Справа № 300/8294/24
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2025-01-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"07" січня 2025 р. справа № 300/8294/24
Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі судді Кафарського В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,
Адвокат Чобанюк М.М., в інтересах ОСОБА_1 (надалі ОСОБА_1 , позивач), звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (надалі відповідач), в якому просить:
визнати протиправним рішення Військової частини НОМЕР_1 , оформлене листом від 05.09.2024 вих. №4479 щодо відмови солдату ОСОБА_1 , у звільненні з військової служби у запас за сімейними обставинами на підставі абз. 13 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 в особі її командира звільнити солдата ОСОБА_1 , з військової служби у запас за сімейними обставинами на підставі абз. 13 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та виключити його зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з початку червня 2024 року позивач звертався до прямого командира із рапортом на звільнення, однак він щоразу відмовляв йому у прийнятті. У зв`язку із цим, 12.08.2024 позивач надіслав поштою рапорт про звільнення з військової служби через сімейні обставини, відповідно до абзацу 13 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», яким передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років. Проте, листом від 05.09.2024 №4479 у звільненні зі служби позивачу було відмовлено, зокрема, у зв`язку із тим, що долучені до рапорту документи належним чином не підтверджують всіх обставин, що можуть бути підставою звільнення з військової служби на підставі положень частини 4, пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Представник позивача зазначає про протиправність таких висновків та вказує на те, що відмова відповідача є необґрунтованою, безпідставною та порушує права ОСОБА_1 .
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.11.2024 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Військовою частиною НОМЕР_1 скеровано суду 22.11.2024 відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує щодо задоволення позовних вимог. Зазначено, що рапорт позивача від 12.08.2024, який надійшов до військової частини НОМЕР_1 21.08.2024, розглянуто командиром частини в межах повноважень та за підсумками розгляду рапорту прийняте рішення про відмову у його задоволенні, оформлене письмовим повідомленням солдату ОСОБА_1 від 05.09.2024 №4479 з викладенням причин відмови у задоволенні рапорту. Зокрема, представник відповідача наголосив на тому, що документи, долучені позивачем до рапорту, не підтверджують факту утримання останнім трьох дітей. Відповідач вважає, що позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 задоволенню не підлягає (а.с. 28-32).
Позивач та його представник правом подання відповіді на відзив не скористався.
Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження, дослідивши в сукупності письмові докази, наявні в матеріалах справи, встановив наступне.
Матеріалами справи підтверджено що солдат ОСОБА_1 проходить військову службу за призовом під час мобілізації у воєнний час у військовій частині НОМЕР_1 .
12.08.2024 ОСОБА_1 направив командиру військової частини НОМЕР_1 рапорт, який зареєстрований відповідачем 21.08.2024, в якому просив його звільнити з лав Збройних Сил України на підставі абз. 4 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», а саме перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (зв. ст. а.с. 8).
За наслідками розгляду рапорту позивача, відповідачем листом від 05.09.2024 №4479 повідомлено про відмову у звільненні ОСОБА_1 з військової служби, оскільки долучені до рапорту документи належним чином не підтверджують всіх обставин, що можуть бути підставою звільнення з військової служби на підставі положень частини 4, пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Зокрема, зазначено, що:
у нотаріально засвідченій копії свідоцтва про народження ОСОБА_5 №5842 за 2011 рік, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану м. Фару, Португальська Республіка, з апостилем та перекладом на українську мову, батьком дитини є ОСОБА_6 , 25 років, неодружений, народжений в м. Івано-Франківську. При цьому, інформації про батька, яка б давала змогу однозначно встановити його особу та підтвердити, що ним є саме солдат ОСОБА_1 , вказаний документ не містить. Для підтвердження факту походження дитини від солдата ОСОБА_1 як батька та перебування дитини на його утриманні необхідно надати витяг з Державного реєстру а цивільного стану громадян стосовно актового запису про народження дитини;
у нотаріально засвідченій копії незасвідченого перекладу нелегалізованого документу на польській мові стосовно народження ОСОБА_7 , батько зазначений як ОСОБА_8 . Наданий документ не дає змогу підтвердити факт народження дитини, факт батьківства солдата ОСОБА_1 та факт перебування у нього на утриманні ОСОБА_7 . Для підтвердження факту походження дитини від солдата ОСОБА_9 як батька та перебування дитини на його утриманні, необхідно надати витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян стосовно актового запису про народження дитини;
нотаріально засвідчена копія свідоцтва про народження ОСОБА_4 , матір?ю якого зазначена ОСОБА_10 , не дає змоги підтвердити, що дитина була народжена у шлюбі чи встановити підставу зазначення ОСОБА_1 в якості батька ОСОБА_4 та підтвердити наявність у ОСОБА_1 обов?язку утримання дитини. Для підтвердження факту походження дитини від солдата ОСОБА_1 , як батька та перебування дитини на його утриманні, необхідно надати витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян стосовно актового запису про народження дитини.
