Справа № 520/29454/24
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2025-01-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2025 р.Справа № 520/29454/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Бегунца А.О. , Мельнікової Л.В. ,

за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.11.2024 (головуючий суддя І інстанції: Пасечнік О.В.) по справі № 520/29454/24

за позовом Військової частини НОМЕР_1

до Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції

про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Військова частина НОМЕР_1 (далі позивач) звернулась до суду з позовом, в якому просила:

- визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Засько Т.А. від 08.10.2024 по виконавчому провадженню №71856567 про стягнення з військової частини НОМЕР_1 виконавчого збору у розмірі 26 800,00 грн.

В обґрунтування позову зазначила, що спірна постанова прийнята поза межами строків, встановлених ч. 4 ст. 27 Законом України «Про виконавче провадження».

Крім того, зауважила, що виконавче провадження, відкрите 19.06.2023, тобто в період дії воєнного стану, підлягало зупиненню на підставі абз. 22 п. 10-2 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження». Водночас, відповідач всупереч нормам чинного законодавства України вказаних дій не вчинив та у жовтні 2024 р. склав постанову про стягнення виконавчого збору.

Просила врахувати, що Військова частина НОМЕР_1 є бюджетною установою, яка фінансується з державного бюджету України, тоді як прийняття оскаржуваної постанови потягне за собою безпідставні витрати позивача, які не передбачені кошторисом на поточний рік.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.11.2024 позов задоволено.

Київський відділ державної виконавчої служби у м. Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - відповідач), не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправомірного висновку, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не застосував при вирішенні справи ч. 5 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» та не звернув уваги, що порушення строку прийняття спірної постанови не є достатньою підставою для її скасування. В свою чергу, порушення передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» процедури винесення постанови про стягнення виконавчого збору судом першої інстанції не встановлені.

Також, звертає увагу, що в межах виконавчого провадження №71856567 ним прийнято лише одну постанову про стягнення виконавчого збору, яка є предметом судового розгляду. Натомість висновки суду першої інстанції про прийняття відповідачем повторної постанови про стягнення з боржника виконавчого збору не підтверджуються матеріалами справи.

Зауважує, що посилання у постанові про відкриття виконавчого провадження про необхідність стягнення з боржника виконавчого збору вказані відповідачем на виконання п. 8 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5.

Враховуючи, що вимогами законодавства передбачено обов`язок виконавця зазначити про стягнення виконавчого збору в постанові про відкриття виконавчого провадження та окремо винести постанову про стягнення виконавчого збору, безпосередньо на підставі якої таке стягнення здійснюється, вказані дії не можуть вважатися подвійним чи повторним стягненням виконавчого збору.

Просить врахувати, що у постанові про відкриття виконавчого провадження допущено описку у розмірі виконавчого збору, тоді як у спірній постанові останній визначений відповідно до вимог законодавства.

Крім того, вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що прийняття рішення про стягнення виконавчого збору є виконавчою дією в розумінні Закону України «Про виконавче провадження», а тому не може здійснюватись у період дії воєнного стану у виконавчих провадженнях з виконання рішень, боржниками за якими є, серед іншого, військові частини на підставі п. 10-2 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про виконавче провадження».

Зазначає, що рішення про стягнення виконавчого збору приймається незалежно від характеру рішення, яке підлягає примусовому виконанню, фактично не спрямоване на примусове виконання виконавчого документу, а отже не є не є заходом примусового виконання рішень у розумінні ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження».

Перелік випадків, у яких постанови про стягнення виконавчого збору не приймаються визначений ч. 5 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» є виключним та не передбачає особливостей в залежності від особи боржника.

Отже, на думку апелянта, п. 10-2 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про виконавче провадження» не впливає на обов`язок державного виконавця винести постанову про стягнення виконавчого збору у випадку відкриття виконавчого провадження щодо боржника - військової частини.

Посилається на постанову Верховного Суду від 22.10.2021 у справі № 520/17933/2020.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Учасники справи про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, позивач просив розгляд справи здійснювати за відсутності його представника.

Відповідно до ч. 4 ст. 229, ч. 1 ст. 308 КАС України справа розглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, апеляційну скаргу, відзиву на неї, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що на примусовому виконанні в державного виконавця перебував виконавчий лист № 520/7254/22, виданий 04.05.2023 Харківським окружним адміністративним судом про зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 підготувати і надати до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області нову довідку про розмір грошового забезпечення стосовно ОСОБА_1 станом на 29.01.2020 та 01.01.2021, 01.01.2022, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020 та 01.01.2021, 01.01.2022 на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України №704 від 30.08.2017, для проведення перерахунку основного розміру його пенсії з 01.02.2020 та 01.02.2021, 01.02.2022.

