Справа № 200/8888/24
Суддя: Кравченко Т.О.
Дата ухвалення: 2025-01-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 січня 2025 року Справа№200/8888/24

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Кравченко Т.О.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

20 грудня 2024 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі відповідач, ГУ ПФУ в Полтавській області), надісланий через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» 19 грудня 2024 року, в якому позивач просив:

- визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Полтавській області щодо припинення нарахування та виплати пенсії ОСОБА_1 з 01 вересня 2016 року;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Полтавській області поновити ОСОБА_1 нарахування та виплату пенсії з 01 вересня 2016 року.

Заяви, клопотання учасників справи. Процесуальні дії у справі.

20 грудня 2024 року суд постановив ухвалу про прийняття позовної заяви та відкриття провадження у справі; вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні); встановив строк для подання відзиву на позовну заяву; задовольнив клопотання позивача і витребував у відповідача докази.

Про прийняття позовної заяви та відкриття провадження у справі учасники справи повідомлені в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України (далі КАС).

Відповідно до ч. 1 ст. 262 КАС розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження у випадках, визначених ст. 263 цього Кодексу, розпочинається через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі (ч. 2 ст. 262 КАС).

Як на час прийняття позовної заяви та відкриття провадження в адміністративній справі, так і на час розгляду справи по суті триває широкомасштабна військова агресія російської федерації, яка слугувала підставою для введення в Україні з 24 лютого 2022 року 05 години 30 хвилин воєнного стану Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України про введення воєнного стану».

Указом Президента України від 28 жовтня 2024 року № 740/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 29 жовтня 2024 року № 4024-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», строк дії воєнного стану продовжений з 05 години 30 хвилин 10 листопада 2024 року строком на 90 діб.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що як внутрішньо переміщена особа перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Полтавській області, де і отримував пенсію.

Позивач наголосив, що пенсія призначена йому довічно, однак з 01 вересня 2016 року пенсійний орган припинив її нарахування і виплату.

З листа ГУ ПФУ в Полтавській області від 28 червня 2024 року № 1600-0215-8/48087 позивачу стало відомо, що з 01 вересня 2016 року виплата пенсії призупинена на підставі рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 22 серпня 2016 року № 10 та розпорядження пенсійного органу від 05 вересня 2016 року.

Позивач зазначив, що з 01 вересня 2016 року по теперішній час відповідач не нараховує та не виплачує йому пенсію, однак рішення про припинення (призупинення) виплати пенсії ГУ ПФУ в Полтавській області не приймало, про що свідчить його лист від 21 жовтня 2024 року № 1600-0215-8/77729.

Вважаючи протиправними дії пенсійного органу, які полягали в припиненні нарахування та виплати пенсії, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Позивач вказував на те, що нарахування та виплата пенсії припинені за рішенням органу, який не наділений відповідними повноваженнями, та з підстав, що не передбачені ст. 49 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-VІ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058).

Просив задовольнити позов.

Відповідач позов не визнав; доводив, що у спірних правовідносинах пенсійний орган діяв в межах повноважень, в порядку та у спосіб, що визначені законодавством.

Зазначив, що позивач є внутрішньо переміщеною особою, а тому виплата пенсії має проводиться із застосуванням норм Закону України від 15 квітня 2014 року № 1207-VІІ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі Закон № 1207), Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VІІ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі Закон № 1706), постанови Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» (далі Постанова КМУ № 509), постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (далі Постанова КМУ № 637), постанови Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (далі Постанова КМУ № 365).

Наголосив, що призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам здійснюється на підставі рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, утвореної районними державними адміністраціями, виконавчими органами міських, районних у містах рад; територіальні органи Пенсійного фонду здійснюють призначення, відновлення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам на підставі відомостей, що містяться в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб.

Відповідач зазначив, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Полтавській області як внутрішньо переміщена особа.

Згідно з довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 29 грудня 2014 року № ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

29 грудня 2014 року позивач звернувся до територіального управління Пенсійного фонду за місцем свого фактичного проживання з заявами про взяття його на облік як внутрішньо переміщеної особи та про запит пенсійної справи з Управління Пенсійного фонду України в Будьонівському районі м. Донецька.

Згідно з розпорядженням від 06 січня 2015 року № 1257 ОСОБА_1 був взятий на облік з 01 серпня 2014 року за місцем фактичного проживання; виплата пенсії проводилась за спрощеним порядком за даними його електронної пенсійної справи.