Окрім того, зазначено, що до рапорту не додано належним чином засвідчених копій довідок щодо присвоєння ідентифікаційного коду та витягів з реєстру територіальної громади щодо дітей та ОСОБА_1 , документи які посвідчують особу ОСОБА_1 . При цьому, долучена до рапорту довідка з Державної виконавчої служби стосовно відсутності заборгованості по аліментах у ОСОБА_1 не засвідчена у встановленому законом порядку та не дає змоги встановити відсутність у ОСОБА_1 заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищував би суму платежів за три місяці на час звернення (а.с. 6-7).
Представник позивача вважає таке рішення відповідача та відмову у звільненні позивача із військової служби за сімейними обставинами протиправною та такою, що порушує його права, оскільки на його утриманні перебуває троє дітей, що є підставою для звільнення зі служби, а тому звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.
Згідно з частинами 1-2 статті 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Відповідно до статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначені Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 за №2232-XII (надалі Закон №2232-XII).
Статтею 1 Закону №2232-XII визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
За змістом частини 2 статті 1 Закону №2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (частина 1 статті 2 Закону №2232-XII).
Згідно із частиною 6 статті 2 цього Закону №2232-XII одним з видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина 14 статті 2 Закону №2232-XII).
Абзацом 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 за №3543-XII (надалі Закон №3543-XII) визначено, що мобілізація це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Суд звертає увагу, що Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому було неодноразово продовжено та наразі триває.
Таким чином, на дату ухвалення рішення у цій справі в Україні діє воєнний стан, правовий режим якого визначається Законом України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII (в редакції станом на час виникнення спірних відносин, надалі Закон №389-VIII).
Як уже зазначено судом вище, позивач мобілізований до лав Збройних сил України та по теперішній час проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
При цьому, від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина 5 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).
Зокрема, правові підстави звільнення під час воєнного стану військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб в особливий період врегульовано пунктом 2 частини четвертої статті 26 Законом №2232-ХІІ.
Так, підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.
Надаючи оцінку доводам представника позивача, що надані разом із рапортом про звільнення з військової служби документи беззаперечно свідчать про те, що на його утриманні перебувають троє дітей, які не досягли 18 років, а тому наявні підстави для звільнення його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ, суд зазначає наступне.
Згідно зі статтею 180 Сімейного кодексу України (далі СК України), батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
При цьому, відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 цього Кодексу.
Статтею 121 СК України визначено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
В свою чергу, частина 1 статті 122 СК України встановлює, що дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.
Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька дитини; 2) за рішенням суду (частини 1-2 ст. 125 СК України).
Згідно приписів частин 1, 3 та 4 ст. 144 СК України, батьки зобов`язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Реєстрація народження дитини провадиться органом державної реєстрації актів цивільного стану з одночасним визначенням її походження та присвоєнням прізвища, імені та по батькові. Реєстрація народження дитини засвідчується Свідоцтвом про народження, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України.
Водночас, відповідно до частини 2 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державну реєстрацію актів цивільного стану громадян України, які проживають або тимчасово перебувають за кордоном, проводять дипломатичні представництва і консульські установи України.
Згідно приписів частини 3 статті 6 вказаного Закону, дипломатичні представництва і консульські установи України проводять державну реєстрацію, зокрема, народження фізичної особи та її походження.
Відповідно до частини 3 статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», відомості, зазначені в актових записах про народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть, складених дипломатичними представництвами і консульськими установами України на паперових носіях та в електронному вигляді, вносяться до Державного реєстру актів цивільного стану громадян відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в м. Києві протягом семи робочих днів з дня надходження першого примірника актового запису.
Частина 7 статті 11 згаданого Закону передбачає, що порядок ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян установлюється Кабінетом Міністрів України.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2007 №1064 затверджено Порядок ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, згідно з пунктом 7 якого запис в Реєстрі здійснюється шляхом внесення до нього:
1) у разі державної реєстрації народження дитини з одночасним визначенням її походження відомостей:
про дитину прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності), стать, дата і місце народження, кількість новонароджених дітей, живонароджена чи мертвонароджена дитина, яка за рахунком дитина народилася у матері, включаючи новонароджену (враховуючи померлих і не враховуючи мертвонароджених), найменування документа, що підтверджує факт народження дитини; реєстраційний номер облікової картки платника податків, унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі (за наявності);
про батьків прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, громадянство, реєстраційний номер облікової картки платника податків, унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі, місце проживання батька, матері; підстава запису відомостей про батька; прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності), адреса особи, що звернулася за державною реєстрацією народження дитини, серія і номер, яким органом видано паспорт або паспортний документ, дата його видачі;
про видачу свідоцтва серія і номер свідоцтва про народження; дата і номер актового запису в книзі державної реєстрації народжень; найменування органу державної реєстрації актів цивільного стану, що здійснив державну реєстрацію народження дитини; прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) особи, що здійснила державну реєстрацію, та її посада, дата і номер внесення відомостей до Реєстру.
Так, суд встановив, що до рапорту від 12.08.2024 позивачем додано:
нотаріально засвідчену копію свідоцтва про народження ОСОБА_5 №5842 за 2011 рік, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану м. Фару, Португальська Республіка, з апостилем та перекладом на українську мову (а.с. 9-11);
нотаріально засвідчену копію документу на польській мові стосовно народження ОСОБА_7 (а.с. зв. ст. а.с. 11 а.с. 12);
нотаріально засвідчену копію свідоцтва про народження ОСОБА_4 (а.с. 13);
Дослідивши вказані документи в контексті підтвердження ними утримання позивачем трьох дітей, які не досягли 18 років, то суд зазначає наступне.
Так, суд вважає, що в даному випадку позивачем беззаперечно підтверджено факт того, що він є батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та, як наслідок, має обов`язок його утримувати. Вказане підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_4 , Серія НОМЕР_2 , виданого Коломийським міськрайонним відділом ДРАЦС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (а.с. 13).
При цьому, суд відхиляє доводи відповідача, що вказаним свідоцтвом не підтверджено, що дитина була народжена у шлюбі, оскільки, як уже зазначено вище, у відповідності до вимог ст. 141 СК України, у обох батьків є обов`язок утримання дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Також суд вважає, що нотаріально засвідчена копія свідоцтва про народження ОСОБА_5 №5842 за 2011 рік, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану м. Фару, Португальська Республіка, з апостилем та перекладом на українську мову, підтверджує факт того, що позивач є батьком ОСОБА_5 . Так, у вказаному документі вказано, що батьком дитини є ОСОБА_6 , 25 років, неодружений, народжений в м. Івано-Франківську, а також зазначені його батьки. Така інформація, на думку суду, підтверджує факт батьківства позивача стосовно ОСОБА_5 та, як наслідок, обов`язу її утримання.
В той же час, суд, дослідивши копію документу на польській мові стосовно народження ОСОБА_7 (а.с. зв. ст. а.с. 11 а.с. 12), вказує на помилковість доводів представника позивача, що такий документ є апостильованим і має юридичну силу, оскільки на такому штамп «Апостиль» відсутній, як і відсутні інші відмітки стосовно його легалізації.
З цього приводу суд погоджується із відповідачем, що такий документ є копією незасвідченого перекладу документу, складеного польською мовою. Так, згідно змісту наданого документу, він містить переклад, проте ані засвідчення перекладу, ані засвідчення підпису перекладача наданий документ не містить. Тобто, фактично документ українською мовою є документом, виданим фізичною особою.
Водночас, згідно статті 75 Закону України «Про нотаріат», вірність копії документа, виданого фізичною особою, засвідчується у випадках, якщо справжність підпису фізичної особи на оригіналі цього документа засвідчена нотаріусом, посадовою особою органу місцевого самоврядування, посадовою особою консульської установи України, начальником установи виконання покарань.
В той же час, підпис фізичної особи ОСОБА_11 на документі не засвідчений у встановленому порядку, оскільки не можливо підтвердити особу, яка підписала переклад та перевірити кваліфікацію перекладача.
Окрім цього, зі змісту документа неможливо встановити походження дитини, оскільки в ньому вказано тільки ім`я батька ОСОБА_8 . При цьому, будь-яка інша інформація (прізвище, по-батькові, реєстраційний номер облікової картки платника податків, унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі, серія і номер паспорта тощо), яка б ідентифікувала, що позивач є батьком ОСОБА_7 відсутня.
Як наслідок, суд вважає, що позивач разом із рапортом не долучив беззаперечного доказу, що він є батьком ОСОБА_7 та, відповідно має обов`язок його утримувати. Тому в цій частині відповідачем правомірно у листі від 05.09.2024 наголошено про необхідність надати витяг з Державного реєстру актів цивільного стану щодо актового запису про народження дитини.
Також суд зазначає, що відповідно до приписів пункту 14.10 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170, звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.
Відтак, суд констатує про правомірність відмови відповідача в задоволенні рапорта ОСОБА_1 про звільнення з військової служби., оскільки позивач не надав достатніх доказів на підтвердження факту перебування, у відповідності до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ, на його утриманні трьох неповнолітніх дітей віком до 18 років.
На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, відмовляючи позивачу у звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та Законами України, відтак підстави для задоволення позову відсутні.
Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.
У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (пункт 1); обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (пункт 3); безсторонньо (пункт 4); добросовісно (пункт 5); з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації (пункт 7); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (пункт 8); своєчасно, тобто протягом розумного строку (пункт 10).
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
За змістом частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у спірному випадку відповідач діяв на підставі закону, із урахуванням усіх обставин, які мають значення для вірного вирішення порушеного позивачем питання, у зв`язку із чим позовні вимоги не підлягають до задоволення.
Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, питання про розподіл судових витрат відповідно до статті 139 КАС України судом не вирішується.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , АДРЕСА_2 ) про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Представнику позивача та відповідачу рішення надіслати через підсистему «Електронний суд».

Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ «Мої справи».

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя /підпис/ Кафарський В.В.