прийняття рішення про відмову у призначенні пенсії за віком Головним управлінням Пенсійного фонду України у Закарпатській області, слугувало непідтвердження факту постійного проживання чи роботи у період з 26.04.1986 по 01.01.1993 у зоні гарантованого добровільного відселення упродовж трьох років.

Однак, суд апеляційної інстанції зазначає, що пенсійним органом не взято до уваги рішення Зарічненського районного суду Рівненської області від 24 лютого 1995 року у справі № 2-34, що набрало законної сили, яким встановлено факт проживання ОСОБА_1 в селі Морочне, Зарічненського району, Рівненської області з 06.11.1987 по 21.06.1991 (по день прописки в с. Морочно) (а.с.26-27).

Щодо покликання скаржника на те, що встановлення рішенням Зарічненського районного суду Рівненської області від 24 лютого 1995 року у справі № 2-34 факту проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення певної кількості років, не може бути підтвердженням проживання у цій зоні та підставою для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», то суд апеляційної інстанції вважає такі безпідставними, оскільки згідно ст. 129-1 Конституції України, рішення є обов`язковим до виконання, а приписами ч. 4 ст. 78 КАС України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи.

Крім того, факт проживання ОСОБА_1 в селі Морочне, Зарічненського району, Рівненської області з 06.11.1987 по 21.06.1991 підтверджується також довідкою Морочненської сільської ради Зарічненського району Рівненської області від 15.09.2020 № 2088.

Колегія суддів зауважує, що за обставин цієї справи відомості трудової книжки не можуть спростувати факт постійного проживання позивача на території радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи протягом 3 років до 01.01.1993, що підтверджується довідками відповідного органу місцевого самоврядування.

Таким чином, факт проживання позивача у періоди з 06.11.1987 по 21.06.1991, з 19.06.1991 по даний час на території зони гарантованого добровільного відселення надає ОСОБА_1 право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку.

Крім того, обов`язковою умовою для призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-XII є наявність у особи відповідного страхового стажу, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

В силу статті 26 Закону № 1058-IV, для призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку необхідний наявний страховий стаж, зокрема у період з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 на день звернення із заявою про призначення пенсії (30.01.2023) досягла віку 56 років 0 місяців 8 днів та має наявний страховий стаж - 24 років 3 місяців 28 днів.

Також, Головне управління Пенсійного фонду України підтвердило наявність у ОСОБА_1 необхідного віку та страхового стажу в рішенні про відмову в призначенні пенсії від 01.02.2023 року за № 91.

Таким чином, станом на дату звернення позивача із заявою про призначення пенсії, вік та наявний страховий стаж відповідав вимогам Закону № 1058-IV з урахуванням права, встановленого нормою Закону № 796-XII на зменшення пенсійного віку.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відсутність необхідного періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.93 було єдиною підставою для відмови у призначенні позивачу пенсії згідно із заявою від 30.01.2023, і така спростована.

Враховуючи встановлені обставини справи , колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 01.02.2023 за № 91 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Згідно з ч. 1 ст. 45 Закону № 1058-IV, пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Оскільки, ОСОБА_1 звернулась із заявою про призначення пенсії 30.01.2023, то пенсія позивачу повинна бути призначена з 30.01.2023.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на те, що суд першої інстанції, зобов`язуючи Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити призначення та виплату ОСОБА_1 , пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» починаючи з 30.01.2023, не врахував вимоги пункту 4.2 Порядку № 22-1, згідно із якими, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

З матеріалів справи слідує, що для прийняття рішення за результатами поданої позивачем заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено Головне управління Пенсійного фонду України у Закарпатській області, рішенням якого позивачу відмовлено у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що дії зобов`язального характеру щодо призначення позивачу пенсії, має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що розглядав відповідні документи для призначення пенсії, у зв`язку із чим рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення.

Вказані висновки узгоджуються із постановою Верховного Суду від 08 лютого 2024 року у справі № 500/1216/23 в частині розглядуваного питання.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Поряд з тим, частиною 1 статті 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи слідує, що позивачем згідно з квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки № 49 від 25.04.2024 сплачено судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1211,20 грн.

Оскільки права позивача були порушені саме рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Закарпатській області, тому колегія суддів вважає за необхідне стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Закарпатській області 1211,20 грн судового збору.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та допущено порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції у вищевказаній частині та ухвалення в цій частині нового судового рішення.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області задовольнити частково.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20 червня 2024 року у справі № 460/4479/24 скасувати в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити призначення та виплату ОСОБА_1 , пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» починаючи з 30 січня 2023 року і розподілу судових витрат, та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 в цій частині задовольнити частково.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Закарпатській області здійснити призначення та виплату ОСОБА_1 пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 30 січня 2023 року.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Закарпатській області (площа Народна, 4, м. Ужгород, 88008, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору в суді першої інстанції в розмірі 1211 грн 20 коп. (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін