Справа № 200/7287/24
Суддя: Троянова О.В.
Дата ухвалення: 2025-01-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 січня 2025 року Справа№200/7287/24

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Троянової О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 ) про визнання протиправними дій, стягнення моральної шкоди у розмірі 100 000 гривень та матеріальної шкоди у розмірі 98 680 гривень

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій, які полягали у ненаданні як військовослужбовцю Державної прикордонної служби України відповідно до абзацу першого пункту 18 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю 10 (десять) календарних днів з 24.08.2024 року за кордоном та відповідно до абзаців першого, другого пункту 18 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» основної безперервної частини щорічної основної відпустки терміном 20 (двадцять) календарних днів з 03.09.2024 року за кордоном; стягнення моральної шкоди у розмірі 100 000 гривень та матеріальної шкоди у розмірі 98 680 гривень.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2024 року позовну заяву залишено без руху з наданням строку для усунення виявлених недоліків позовної заяви, шляхом подання обґрунтованої заяви про поновлення цього строку і зазначенням інших підстав для його поновлення та докази поважності причин його пропуску, подання уточненої позовної заяви із викладенням обставин завдання позивачу матеріальної шкоди, подання обґрунтованого розрахунку моральної та матеріальної шкоди, доказів завдання матеріальної шкоди позивачу.

В установлений судом строк позивачем подано до суду уточнену позовну заяву, у якій викладено обставини завдання йому матеріальної шкоди, а також клопотання про поновлення строку звернення до суду.

Клопотання обґрунтоване тим, що ні станом на дату подання рапортів про надання відпусток за кордоном 14.08.2024 року та 21.08.2024 року, ні станом на дату отримання листів відповідача від 20.08.2024 року, 22.08.2024 року та 24.08.2024 року не знав про своє право на виїзд за межі України для проведення відпустки під час дії в Україні правового режиму воєнного стану. Зазначив, що про своє право як військовослужбовця Держприкордонслужби на відпустку за кордоном під час дії в Україні правового режиму воєнного стану, відповідно про своє право, як військовослужбовця Держприкордонслужби, на перетинання державного кордону України у зв`язку із виїздом за межі України для проведення відпустки за кордоном під час дії в Україні правового режиму воєнного стану, та про порушення своїх прав, як військовослужбовця Держприкордонслужби, на отримання відпустки за кордоном та перетинання державного кордону України у зв`язку із виїздом за межі України для проведення відпустки за кордоном під час дії в Україні правового режиму воєнного стану дізнався з листів Адміністрації Держприкордонслужби від 08.10.2024 року та від 15.10.2024 року, а після отримання зазначених листів на наступний день звернувся до суду з цим позовом.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 04 листопада 2024 року суд прийняв до розгляду позовну заяву та відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.Задоволено клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду.Визнано причини пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними та поновлено ОСОБА_1 строк звернення до адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій, стягнення моральної шкоди у розмірі 100 000 гривень та матеріальної шкоди у розмірі 98 680 гривень.

За правилами частини 1 статті 258 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином за допомогою програмного забезпечення «Електронний суд».

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 . Зазначив, що у період з 18.05.2022 по 08.02.2024 року перебував у полоні, а з 08.02.2024 року по 20.08.2024 року проходив лікування в різних лікувальних закладах. Зазначив, що 14.08.2024 року звернувся до начальника НОМЕР_4 прикордонного загону із рапортом про надання відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю 10 (десять) календарних днів з 24.08.2024 року, а також із рапортом про надання основної безперервної частини щорічної основної відпустки терміном 20 (двадцять) календарних днів з 03.09.2024 року, які розраховував провести за кордоном. Крім того, зазначив, що 21.08.2024 року звернувся із новим рапортом про надання відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю 10 (десять) календарних днів з 24.08.2024 року у зв`язку з необхідністю виїхати до своєї родини, яка знаходиться в Німеччині, та провести з нею час. Проте відповідачем було відмовлено у наданні відпусток, посилаючись на те, що зазначені підстави у рапортах не є поважними причинами для надання відпустки через сімейні обставини або інші поважні причини, а також на те, що у період дії правового режиму воєнного стану, на військовослужбовців розповсюджуються аналогічні обмеження щодо виїзду за кордон, як і для всіх інших категорій громадян України. Вважає, що у нього були підстави для використання відпустки сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення з правом виїзду за кордон під час такої відпустки під час дії правового режиму воєнного стану. Зазначив, що ненаданням відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю 10 (десять) календарних днів з 24.08.2024 року за кордоном та основної безперервної частини щорічної основної відпустки терміном 20 (двадцять) календарних днів з 03.09.2024 року за кордоном відповідач завдав йому моральну шкоду, яка полягає в тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, зусиллях, необхідних для відновлення попереднього стану, матеріальну. Дії відповідача, які полягали у не наданні відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю 10 (десять) календарних днів з 24.08.2024 року за кордоном та основної безперервної частини щорічної основної відпустки терміном 20 (двадцять) календарних днів з 03.09.2024 року за кордоном, вважає протиправними, просив задовольнити позов.