З 01 вересня 2016 року виплата пенсії ОСОБА_1 припинена на підставі рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 22 серпня 2016 року № 10 у зв`язку з його відсутністю за тимчасовим місцем проживання.

Розпорядженням Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 07 вересня 2016 року припинено зазначену виплату.

З огляду на викладене відповідач доводив, що пенсійний орган припинив виплату пенсії ОСОБА_1 за фактом вже прийнятого комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам рішення.

З заявою про поновлення виплати пенсії позивач не звертався, а тому з 01 вересня 2016 року нарахування пенсії не проводилось і, відповідно, заборгованість з пенсії відсутня.

Просив відмовити в позові.

Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Докази відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

На виконання вимог ст. 90 КАС суд оцінив докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні; оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з того, що жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 77 КАС кожна особа повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

За правилами абз. 1 ч. 2 ст. 77 КАС в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Ухвалою від 20 грудня 2024 року суд витребував у відповідача докази перебування позивача на обліку в ГУ ПФУ в Полтавській області як отримувача пенсії як в період з 01 вересня 2016 року по грудень 2024 року включно; витяг з ІКІС ПФУ: Підсистема призначення та виплати пенсії з інформацією про нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії за період з 01 вересня 2016 року по грудень 2024 року включно; докази нарахування та фактичної виплати ОСОБА_1 пенсії за період з 01 вересня 2016 року по грудень 2024 року (списки осіб на перерахування коштів, платіжні доручення тощо), якщо такий факт мав місце; довідку про розмір нарахованої та фактично виплаченої ОСОБА_1 пенсії за період з 01 вересня 2016 року по грудень 2024 року включно; пенсійну справу (копії матеріалів електронної пенсійної справи) ОСОБА_1 з усіма наявними у ній документами; рішення про припинення (призупинення) виплати ОСОБА_1 пенсії з 01 вересня 2016 року з усіма документами, що слугували підставою для його прийняття, якщо таке приймалося, якщо ні письмово повідомити про це суд; рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 22 серпня 2016 року № 186705/14 або витяг з нього в частині, яка стосується позивача; розпорядження Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 07 вересня 2016 року про закриття справи та особового рахунку ОСОБА_1 у зв`язку з припиненням виплати пенсії згідно з рішенням, а також рішення про припинення виплати пенсії, про яке йдеться у цьому розпорядженні; докази повідомлення позивача про припинення виплати пенсії (направлення йому рішення про припинення виплати пенсії, розпорядження про закриття справи та особового рахунку); рішення про поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 та всі документи, що слугували підставою для його прийняття, якщо таке приймалося після 01 вересня 2016 року, якщо ні письмово повідомити про це суд.

В повному обсязі витребувані докази відповідач суду не надав, а тому справа розглянута по суті за наявними у ній матеріалами.

З`ясовуючи чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, а також чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що встановлено на підставі паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

З 13 травня 1968 року постійне місце проживання позивача зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить штамп про реєстрацію місця проживання, проставлений в паспорті.

Відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (ідентифікаційний код 13967927) зареєстроване як юридична особа, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесений відповідний запис.

ГУ ПФУ в Полтавській області є правонаступником Управління Пенсійного фонду України Київського району в м. Полтава Полтавської області та Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області.

ОСОБА_1 довічно призначена пенсія за віком.

Як отримувач пенсії він перебував на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Будьонівському районі м. Донецька за місцем свого проживання.

У зв`язку з тимчасовою окупацією його населеного пункту позивач був вимушений залишити місце свого постійного проживання, 07 липня 2014 року перемістився на підконтрольну органам влади України територію та набув статус внутрішньо переміщеної особи, що підтверджено довідкою від 29 грудня 2014 року № .

Фактичне місце проживання/перебування позивача після переміщення: АДРЕСА_2 .

29 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Управління Пенсійного фонду України Київського району в м. Полтава з заявою про запит його пенсійної справи з Управління Пенсійного фонду України в Будьонівському районі м. Донецька та про прийняття його на облік за фактичним місцем проживання.

29 грудня 2014 року Управління Пенсійного фонду України Київського району в м. Полтава звернулося до Управління Пенсійного фонду України в Будьонівському районі м. Донецька із запитом пенсійної справи ОСОБА_1 .

Позивач був прийнятий на облік як внутрішньо переміщена особа за місцем свого фактичного проживання, про що свідчить розпорядження від 06 січня 2015 року № 1257, і отримував пенсію в Управлінні Пенсійного фонду України Київського району в м. Полтава, а в подальшому в Полтавському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України за матеріалами його електронної пенсійної справи по 31 серпня 2016 року включно.

Спірні правовідносини виникли з приводу правомірності рішень (дій, бездіяльності) пенсійного органу щодо припинення нарахування та виплати пенсії з 01 вересня 2016 року.

Суд встановив, що 22 серпня 2016 року комісія з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам прийняла рішення № 10 «Про призначення (відновлення, припинення) соціальної виплати внутрішньо переміщеним особам».

Це рішення передбачало припинення пенсії внутрішньо переміщеній особі за фактичним місцем проживання ОСОБА_1 , який не проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

В якості підстави для прийняття цього рішення комісія покликалася на подання Управління соціального захисту населення Полтавської міської ради від серпня 2016 року № 10, акт обстеження та інші матеріали. (Які саме «інші матеріали» слугували підставою для прийняття згаданого рішення в ньому не вказано).

07 вересня 2016 року Полтавське об`єднане управління Пенсійного фонду України видало розпорядження (п/в 36014, о/р НОМЕР_3 , дата 05 вересня 2016 року) про закриття пенсійної справи та особового рахунку ОСОБА_1 у зв`язку з припиненням виплати пенсії згідно з рішенням.

В розпорядженні не конкретизовано, на підставі якого саме рішення припинена виплата пенсії позивачеві, та не вказані правові підстави для його видання.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що підставою для видання розпорядження від 07 вересня 2016 року слугувало рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам прийняла від 22 серпня 2016 року № 10.

Також відповідач повідомив, що з 01 вересня 2016 року пенсія позивачеві не нараховується і не виплачується, а тому заборгованість з пенсії відсутня.

У відповідь на адвокатський запит представника позивача адвоката Чумака Р.В. від 25 червня 2024 року листом від 28 червня 2024 року № 1600-0215-8/48087 ГУ ПФУ в Полтавській області повідомило таке.

ОСОБА_1 перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа в ГУ ПФУ в Полтавській області.

Пенсійний орган відзначив, що реалізація права на отримання пенсійних виплат внутрішньо переміщеними особами здійснюється відповідно до Закону № 1706 та Постанови КМУ № 637; призначення, відновлення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам здійснюються територіальними органами Пенсійного фонду України на підставі відомостей, що містяться в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб.

ГУ ПФУ в Полтавській області повідомило, що виплата пенсії ОСОБА_1 припинена з 01 вересня 2016 року на підставі рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 22 серпня 2016 року № 10 та розпорядження територіального органу Пенсійного фонду від 05 вересня 2016 року.

Станом на 26 червня 2024 року за відновленням виплати пенсії ОСОБА_1 не звертався, пенсія йому не нараховувалась і, відповідно, заборгованість з виплати пенсії відсутня.

ГУ ПФУ в Полтавській області зазначило, що для відновлення виплати пенсії ОСОБА_1 необхідно звернутися з заявою встановленого зразка та документом, що посвідчує його особу, до територіального органу Пенсійного фонду України.

У відповідь на адвокатський запит представника позивача від 16 жовтня 2024 року разом з листом від 21 жовтня 2024 року № 1600-0215-8/77729 ГУ ПФУ в Полтавській області надало йому рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 22 серпня 2016 року № 10 та розпорядження Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України від 07 вересня 2016 року (п/в 36014, о/р 186705, дата 05 вересня 2016 року).

Докази, які б свідчили, що до жовтня 2024 року пенсійні органи надавали (надсилали) позивачеві ці рішення і розпорядження, або у будь-який інший спосіб повідомляли позивачеві про їх прийняття, суду не надані.

З 01 вересня 2016 року з заявою про поновлення пенсії до територіальних органів Пенсійного фонду України ОСОБА_1 не звертався, що визнається сторонами.

Докази, які б свідчили, що на час розгляду справи, нарахування та виплата пенсії позивачеві поновлені, суду не надані.

Будь-які інші докази щодо предмета доказування учасники справи не надали.

Норми права, які застосував суд, мотиви їх застосування.

Висновки суду по суті позовних вимог.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом.

Згідно з ч. ч. 1-2 ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Ст. 64 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

П. п. 1, 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Закон України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій. Зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

На час виникнення спірних правовідносин, тобто станом на 01 вересня 2016 року, Закон № 1058 діяв в редакції від 12 травня 2016 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону № 1058 законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Ч. 3 ст. 4 Закону № 1058 установлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Ст. 5 Закону № 1058 визначає сферу дії цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону № 1058 цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

При цьому, згідно з ч. 2 ст. 5 Закону № 1058 порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням визначається виключно цим Законом.

Законодавче визначення умов і порядку здійснення загальнообов`язкового державного пенсійного страхування є одним з його принципів (ч. 1 ст. 7 Закону № 1058).

Право громадян України на отримання пенсійних виплат передбачено ст. 8 Закону № 1058.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 1058 в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Виплата пенсії регламентована ст. 47 Закону № 1058.

Абз. 1 ч. 1 ст. 47 Закону № 1058 установлено, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України незалежно від задекларованого або зареєстрованого місця проживання пенсіонера організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Припинення виплати пенсії регламентовано нормами ст. 49 Закону № 1058.

Згідно з ч. 1 ст. 49 Закону № 1058 виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; (положення п. 2 ч. 1 ст. 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009);

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Суд встановив, що ОСОБА_1 довічно призначена пенсія за віком відповідно до Закону № 1058, яку він отримував по 31 серпня 2016 року включно, з 01 вересня 2016 року нарахування та виплата пенсії припинені.

При цьому суд відзначає, що відповідач не довів належними та допустимими доказами факт того, що виплата пенсії позивачеві з 01 вересня 2016 року була припинена:

1. за рішенням територіального органу Пенсійного фонду або за рішенням суду;

та

2. з підстав, зазначених у ст. 49 Закону № 1058.

Ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Пічкур проти України», № 10441/06, §§ 51, 54, рішення від 07 листопада 2013 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. За наведених вище міркувань Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст. 14 Конвенції у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу.

У справі «Суханов та Ільченко проти України», №№ 68385/10, 71378/10, §§ 52, 30-31, 53, рішення від 26 червня 2014 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності.

Суд зазначив, що ст. 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: «перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою».

Щодо соціальних виплат, ст. 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам.

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом ст. 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар.

У справі «Щокін проти України», №№ 23759/03, 37943/06, § 50, рішення від 14 жовтня 2010 року, Європейський суд з прав людини вказав, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним.

Європейська соціальна хартія (переглянута), вчинена 03 травня 1996 року та ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)», визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист.

Сторони визнають метою своєї політики, яку вони запроваджуватимуть усіма відповідними засобами як національного, так i міжнародного характеру, досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися такі права та принципи, зокрема, як право кожної особи похилого віку на соціальний захист (Частина І, п. 23).

У передмові до Керівних принципів з питання переміщення осіб всередині країни Організації Об`єднаних Націй (документ ООН E/CN.4/1998/53/Add.2), яка визначає сферу охоплення та мету принципів, визначено, що для цілей цих Принципів внутрішньо переміщеними особами вважаються особи або групи осіб, яких змусили покинути свої будинки або звичні місця проживання, зокрема в результаті або щоб уникнути негативних наслідків збройного конфлікту, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини, надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру, і які не перетинали міжнародно визнаних державних кордонів.

Згідно зі ст. 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі Закон № 1706) внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Облік внутрішньо переміщених осіб регламентований ст. 4 Закону № 1706.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону № 1706 факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Ст. 7 Закону № 1706 установлено, що Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Позивач є внутрішньо переміщеною особою, перебуває на обліку у відповідача як отримувач пенсії, виплату якої безпідставно припинено з 01 вересня 2016 року.

Отже, суть спору полягає у протиправних, на думку позивача, діях (бездіяльності) відповідача щодо припинення нарахування і виплати пенсії.

Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, суд вважає, що для вирішення спору необхідно з`ясувати належність виконання відповідачем повноважень щодо здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеній особі та відповідність його рішень (дій, бездіяльності) ч. 2 ст. 19 Конституції України та критеріям, наведеним у ч. 2 ст. 2 КАС.

З приводу статусу внутрішньо переміщеної особи суд зазначає наступне.

Статус внутрішньо переміщеної особи не визначений у жодному міжнародному договорі, за яким Україна мала б зобов`язання. Поняття внутрішньо переміщеної особи міститься в рекомендаційному акті Організації Об`єднаних Націй «Керівні принципи з питання переміщення осіб всередині країни» (документ ООН E/CN.4/1998/53/Add.2 (1998)).

Визначення поняття внутрішньо переміщеної особи за національним правом міститься у ст. 1 Закону № 1706, який набрав чинності 22 листопада 2014 року.

Це визначення має описовий характер та охоплює три види конституційно-правового статусу людини (громадянин України, іноземець та особа без громадянства). З огляду на визначення, внутрішньо переміщена особа це особа, яка: перебуває на території України на законних підставах; має право на постійне проживання в Україні; була змушена залишити або покинути своє місце проживання в результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Отже, спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи, та не є окремим конституційно-правовим статусом особи.

Проте реєстрація особи як внутрішньо переміщеної надає можливість державним органам врахувати її особливі потреби. Серед таких особливих потреб доступ до належного житла та правової допомоги, доступ до спеціальних державних програм, зокрема адресних програм для внутрішньо переміщених осіб, тощо. Очевидно, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або «інші права», як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації.

Суд зауважує, що Закон № 1706 спрямований на встановлення додаткових гарантій дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб, а не на звуження їх прав, закріплених в інших законодавчих актах України, зокрема в Законі № 1058.

Стосовно механізму виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам суд відзначає таке.

П. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», (у редакції, чинній на час припинення виплати пенсії позивачу) встановлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком № 509.

Виплата (продовження виплати) пенсій, що призначені зазначеним особам, здійснюється в установах публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України».

Отже, умовами призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам є: знаходження внутрішньо переміщених осіб на обліку місця перебування, що підтверджується довідкою; наявність рахунку в установі ПАТ «Державний ощадний банк».

З приводу права на пенсійне забезпечення в Україні суд зазначає наступне.

Право на соціальний захист, що включає право на забезпечення у старості, гарантоване громадянам України ч. 1 ст. 46 Конституції України.

Європейська соціальна хартія (переглянута) визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист. За цим Україна має міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами «досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися» права та принципи, що закріплені у Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Ч. 1 ст. 49 Закону № 1058 визначений перелік підстав припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду.

Цей перелік є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом (п. 5 ч. 1 ст. 49 Закону № 1058).

Суд встановив, що нарахування і виплата пенсії ОСОБА_1 припинені з 01 вересня 2016 року у зв`язку з не підтвердженням фактичного місця проживання (у зв`язку з відсутністю за фактичним місцем проживання).

Водночас Закон № 1058 не передбачає такої підстави для припинення виплати пенсії.

Конституційний Суд України у Рішенні № 25-рп/2009 зауважив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У справі «Пічкур проти України», № 10441/06, § 54, рішення від 07 листопада 2013 року, Європейський суд з прав людини вказав, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю у поводженні, яка порушувала ст. 14 Конвенції у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу.

Таким чином, у рішеннях Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може бути пов`язане з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Як було вказано судом вище, відповідач не довів наявність підстав для припинення пенсійних виплат, що визначені ч. 1 ст. 49 Закону № 1058.

До того ж, як свідчить аналіз положень Закону № 1058, припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом (або судом) відповідного рішення з підстав, визначених ст. 49 цього Закону.

Ні ст. 49 Закону № 1058, ні будь-які інші норми закону не наділяють комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам повноваженнями приймати рішення про припинення виплати пенсії.

При цьому згідно з п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Особливу увагу варто звернути на те, що у преамбулі до Закону № 1058 зазначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Суд зазначає, що не підтвердження фактичного місця проживання (відсутність за фактичним місцем проживання) внутрішньо переміщеної особи не є передбаченою законом підставою для припинення виплати пенсії, а постанови Кабінету Міністрів України, на які покликається відповідач, є підзаконними нормативно-правовими актами, які обмежують встановлене законодавством право на отримання пенсії позивачем.

У цьому випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи потребує від пенсіонера на відміну від інших громадян України здійснення додаткових дій, не передбачених законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без законних на те підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі «Суханов та Ільченко проти України», №№ 68385/10, 71378/10, § 25, рішення від 26 червня 2014 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності.

Тому, припиняючи нарахування та виплату позивачеві пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, пенсійний орган порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об`єктом захисту за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у справі «Щокін проти України», №№ 23759/03, 37943/06, § 33, рішення від 14 жовтня 2010 року, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним.

Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

З огляду на викладене суд вважає, що припинення виплати пенсії позивачу було здійснено не у спосіб, передбачений Законом № 1058, та за відсутності підстав, визначених цим Законом, а тому з точки зору положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

При цьому суд зазначає, що постанови Кабінету Міністрів України є підзаконними нормативно-правовими актами, а тому не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами, що мають вищу юридичну силу.

Так, відповідно до ст. 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Ч. ч. 1-2 ст. 49 Закону України від 27 лютого 2014 року № 794-VII «Про Кабінет Міністрів України» визначено, що Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові до виконання акти постанови і розпорядження.

Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видають у формі постанов Кабінету Міністрів України.

Ст. 75 Конституції України установлено, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент Верховна Рада України.

Прийняття законів належить до повноважень Верховної Ради України (п. 3 ч. 1 ст. 85 Конституції України).

В абз. 2 п. 1 резолютивної частини рішення від 17 жовтня 2002 року № 17-рп/2002 Конституційний Суд України зазначив, що визначення Верховної Ради України єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що право приймати закони та вносити до них зміни належить виключно Верховній Раді України і не може передаватися іншим органам чи посадовим особам; закони приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй; постанови Кабінету Міністрів України за своєю юридичною силою є підзаконними нормативно-правовими актами, приймаються на основі та на виконання Конституції та законів України.

Ні Конституція України, ні Закон № 1058, не передбачають можливості припинення виплати пенсії з підстав, що визначені постановами Кабінету Міністрів України.

Суд встановив, що припинення нарахування та виплати пенсії позивачеві з 01 вересня 2016 року є наслідком прийняття комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплати внутрішньо переміщеним особам від 22 серпня 2016 року № 10 «Про призначення (відновлення, припинення) соціальної виплати внутрішньо переміщеним особам».

Цим рішенням припинено виплату пенсії ОСОБА_1 на тій підставі, що він не проживає за адресою його фактичного проживання/перебування як внутрішньо переміщеної особи.

07 вересня 2016 року Полтавське об`єднане управління Пенсійного фонду України видало розпорядження (п/в 36014, о/р 186705, дата 05 вересня 2016 року) про закриття пенсійної справи та особового рахунку ОСОБА_1 у зв`язку з припиненням виплати пенсії згідно з рішенням.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що таким «рішенням про припинення виплати пенсії» було рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплати внутрішньо переміщеним особам від 22 серпня 2016 року № 10.

При цьому ні рішення територіального органу Пенсійного фонду України, ні рішення суду про припинення виплати пенсії ОСОБА_1 відповідач суду не надав.

З огляду на встановлені фактичні обставини та правове регулювання спірних правовідносин з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених в рішенні від 04 вересня 2018 року у зразковій справі № 805/402/18-а, суд дійшов висновку, що дії Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області, правонаступником якого є ГУ ПФУ в Полтавській області, які полягали у припиненні нарахування та виплати ОСОБА_1 пенсії за віком з 01 вересня 2016 року підлягають визнанню протиправними.

Крім того, діючи на підставі ч. 2 ст. 9 КАС, з метою забезпечення повного та ефективного захисту порушеного права позивача суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправним і скасувати розпорядження Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 07 вересня 2016 року (п/в 36014, о/р 186705, дата 05 вересня 2016 року) про закриття пенсійної справи та особового рахунку ОСОБА_1 у зв`язку з припиненням виплати пенсії згідно з рішенням.

Такі висновки суду ґрунтуються на тому, що вказане розпорядження призвело до закриття пенсійної справи та особового рахунку позивача, однак воно не відповідає критеріям, наведеним у ч. 2 ст. 2 КАС, зокрема через те, що видане за відсутності підстав для припинення виплати пенсії, визначених ч. 1 ст. 49 Закону № 1058.

З мотивів, наведених вище, суд відхиляє заперечення відповідача, які ґрунтуються на підзаконних нормативно-правових актах, що регламентують здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Поновлення виплати пенсії регламентовано нормами ст. 49 Закону № 1058.

За приписами ч. 2 ст. 49 Закону № 1058 поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 35 та ст. 46 цього Закону.

Ст. 46 Закону № 1058 регламентує виплату пенсії за минулий час.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Закону № 1058 нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

За правилами ч. 2 ст. 46 Закону № 1058 нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

З приводу твердження відповідача про необхідність особистого звернення позивача до територіального органу Пенсійного фонду України з заявою про поновлення виплати пенсії з документами, що посвідчують її особу, суд зазначає наступне.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846, (далі Порядок № 22-1).

Відповідно до абз. 1 п. 1.1 розділу І Порядку № 22-1 заява про […], поновлення пенсії, […] (Заява про призначення/перерахунок пенсії додаток 1); […] подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі орган, що призначає пенсію).

Згідно з абз. 1 п. 2.8 розділу ІІ Порядку № 22-1 поновлення виплати пенсії, […] здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Відповідно до абз. 1 п. 2.9 розділу ІІ Порядку № 22-1 під час подання заяв, передбачених п. 1.1 розділу І, […] цього Порядку, особою пред`являється паспорт громадянина України або тимчасове посвідчення громадянина України […]. […].

Дійсно ОСОБА_1 не звертався територіальних органів Пенсійного фонду України з заявою про поновлення виплати пенсії, однак ця обставина не може слугувати підставою для позбавлення його права на отримання пенсії, яка йому призначена довічно. Тим більш в умовах, коли нарахування та виплата пенсії протиправно припинені пенсійним органом.

Беручи до уваги, що нарахування та виплата пенсії позивачеві припинені з 01 вересня 2016 року, а докази поновлення пенсійних виплат не надані, керуючись ч. 2 ст. 9 КАС, суд з метою ефективного захисту прав позивача вважає за необхідне також застосувати такі способи захисту як зобов`язання ГУ ПФУ в Полтавській області поновити нарахування і виплату ОСОБА_1 пенсії за віком, а також нарахувати та виплатити йому заборгованість з пенсії за віком за період з 01 вересня 2016 року до місяця поновлення пенсійних виплат.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Суд надав оцінку основним доводам і запереченням сторін. Решта доводів і заперечень сторін не спростовують висновків суду по суті позовних вимог.

Щодо порядку виконання рішення суд вважає за необхідне зауважити таке.

Відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 246 КАС у разі необхідності у резолютивній частині рішення також вказується про порядок виконання рішення.

П. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 14 березня 2016 року № 167 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» внесені зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», зокрема, п. 1 викладений в такій редакції:

«1. Установити, що: призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509 (Офіційний вісник України, 2014 р., № 81. ст. 2296; 2015 р., № 70, ст. 2312).

Виплата (продовження виплати) пенсій, що призначені зазначеним особам, здійснюється включно через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України». Такі виплати можуть здійснюватися за бажанням особи з доставкою додому, з компенсацією витрат за надання таких послуг, передбачених укладеним відповідно до пункту 3 цієї постанови тристороннім договором.

Починаючи з 1 липни 2016 р. виплата пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, довічних державних стипендій за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, що призначені внутрішньо переміщеним особам, здійснюється через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України».

Постанова Кабінету Міністрів України від 14 березня 2016 року № 167 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» була оскаржена в судовому порядку в частині визнання дискримінаційними та такими, що не відповідають правовим актам вищої юридичної сили з моменту прийняття, положень п. 3 вказаної постанови.

25 вересня 2018 року, за наслідками касаційного перегляду постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 травня 2017 року та ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2017 року у справі № 826/11272/16, Верховний Суд прийняв постанову, в якій навів висновок про те, що Кабінет Міністрів України, приймаючи оспорювані зміни до Постанови № 637, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, оскільки будь-яких обмежень прав громадян, зокрема, внутрішньо переміщених осіб, пов`язаних із соціальними виплатами, не встановлено, також не вбачається і невідповідності вказаної постанови вимогам Конституції України.

Верховний Суд зазначив, що обмеження права вибору банківської установи, що здійснює пенсійне обслуговування громадян, не можуть свідчити про незаконність оспорюваних змін до постанови Уряду, оскільки вона спрямована саме на збереження коштів соціально незахищених осіб, які перебувають на обліку як особи, що переміщуються з тимчасово окупованої території України, району проведення антитерористичної операції чи населеного пункту, розташованого на лінії зіткнення, забезпечення виплати пенсій та соціальних допомог, недопущення застосування шахрайських схем і протиправних дій під час здійснення таких виплат, запобігання фінансуванню тероризму.

Оскільки внутрішньо переміщені особи, зокрема, потребують спеціального захисту з боку держави, надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом, встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян, тому оспорюванні позивачем зміни до Постанови № 637 не можуть вважатися дискримінаційними в розумінні положень Закону № 5207.

В постанові від 21 серпня 2018 року у справі № 219/3611/17 Верховний Суд зазначив, що без відкриття позивачем рахунку в установі публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» у відповідача відсутні правові підстави для виплати пенсії з 01 липня 2016 року і заборгованість з виплати пенсії, яка повинна нараховуватися відповідачем щомісячно з 01 липня 2016 року може бути виплаченою за умови відкриття позивачем рахунку в ПАТ «Державний ощадний банк України».

За встановлених фактичних обставин та виходячи з положень п. 1 ч. 6 ст. 246 КАС, суд вважає за доцільне визначити порядок виконання цього рішення, вказавши, що поновлення виплати пенсії та виплата заборгованості має бути здійснена відповідачем на рахунок позивача в акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України».

До того ж в заяві від 29 грудня 2014 року про запит пенсійної справи ОСОБА_1 вказав, що просить продовжити виплачувати його пенсію через «Ощадбанк».

Приписами п. 1 ч. 1 ст. 371 КАС передбачено, що негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів у межах суми стягнення за один місяць.

Оскільки, присуджені позивачу виплати є пенсією, рішення суду підлягає негайному виконанню у межах суми стягнення за один місяць.

Щодо строку звернення до суду.

За загальним правилом, встановленим КАС, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 2 ст. 122 КАС).

Згідно з ч. 1 ст. 122 КАС адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Зміст наведеної норми свідчить, що КАС є загальним законом, яким врегульовані строки звернення до адміністративного суду за захистом прав. Водночас відносини щодо строків звернення до адміністративного суду регулюються не тільки нормами КАС України, а й іншими законами України.

Спеціальним законом, яким врегульовано правовідносини щодо пенсійного забезпечення громадян, строки та порядок перерахунку пенсій є Закон № 1058.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону № 1058 нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Оскільки ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про виплату пенсії, право на яку пенсійним органом не заперечується, однак було піддано формальним обмеженням, з підстав та у спосіб, які суперечать вимогам Конституції та законів України, згідно з ч. 2 ст. 46 Закону № 1058 суми пенсії виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Як наслідок, позивач не потребує поновлення строку звернення до суду з цим позовом, а доводи відповідача щодо пропуску цього строку є безпідставними.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч. 3 ст. 139 КАС при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Позивачем документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 968,96 грн (квитанція від 04 грудня 2024 року).

Докази здійснення інших судових витрат позивачем не надані.

Визначаючи кількість вимог немайнового характеру, заявлених позивачем, суд враховує, що вимога про визнання протиправними акта, дії чи бездіяльності як передумова для застосування інших способів захисту порушеного права (скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, зобов`язання прийняти рішення, вчинити дії чи утриматися від їх вчинення тощо) як наслідків протиправності акта, дій чи бездіяльності є однією вимогою.

Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, а тому на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягають присудженню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 968,96 грн.

Керуючись ст. ст. 2, 12, 241, 242, 243, 244, 245, 246, 250, 251, 255, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , фактичне місце проживання/перебування як внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_4 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (ідентифікаційний код 13967927, місцезнаходження: 36011, Полтавська обл., м. Полтава, вул. Гоголя, буд. 34) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

2. Визнати протиправними дії Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, які полягали в припиненні нарахування та виплати ОСОБА_1 пенсії за віком з 01 вересня 2016 року.

3. Визнати протиправним та скасувати розпорядження Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 07 вересня 2016 року (п/в 36014, о/р 186705, дата 05 вересня 2016 року) про закриття пенсійної справи та особового рахунку ОСОБА_1 у зв`язку з припиненням виплати пенсії згідно з рішенням.

4. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області поновити нарахування та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 на його рахунок, відкритий в акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України».

5. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заборгованість з пенсії за віком за період з 01 вересня 2016 року по місяць поновлення пенсійної виплати на його рахунок, відкритий в акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України».

6. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 копійок.

7. Рішення суду в частині присудження виплати пенсії підлягає негайному виконанню в межах суми стягнення за один місяць.

8. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

9. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

10. Повне судове рішення складено 08 січня 2025 року.

Суддя Т.О. Кравченко