Справа № 640/9712/20
Суддя: Уханенко С.А.
Дата ухвалення: 2025-01-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

06 січня 2025 року

м. Київ

справа № 640/9712/20

адміністративне провадження № К/990/48354/24

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Уханенка С.А. перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 липня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Рівненської обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора, Рівненської обласної прокуратури, в якому уточнивши позовні вимоги, просить суд: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати йому середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 30 квітня 2015 року до 28 січня 2020 року; стягнути з Офісу Генерального прокурора, Рівненської обласної прокуратури на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з дня звільнення позивача з 28 квітня 2015 року по 31 березня 2020 року включно у сумі 2 270 936,23 грн; стягнути з відповідачів 269 553,00 грн у відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що у справі №826/12523/15 було вирішено спір щодо правомірності його звільнення з органів прокуратури та поновлено на займаній посаді за рішенням суду першої інстанції від 28 квітня 2016 року, проте рішення було виконане лише 29 січня 2020 року.

Справа неодноразово вирішувалася судами.

Постановою Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду від 31 травня 2023 року скасовано рішення судів попередніх інстанції, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, з тих підстав, що судами попередніх інстанцій не досліджено питання та обставини застосування пункту 10 Порядку №100 при розрахунку середнього заробітку (за час вимушеного прогулу) коефіцієнту підвищення, виходячи із посадового окладу позивача. Отже, під час нового розгляду суду першої інстанції необхідно було правильно визначити нормативно-правові акти, які регулювали розмір посадових окладів прокурорів у періоді з 30 квітня 2015 року по 28 січня 2020 року на підставі яких здійснити розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача із застосуванням пункту 10 Порядку №100.

За результатами нового розгляду справи, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 08 липня 2024 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2024 року, позов задоволено частково. Стягнуто з Рівненської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 263 183,11 грн. В іншій частині позову відмовлено.

11 листопада 2024 року ОСОБА_1 надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 липня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2024 року.

Ухвалою Верховного Суду від 06 грудня 2024 року касаційну скаргу повернуто особі, яка її подала.

12 грудня 2024 року засобами поштового зв`язку позивач повторно надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на судові рішення у цій справі.

Предметом спору у цій справі є стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Оскаржуючи рішення судів попередніх інстанцій, скаржник посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає, що суди в оскаржуваних рішеннях в обґрунтування того, що період затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі не є вимушеним прогулом і що позивач не заявляв позовних вимог про виплату середнього заробітку за цей період, застосували статтю 236 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 18 серпня 2022 року у справі №560/7496/20, від 05 січня 2024 року у справі 204/8655/21, від 31 травня 2023 року у справі №640/9712/20, від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц, який, як зазначає скаржник, полягає в тому, що до вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України).

Також скаржник зазначає, що суди в оскаржуваних рішеннях застосували пункт 10 Розділу III Закону №76-VIII без урахування правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 31 січня 2023 року у справі №640/8728/21, від 16 липня 2021 року у справі № 200/9113/20-а, від 16 листопада 2021 року у справі №360/1406/20).

Перевіривши викладені доводи, Верховний Суд звертає увагу скаржника, що ухвалою Верховного Суду від 06 грудня 2024 року, якою касаційну скаргу повернуто на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України, була вже надана оцінка Судом щодо, зокрема, викладеної заявником підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Проте, подаючи повторно касаційну скаргу з тієї же підстави та, відповідно до відомостей з комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду», з посиланням на ті самі справи, які були проаналізовані Верховним Судом в ухвалі від 06 грудня 2024 року, виснується, що останній проігнорував причини відхилення Верховним Судом пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, що свідчить про формальний підхід до оформлення вже цієї касаційної скарги в частині викладення підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Варто зазначити, що окрім повторно зазначених справ, скаржник зазначає про висновки Верховного Суду, які були викладені у постановах від 31 травня 2023 року у справі №640/9712/20 та від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц.

Верховний Суд відхиляє посилання скаржника на висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц, оскільки предметом спору цій справі було правомірність надання у власність земельної ділянки, тому висновки стосовно застосування статті 236 КЗпП України не викладались.

Також Верховний Суд відхиляє посилання скаржника на висновки Верховного Суду, які викладені у постанові №640/9712/20 від 31 травня 2023 року, оскільки у справі №640/9712/20, що є предметом цього касаційного провадження, не викладались висновки щодо застосування статті 236 КЗпП України.

Отже, Верховний Суд відхиляє посилання скаржника на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Разом з цим скаржник посилається на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме щодо застосування пунктів 2, 3 Порядку №100 для встановлення розрахункового періоду та обчислення середньоденного заробітку у період дії (з 01 січня 2015 року по 31 березня 2015 року) пункту 10 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України № 76- VIII від 28 грудня 2014 року для нарахування середнього заробітку за період вимушеного прогулу, що мав місце після скасування з 01 квітня 2015 року цього закону Законом України від 02 березня 2015 року №213-УІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення». Скаржник вказує про труднощі тлумачення та застосування правових норм, зазначених у пунктах 2, 3 Порядку № 100, пункті 10 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України № 76- VIII від 28 грудня 2014 року та статтях 2, 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні».

Суд зазначає, що за приписами частини четвертої статті 328 КАС України оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 цієї норми КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а й визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду та який вплив такий висновок буде мати для вирішення спору по суті.

Верховний Суд відхиляє посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, позаяк суб`єктивні труднощі у тлумаченні правових норм, які виникли у заявника касаційної скарги, не обов`язково свідчать про необхідність висновку Верховного Суду з цього питання. Також скаржник не навів вмотивованих підстав, які свідчать про наявність правової проблеми, що може бути вирішена шляхом формування висновку Верховного Суду саме стосовно указаних ним норм права, за обставин установлених судами у цій справі, що мають індивідуальні ознаки.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Отже, скаржником не викладені передбачені статтею 328 КАС України підстави, за яких оскаржувані судові рішення можуть бути переглянуті судом касаційної інстанції на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України та пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України у взаємозв`язку з пунктом 1 частини другої статті 353 КАС України, тому касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України, Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України,

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 липня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Рівненської обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - повернути особі, яка її подала.

2. Копію ухвали направити заявнику та іншим учасникам справи за допомогою підсистеми ЄСІТС "Електронний кабінет" (у разі його відсутності - засобами поштового зв`язку), а касаційну скаргу та додані до неї матеріали - у спосіб їхнього надсилання до суду адресатом.

3. Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

СуддяС.А. Уханенко