Відповідачем через канцелярію суду у встановлені судом строки, надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивач у період з 30.11.2016 по 16.09.2024 проходив військову службу у НОМЕР_4 прикордонному загоні (військова частина НОМЕР_2 ) та був зарахований до списків особового складу та на всі види забезпечення. Зазначив, що 23.08.2024 року позивач звернувся з рапортом про звільнення з військової служби в запас Збройних Силу України, та наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) від 13.09.2024 № 1070-ОС, позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 16.09.2024 року. Зазначив, що надання додаткової відпустки, а також дозволу для виїзду за кордон під час проведення основної та додаткової відпустки є правом, а не обов`язком командира військової частини. Зазначив, що відповідачу не було відмовлено у наданні відпустки без виїзду за кордон, та вказане не було предметом рапортів позивача. Зазначив, що позивачем до рапортів не надано доказів відсутності можливості у сім`ї позивача, яка перебуває на кордоном у Німеччині, приїхати в Україну. Зазначив, що додаткова відпустка, передбачена абз. 1 п. 23 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яка надається у зв`язку зі звільненням з полону тільки в разі звернення з відповідним рапортом про її надання, не компенсується коштами за її невикористані дні в разі звільнення з військової служби, оскільки компенсації підлягає невикористана основна щорічна відпустка, а також додаткова відпустка як учаснику бойових дій. Крім того, зазначив, що на період дії правового режиму воєнного стану на військовослужбовців розповсюджуються аналогічні обмеження щодо виїзду за кордон, як і для всіх інших категорій громадян України, за виключенням імперативних норм, що перелічені у пунктах 21 - 6 Правил № 57. Виключеннями для військовослужбовців є направлення на лікування за кордон, проходження військової служби за кордоном у складі національного персоналу, з метою охорони закордонних дипломатичних установ України, а також направлення на навчання.Крім того, зазначив, що позивачем не вказано у рапортах про надання відпусток з виїздом за кордон термін перебування, вид транспорту, яким буде слідувати, пункт пропуску через державний кордон, країни, через які планує проїжджати; не надано копії квитків в обидва боки, свідоцтво про шлюб, про народження дітей, документи, що підтверджують проживання за кордоном. Стосовно відшкодування моральної шкоди зазначив, що факт не надання дозволу для виїзду за кордон не є доказом того, що дії керівництва НОМЕР_4 прикордонного загону заподіяли позивачу моральну шкоду.При цьому, не доказів на підтвердження обставин щодо заподіяння моральної шкоди позивачем не надано. Стосовно відшкодування матеріальної шкоди зазначив, що позивачем не надано жодного належного доказу (копії квитків для проїзду, бронювання житла, пошкодження його майна тощо) щодо заподіяння йому матеріальної шкоди, яка б підлягала відшкодуванню.

Крім того, позивачем подано до суду відповідь на відзив, зміст якої аналогічний викладеному у позовній заяві.

Окрім того, відповідачем подано до суду заперечення на відповідь на відзив, зміст яких аналогічний викладеному у відзиві на позовну заяву.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , є громадянином України (паспорт серії НОМЕР_5 ), та учасником бойових дій (посвідчення серії НОМЕР_6 від 21 квітня 2017 року).

Відповідач - Військова частина НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) у розумінні п. 7 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України є суб`єктом владних повноважень, який в даних правовідносинах згідно ст. 43 Кодексу адміністративного судочинства України має адміністративну процесуальну дієздатність.

Судом встановлено на підставі довідки від 29 жовтня 2024 року №08/5099, виданої Військовою частиною НОМЕР_2 , що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_2 з 30.11.2016 по 13.09.2024 року.

Крім того, судом встановлено на підставі довідки Служби безпеки України від 14.02.2024 року №3317-Д-479д, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в період з 18.05.2022 по 08.02.2024 року перебував в місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України.

Наказом начальника НОМЕР_4 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 13 вересня 2024 року №1070-ОС головного сержанта ОСОБА_1 , звільненого наказом начальника НОМЕР_4 прикордонного загону від 21.08.2024 року №964-ОС за підпунктом «д» (у зв`язку із звільненням з полону (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу)) пункту 3 частини п`ятої статті 26 «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас, з 16 вересня 2024 року.

Судом встановлено, що позивач звернувся до начальника НОМЕР_4 прикордонного загону із рапортом від 14 серпня 2024 року, відповідно до якого просив надати відповідно до абзацу першого пункту 18 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відпустку за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю 10 (десять) календарних днів з 24.08.2024 року за кордоном за адресою: АДРЕСА_3 . У додатку вказано лист Адміністрації Держприкордонслужби №14/9233-22-Вн від 18.10.2022 року.

За наслідками розгляду зазначеного рапорту НОМЕР_4 прикордонним загоном Державної прикордонної служби України надано відповідь листом від 20.08.2024 року №08/9233-24-Вих, відповідно до якої повідомлено, що позивачем у рапорті не зазначено які саме у позивача сімейні обставини, або інші поважні причини, для надання такої відпустки. Разом з тим слід зауважити, що надання військовослужбовцям відпусток через сімейні обставини, або інші поважні причини є правом відповідного командира, а не обов`язком. Стосовно надання дозволу на виїзд за кордон зазначено, що в умовах воєнного стану або надзвичайного стану може бути обмежено свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. З урахуванням положень статті 11 Закону України «Про порядок виїзду з території України і в`їзду в Україну громадян України», Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57, застосовуються до військовослужбовців на загальних підставах. У період дії правового режиму воєнного стану перетин кордону обмежений для всіх громадян України, за виключенням імперативних норм, що перелічені у пунктах 21-6 Правил. Виключенням для військовослужбовців є направлення на лікування за кордон, проходження військової служби за кордоном у складі національного персоналу, з метою охорони закордонних дипломатичних установ України, а також направлення на навчання. Таким чином, у період дії правового режиму воєнного стану, на військовослужбовців розповсюджуються аналогічні обмеження щодо виїзду за кордони як і для всіх інших категорій громадян України. Враховуючи вищевикладене, позитивного рішення щодо клопотання, викладеного у рапорті, не прийнято.

Крім того, судом встановлено, що позивач звернувся до начальника НОМЕР_4 прикордонного загону із рапортом від 14 серпня 2024 року, відповідно до якого просив надати відповідно до абзаців першого, другого пункту 18 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» основну безперервну частину щорічної основної відпустки терміном 20 (двадцять) календарних днів з 03.09.2024 року за кордоном за адресою: АДРЕСА_3 .У додатку вказано лист Адміністрації Держприкордонслужби №14/9233-22-Вн від 18.10.2022 року.

За наслідками розгляду зазначеного рапорту НОМЕР_4 прикордонним загоном Державної прикордонної служби України надано відповідь листом від 24.08.2024 року №08/9417-24-Вих, відповідно до якої повідомлено, що наказом Голови Державної прикордонної служби України від 07.03.2024 року №391-ОС позивача зараховано у розпорядження НОМЕР_7 прикордонного загону. У зв`язку з відсутністю об`єктивних обставин, які б перешкоджали виконанню вищезазначеного наказу позивачу необхідно розрахуватися за всіма належними видами забезпечення та вибути до подальшого проходження військової служби до ІНФОРМАЦІЯ_4 . Щодо надання дозволу на виїзд за кордон зазначено, що в умовах воєнного стану або надзвичайного стану може бути обмежено свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. З урахуванням положень статті 11 Закону України «Про порядок виїзду з території України і в`їзду в Україну громадян України», Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57, застосовуються до військовослужбовців на загальних підставах. У період дії правового режиму воєнного стану перетин кордону обмежений для всіх громадян України, за виключенням імперативних норм, що перелічені у пунктах 21-6 Правил. Виключенням для військовослужбовців є направлення на лікування за кордон, проходження військової служби за кордоном у складі національного персоналу, з метою охорони закордонних дипломатичних установ України, а також направлення на навчання. Таким чином, у період дії правового режиму воєнного стану, на військовослужбовців розповсюджуються аналогічні обмеження щодо виїзду за кордони як і для всіх інших категорій громадян України. Враховуючи вищевикладене, позитивного рішення щодо клопотання, викладеного у рапорті, не прийнято.