19.06.2023 державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ляховою Т.Б. відкрито виконавче провадження № 71856567 з примусового виконання виконавчого листа (а.с. 34).

08.10.2024 державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Засько Т.А. прийнято постанови:

- про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження в розмірі 300, 00 грн;

- про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 виконавчого збору в розмірі 26 800,00 грн (а.с. 35- 36).

Не погодившись із постановою про стягнення виконавчого збору, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірна постанова прийнята відповідачем з порушенням строку, встановленого ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» та всупереч п. 10-2 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», згідно якого виконавче провадження мало бути зупинено.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції визнав постанову такою, що прийнята відповідачем не в межах повноважень та не у спосіб, встановлений чинним законодавством.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон № 1404-VIII, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст. 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частина 1 ст. 5 зазначеного Закону передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

За правилами ч. 1 ст. 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до приписів частин 1, 2, 4 ст. 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Відповідно до Закону № 1404-VIII Міністерством юстиції України 02 квітня 2012 року прийнято наказ № 512/5, яким затверджено Інструкцію з організації примусового виконання рішень (далі - Інструкція № 512/5).

Пунктом 8 розділу ІІІ Інструкції № 512/5 визначено, що стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону № 1404-VIII.

Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.

Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.

Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження.

Судом встановлено, що 19.06.2023 державним виконавцем відкрито виконавче провадження № 71856567 з примусового виконання виконавчого листа № 520/7254/22, виданого 04.05.2023 Харківським окружним адміністративним судом про зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 підготувати і надати до ГУ ПФУ в Харківській області оновлені довідки ОСОБА_1 для проведення перерахунку основного розміру його пенсії.

19.06.2023 державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ляховою Т.Б. відкрито виконавче провадження № 71856567 з примусового виконання виконавчого листа. В постанові також зазначено про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 13 400,00 грн. (а.с. 34).

08.10.2024 державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Засько Т.А. прийнято постанову, якою стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 виконавчий збір у розмірі 26 800,00 грн.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вважав, що постанова про стягнення виконавчого збору є протиправною, оскільки прийнята з порушенням строку, визначеного Законом України «Про виконавче провадження», не одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження та всупереч забороні державному виконавцю вживати виконавчі дії у період дії воєнного стану в Україні, передбаченій абз. 22 п. 10-2 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, наявне подвійне стягнення з боржника виконавчого збору.

Колегія суддів зазначає, що дійсно постанова про стягнення виконавчого збору прийнята 08.10.2024, проте як постанова про відкриття виконавчого провадження прийнята 19.06.2023, що свідчить про несвоєчасність її прийняття .

Разом з тим, суд першої інстанції залишив поза увагою, абз. 3 ч. 5 ст. 13 Закону «Про виконавче провадження» яким встановлено, що порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, передбаченої цим Законом.

Таким чином, лише порушення строку прийняття спірної постанови не є достатньою підставою для її скасування.

Жодних доказів порушення державним виконавцем процедури, передбаченої цим Законом, під час прийняття спірної постанови судом першої інстанції не встановлено та таких зауважень не висловлено позивачем.

Посилання суду першої інстанції на абз. 22 п. 10-2 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» колегія суддів вважає такими, що не впливають на можливість державного виконавця приймати постанови під час виконавчого провадження з огляду на наступне.

Згідно абз. 22 п. 10-2 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII зупиняється у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, вчинення виконавчих дій у виконавчих провадженнях з виконання рішень (крім рішень за позовами фізичних осіб про стягнення заробітної плати, грошового забезпечення військовослужбовців, його перерахунку, щодо забезпечення військовослужбовців житлом), боржниками за якими є підприємства оборонно-промислового комплексу, визначені в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, органи військового управління, з`єднання, військові частини, вищі військові навчальні заклади, військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти, установи та організації, які входять до складу Збройних Сил України, рішень про стягнення з фізичної особи заборгованості за житлово-комунальні послуги на території територіальних громад, що належать до територій, на яких ведуться активні бойові дії, або тимчасово окупованих територій відповідно до переліку, затвердженого центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику з питань тимчасово окупованої Російською Федерацією території України, або якщо стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги здійснюється щодо нерухомого майна, яке є місцем постійного проживання такої фізичної особи і було знищено або пошкоджено внаслідок воєнних (бойових) дій.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, вищевказаною нормою передбачено саме зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчих провадженнях.