Окрім того, судом встановлено, що позивач звернувся до начальника НОМЕР_4 прикордонного загону із рапортом від 21 серпня 2024 року, відповідно до якого просив надати відповідно до абзацу першого пункту 18 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відпустку за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю 10 (десять) календарних днів з 24.08.2024 року у зв`язку з необхідністю виїхати до своєї родини за кордон, яка знаходиться в Німеччиніза адресою: АДРЕСА_3 , та провести з нею час. У додатку вказано лист Адміністрації Держприкордонслужби №14/9233-22-Вн від 18.10.2022 року, копію посвідки на проживання в Німеччині матері ОСОБА_2 .

За наслідками розгляду зазначеного рапорту НОМЕР_4 прикордонним загоном Державної прикордонної служби України надано відповідь листом від 22.08.2024 року №08/9347-24-Вих, відповідно до якої повідомлено, що зазначені у рапорті обставини не можуть бути підставою для надання відпустки через сімейні обставини або інші поважні причини. Крім того, зазначено, що надання військовослужбовцям відпусток через сімейні обставини, або інші поважні причини є правом відповідного командира, а не обов`язком. Стосовно надання дозволу на виїзд за кордон зазначено, що в умовах воєнного стану або надзвичайного стану може бути обмежено свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. З урахуванням положень статті 11 Закону України «Про порядок виїзду з території України і в`їзду в Україну громадян України», Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57, застосовуються до військовослужбовців на загальних підставах. У період дії правового режиму воєнного стану перетин кордону обмежений для всіх громадян України, за виключенням імперативних норм, що перелічені у пунктах 21-6 Правил. Виключенням для військовослужбовців є направлення на лікування за кордон, проходження військової служби за кордоном у складі національного персоналу, з метою охорони закордонних дипломатичних установ України, а також направлення на навчання. Таким чином, у період дії правового режиму воєнного стану, на військовослужбовців розповсюджуються аналогічні обмеження щодо виїзду за кордони як і для всіх інших категорій громадян України. Враховуючи вищевикладене, позитивного рішення щодо клопотання, викладеного у рапорті, не прийнято. Наказом Голови Державної прикордонної служби України від 07.03.2024 року №391-ОС позивача зараховано у розпорядження НОМЕР_7 прикордонного загону. У зв`язку з відсутністю об`єктивних обставин, які б перешкоджали виконанню вищезазначеного наказу позивачу необхідно розрахуватися за всіма належними видами забезпечення та вибути до подальшого проходження військової служби до НОМЕР_7 прикордонного загону АДРЕСА_4 .

Отже, предметом спору у даній справі є наявність правових підстав для не надання позивачу відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин та щорічної основної відпустки за кордоном.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 1 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі Закон № 2011) військовослужбовцям, крім військовослужбовців, які проходять базову військову службу, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.

Згідно п.п. 9, 10 ст. 101 Закону №2011 відпустка за сімейними обставинами без збереження грошового забезпечення надається військовослужбовцю у таких випадках: укладення ним шлюбу - тривалістю до 10 календарних днів; тяжкого стану здоров`я або смерті рідних по крові або по шлюбу:дружини (чоловіка), батька (матері), вітчима (мачухи), сина (дочки), пасинка (падчерки), рідного брата (рідної сестри) військовослужбовця, батька (матері) подружжя або особи, на вихованні якої перебував військовослужбовець, - тривалістю до 7 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду до місця проведення відпустки та назад;інших рідних - тривалістю до 3 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду до місця проведення відпустки та назад;пожежі або іншого стихійного лиха, яке спіткало сім`ю військовослужбовця або осіб, зазначених у підпункті 2 цього пункту, - тривалістю до 15 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду до місця проведення відпустки та назад;в інших виняткових випадках, коли присутність військовослужбовця в сім`ї необхідна, за рішенням командира (начальника) військової частини - тривалістю до 3 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду до місця проведення відпустки та назад. Така відпустка може надаватися один раз протягом календарного року.За рішенням командира (начальника) військової частини військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин без збереження грошового забезпечення загальною тривалістю не більш як 15 календарних днів на рік.

Аналогічні положення містяться у пункті 210 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року №1115/2009.

Згідно абз. 3 п. 14 ст. 101 Закону №2011 у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі не використані за час проходження військової служби дні щорічних основної та додаткової відпусток, а також додаткової відпустки військовослужбовцям, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, та додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки».

Відповідно до абзаців 1, 2 п. 18 ст. 101 Закону №2011 під час дії воєнного стану військовослужбовцям, крім військовослужбовців, які проходять базову військову службу, надається частина щорічної основної відпустки загальною тривалістю не більше 30 календарних днів, а також відпустка за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більше 10 календарних днів. Кожна із зазначених відпусток надається без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Щорічна основна відпустка, зазначена в абзаці першому цього пункту, надається частинами протягом календарного року, за умови що основна безперервна її частина становитиме не менше 15 календарних днів та одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців відповідного підрозділу.

Відповідно до абз. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року №3857-ХІІ (далі Закон №3857-ХІІ) громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.

Згідно ст. 11 Закону №3857-ХІІ військовослужбовці можуть виїжджати з України на загальних підставах.

Пунктом 6 частини першої статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» визначено, що в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану, зокрема, встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів

Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, затверджено Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», відповідно до якого введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який станом як станом на дату подання рапортів так і на дату розгляду справи продовжує діяти в Україні.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 затверджено Правила перетинання державного кордону громадянами України (далі Правила №57), відповідно до п. 1 яких Правила визначають порядок та умови перетинання громадянами України державного кордону.

Пунктами 21-6 Правил №57 передбачені виключні підстави для перетину державного кордонуособами у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану.

Так, зокрема, п. 27 Правил №57 визначено, що у разі введення на території України воєнного стану виїзд за межі України осіб із складових сил оборони та сил безпеки, постраждалих у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на лікування за кордон здійснюється за наявності паспорта громадянина України для виїзду за кордон або паспорта громадянина України (за їх відсутності - документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону) та за наявності висновку про необхідність направлення особи із складових сил оборони або сил безпеки, постраждалої у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на лікування за кордон та листа МОЗ про погоджений з іноземною стороною перелік осіб із складових сил оборони та сил безпеки, постраждалих у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, яких заклади охорони здоров`я іноземних держав можуть прийняти на лікування за кордоном.

Крім того, відповідно до п.215 Правил №57 у разі введення в Україні воєнного стану пропуск військовослужбовців через державний кордон здійснюється уповноваженими особами Держприкордонслужби на підставі прийнятих Міністром оборони, керівником іншого утвореного відповідно до закону військового формування, керівником правоохоронного органу спеціального призначення, керівником розвідувального органу рішень щодо виконання завдань у сфері безпеки і оборони.

Судом встановлено, що позивач звертався двічі з рапортами від 14 серпня 2024 року та від 21 серпня 2024 року про надання відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю 10 (десять) календарних днів з 24.08.2024 року, мотивуючи у рапорті необхідністю виїхати до родини за кордон з метою проведення спільно часу. Крім того, до рапорту від 21 серпня 2024 року позивачем було додано копію посвідки на проживання в Німеччині його матері.

Водночас, судом встановлено, що вказані обставини у зазначених рапортах не є безумовними підставами для надання відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин, визначеними ч.9 ст.101 Закону №2011, а також п.210 Порядку №1115/2009.

Суд звертає увагу, що положеннями п. 4 ч. 9 ст. 101 Закону №2011 визначено, що даний вид відпустки може бути наданий в інших виняткових випадках, коли присутність військовослужбовця в сім`ї необхідна, за рішенням командира (начальника) військової частини.

Відповідно до наукового висновку Верховного Суду щодо меж дискреційного повноваження суб`єкта владних повноважень та судового контролю за його реалізацією від 13 квітня 2018 року, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи бездіяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким:

- дискреційне повноваження надається у спосіб його закріплення в оціночному понятті, відносно-визначеній нормі, альтернативній нормі, нормі із невизначеною гіпотезою. Для позначення дискреційного повноваження законодавець використовує, зокрема, терміни може, має право, за власної ініціативи, дбає, забезпечує, веде діяльність, встановлює, визначає, на свій розсуд. Однак наявність такого терміну в законі не свідчить автоматично про наявність у суб`єкта владних повноважень дискреційного повноваження: подібний термін є приводом для докладною аналізу закону на предмет того, що відповідне повноваження є дійсно дискреційним:

- при реалізації дискреційного повноваження суб`єкт владних повноважень зобов`язаний поважати основоположні права особи, додержуватися: конституційних принципів: принципів реалізації відповідної владної управлінської функції: принципів здійснення дискреційних повноважень: змісту публічного інтересу: положень власної компетенції: вказівок, викладених у інтерпретаційних актах: фахових правил, закріплених у нормативних актах; адміністративної практики: судової практики; процедурних вимог.

- критеріями судового контролю за реалізацією дискреційних повноважень є: критерії перевірки діяльності публічної адміністрації, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України, зокрема, мета, з якою дискреційне повноваження надано, об`єктивність дослідження доказів у справі, принцип рівності перед законом, безсторонність: публічний інтерес, задля якого дискреційне повноваження реалізується: зміст конституційних прав та свобод особи: якість викладення у дискреційному рішенні доводів, мотивів його прийняття.

Згідно Рекомендації Комітету Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність у відповідача дискреційних повноважень, передбачених положеннями п. 4 ч. 9 ст. 101 Закону №2011, щодо визначення наявності виняткових випадків.

Таким чином, наявність відповідних виняткових обставин встановлюється відповідачем у кожному індивідуальному випадку на підставі поданих військовослужбовцем пояснень у рапорті та додатково долучених документів (доказів).

Водночас, позивачем не надано до рапорту доказів наявності виняткових випадків, при яких необхідна присутність військовослужбовця в сім`ї.

Отже, судом не встановлено порушення відповідачем прав позивача на отримання відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин.

Стосовно не надання частини щорічної основної відпустки за кордоном суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що позивачем у рапорті від 14 серпня 2024 року про надання основної безперервної частини щорічної основної відпустки терміном 20 (двадцять) календарних днів з 03.09.2024 року зазначено, що позивач планує провести відпустку у Німеччині.

Згідно ст. 11 Закону №3857-ХІІ військовослужбовці можуть виїжджати з України на загальних підставах.

Судом зазначалося вище, що виключні підстави для перетину державного кордону особами у разі введення на території України надзвичайного або воєнного станупередбачені пунктами 21-6 Правил №57, серед яких, зокрема, направлення на лікування за кордон, а також на підставі рішення, прийнятого керівником утвореного відповідно до закону військового формування рішення щодо виконання завдань у сфері безпеки і оборони.

Водночас, позивачем не зазначено у рапорті підстав та не надано доказів на підтвердження відповідних підстав, визначених пунктами 21-6 Правил №57, для пропуску через державний кордон.

При цьому, суд звертає увагу, що перебування у щорічній основній відпустці не є безумовною підставою для надання права на перетин кордону.

Отже, суд дійшов висновку, що відповідачем не допущено порушення прав позивача в цій частині.

Стосовно позовних вимог про стягнення моральної та матеріальної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 Цивільного кодексу України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 Цивільного кодексу України).

Порядок відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди визначенні приписами ст. 22 Цивільного кодексу України.

Так, приписами ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України визначено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.

Згідно із частиною другою статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 Цивільного кодексу України).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені ст.1166 Цивільного кодексу України.

Так, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Частиною другою статті 1167 Цивільного кодексу України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 цієї статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 Цивільного кодексу України).

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17.

Зокрема у зазначеній постанові Верховного Суду, де також у межах розгляду публічно - правового спору були заявлені вимог й щодо відшкодування моральної шкоди, колегія суддів зазначала, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

Крім того, Верховний Суд у цій постанові вказав: «Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого».

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, оскільки в силу статті 1173 Цивільного кодексу України, шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (частина друга статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21.02.2023 у справі №500/5748/21, від 13.03.2023 у справі №405/3877/19 та від 13.04.2023 у справі № 1.380.2019.005731.

Відтак, відшкодування моральної та матеріальної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені і доведені.

Водночас, суд дійшов висновку вище, що відповідачем не допущено факт порушення прав позивача протиправними діями чи бездіяльністю.

Враховуючи викладене, позивачем не доведено негативного впливу дій або бездіяльністю відповідача на його душевний та психічний стан та інших втрат майнового характеру.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від09.12.1994, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з нормами частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд, відповідно до положень частини п`ятої статті 77 КАС України, вирішує справу на підставі наявних доказів.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

За наслідками судового розгляду суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки позивач, ОСОБА_1 відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, як учасник бойових дій.

Відповідно до ч. 3 ст. 243 КАС України у виняткових випадках залежно від складності справи складення рішення, постанови у повному обсязі може бути відкладено на строк не більш як десять, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій, стягнення моральної шкоди у розмірі 100 000 гривень та матеріальної шкоди у розмірі 98 680 гривень - відмовити.

Рішення прийнято, складено та підписано в повному обсязі в нарадчій кімнаті 06 січня 2024 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Суддя О.В. Троянова