Проте суд першої інстанції не врахував, що прийняття державним виконавцем рішення про стягнення виконавчого збору не є виконавчою дією.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону № 1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Отже закон диференціює виконавчі дії та рішення виконавця.

Прийняття рішення про стягнення виконавчого збору здійснюється виконавцем в межах конкретно визначеного виконавчого провадження та оформлюється відповідною постановою, фактично воно не спрямоване на примусове виконання рішення, у зв`язку з виконанням якого такий виконавчий збір стягується та приймається незалежно від характеру рішення, яке підлягає примусовому виконанню.

Враховуючи наведене, прийняття постанови про стягнення виконавчого збору не є заходом примусового виконання рішень у розумінні ст. 10 Закону № 1404-VIII.

Висновки суду першої інстанції про неможливість стягнення виконавчого збору з огляду на обов`язок відповідача зупинити вчинення виконавчих дій не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Так, ч. 5 ст. 27 Закону № 1404-VIII визначено вичерпний перелік обставин за наявності яких виконавчий збір не стягується, зокрема:

1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до ч. 9 ст. 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Ні судом першої, ні судом апеляційної інстанції не встановлено наявність обставин, які є підставою для звільнення боржника від сплати виконавчого збору на підставі частин 5, 9 ст. 27 Закону №1404-VІІІ.

В свою чергу стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Останнє розпочинається з прийняттям постанови про відкриття виконавчого провадження, разом з якою державний виконавець зобов`язаний винести постанову про стягнення виконавчого збору.

Стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку проводить державний виконавець у межах виконавчого провадження, незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми виконавчого збору у випадку примусового виконання.

Саме такі правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 31.05.2021 у справі № 160/7321/19, від 02.06.2021 у справі №160/4481/20, від 22.10.2021 у справі № 520/17933/2020.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що норми абз. 22 п. 10-2 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII не впливають на обов`язок державного виконавця винести постанову про стягнення виконавчого збору у випадку відкриття виконавчого провадження.

Щодо висновків суду першої інстанції про повторне прийняття державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору колегія суддів зазначає наступне.

Так, у п. 3 постанови про відкриття виконавчого провадження зазначено про стягнення з боржника виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця у розмірі 13 400,00 грн.

В свою чергу, постановою про стягнення виконавчого збору державним виконавцем стягнуто з боржника виконавчий збір в сумі 26 800,00 грн.

Суд першої інстанції помилково вважав прийняття відповідачем спірної постанови як повторної з огляду на наявність відомостей про стягнення виконавчого збору у постанові про відкриття виконавчого провадження, оскільки не врахував вимоги п. 8 Інструкції 512/5.

Як зазначено вище, п. 8 Інструкції 512/5 передбачено зазначення державним виконавцем у постанові про відкриття виконавчого провадження відомостей про стягнення з боржника виконавчого збору та прийняття окремої постанови про стягнення виконавчого збору, на підставі якої такий збір буде стягнуто, що не свідчить про подвійне чи повторне стягнення виконавчого збору.

При цьому, як зауважив апелянт, в постанові про відкриття виконавчого провадження №71856567 державним виконавцем помилково визначено розмір виконавчого збору, як для боржника фізичної особи - 13400,00 грн, тоді як в постанові про стягнення виконавчого збору, яка є предметом судового розгляду в цій справі з боржника - військової частини стягнуто виконавчий збір у розмірі 26 800,00 грн, що відповідає чотирьом розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої статтею 8 Закону України "Про державний бюджет України на 2023 рік", тобто у відповідності до вимог ч. 3 ст. 27 Закону №1404-VІІІ.

З урахуванням наведеного, висновки суду першої інстанції щодо прийняття відповідачем повторної постанови про стягнення виконавчого збору не відповідають матеріалам справи.

Посилання суду першої інстанції на залучення Військової частини НОМЕР_1 до виконання бойових завдань щодо відсічі збройної агресії РФ не є такими, що звільняють боржника від сплати виконавчого збору.

Частиною 2 ст. 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Колегія суддів зазначає, що у спірних правовідносинах відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому постанова від 08.10.2024 про стягнення виконавчого збору є правомірною та не підлягає скасуванню.

Натомість, суд першої інстанції неповно дослідив матеріали справи, невірно застосував норми матеріального права, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

За приписами п. 2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи, вищенаведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги спростовують позицію суду, викладену в оскаржуваному судовому рішенні, підтверджують допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 287, 308, 310, 315, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.11.2024 по справі № 520/29454/24 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову Військової частини НОМЕР_1 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді А.О. Бегунц Л.В. Мельнікова