Справа № 600/3046/24-а
Суддя: Левицький Василь Костянтинович
Дата ухвалення: 2025-01-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 січня 2025 року м. Чернівці Справа № 600/3046/24-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Левицького В.К., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії.

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивачка) звернулася до суду з позовом, в якому просить:

визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та невиплати їй при звільненні компенсації за невикористані дні додаткової відпустки передбаченої ст. 182-1 Кодексу законів про працю України та ст. 19 Закону України Про відпустки за період 2018-2024 роки;

зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити їй грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 182-1 Кодексу законів про працю України та ст. 19 Закону України Про відпустки за період 2018-2024 роки.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка зазначає, що відповідач протиправно при звільненні з військової служби не виплатив їй грошову компенсацію за невикористані у 2018-2024 роках календарні дні додаткової відпустки, як одинокій матері, внаслідок чого порушив її права, гарантовані статтею 19 Закону України Про відпустки.

За вказаною позовною заявою відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні).

ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач, військова частина НОМЕР_1 ) подав до суду відзив, в якому просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність заявлених вимог. В обґрунтування заперечень відповідач вказував, що позивачка отримала компенсацію невикористаної додаткової щорічної відпустки за період з 2018 по 2024 роки з підстав передбачених пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гаранти їх соціального захисту, як учаснику бойових дій, що підтверджується відомостями АТ КБ Приватбанк за 25.07.2024 про зарахування грошових коштів сумі 67098,00 грн на картовий рахунок ОСОБА_1 , за період з 2018-2024 роки.

Враховуючи наведене, відповідач вважає, що відсутні підстави для виплати додаткової відпустки, передбаченої передбачені статтею 182-1 Кодексу законів про працю України та статтею 19 Закону України "Про відпустки" за 2018-2024 роки.

З`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши письмові докази, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , де отримувала грошове забезпечення.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 07.04.2016, ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Батьком дитини є ОСОБА_3 .

Рішенням Путильського районного суду Чернівецької області від 23.01.2024 у справі № 721/1302/23, яке набрало законної сили 04.03.2024, позбавлено батьківських прав ОСОБА_3 відносно неповнолітнього сина, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Наказом начальника НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 07.05.2024 № 411-ОС позивачку виключено із списків особового складу та усіх видів забезпечення з 07.05.2024.

Згідно вказаного наказу, вирішено виплатити позивачці грошову компенсацію за невикористані 28 календарних днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2023 по 2024 роки, передбаченої Законом України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту.

На виконання даного наказу, відповідач виплачено позивачці грошову компенсацію за невикористані 28 календарних днів додаткової відпустки за 2023-2024 роки як учаснику бойових дій у розмірі 27247,92 грн. Дана виплата підтверджується довідкою про грошове забезпечення від 21.05.2024 № 308, особистими картками грошового забезпечення і не заперечується позивачкою.

Наказом начальника НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 23.07.2024 № 718-ОС внесено зміни до наказу начальника НОМЕР_3 прикордонного загону від 07.05.2024 № 411-ОС, згідно яких наказано здійснити виплату позивачці грошової компенсації за невикористані дні 98 календарних днів додаткової відпустки передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту як учаснику бойових дій за 2018-2024 роки.

На виконання вказаного наказу, 25.07.2024 відповідачем здійснено позивачці виплату грошової компенсації в розмірі 67098,00 грн за невикористані 98 календарних днів додаткової відпустки передбаченої пункт 12 ст.12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту за 2018-2022 роки, що підтверджується розрахунково-платіжною відомістю за видами оплат № 337-24 за липень 2024 року та відомістю зарахування заробітної плати.

Позивачка вважає, що під час проходження військової служби та звільнення із неї відповідачем з порушенням норм законодавства не виплачено грошову компенсацію за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки гарантовані ст. 182-1 Кодексу законів про працю України та ст. 19 Закону України Про відпустки, як одинокій матері, у зв`язку із чим звернувся до суду за захистом свого права із цим позовом.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд зазначає наступне.

У відповідності до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання служби військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх службових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством.

При цьому пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

У свою чергу спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Так, у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації (ст. 1 - 2 Закону № 2011-XII).

Згідно із ст. ст. 1, 9 Закону № 2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Державні гарантії права на відпустки працівників, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи визначає Закон України "Про відпустки" від 05.11.1996 № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст. 4 Закону № 504/96-ВР установлюються такі види щорічних відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Пунктом 1 ст. 10-1 Закону № 2011-XII встановлено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

Згідно зі п. 8 ст. 10-1 Закону № 2011-XI військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону № 504/96-ВР одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (ст. 73 Кодексу законів про працю України). За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.

Аналогічні норми визначені в статті 182-1 Кодексу законів про працю України.

Таким чином, зміст даної статті встановлює категорії працівників, що мають право на додаткову відпустку, а саме: 1) жінка, яка має двох або більше дітей віком до 15 років; 2) жінка, яка має дитину-інваліда; 3) жінка, яка всиновила дитину; 4) одинока мати; 5) батько, який виховує дитину без матері (в тому числі й у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі); 6) особа, яка взяла дитину під опіку. Жінка, яка має дітей, отримує право на додаткову відпустку за наступними підставами: 1) наявність двох або більше дітей у віці до 15 років; 2) наявність дитини і інвалідністю.

Оскільки дитиною вважається особа, що не досягла віку 18 років, що передбачено в ст. 1 Закону України Про охорону дитинства, підставою виникнення права на додаткову відпустку є наявність дитини у зазначеному віці. Одинока мати має право на додаткову відпустку за наявності принаймні однієї дитини або дитини з інвалідністю.

Вказана норма діє з 01.01.2010, тобто з часу набуття чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту багатодітних сімей" від 19.05.2009 № 1343-V та до абзацу третього пункту 14 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей (абз. 3 п. 14 ст. 10-1 Закону № 2011-XII).

Пунктом 5 ст. 11 Закону № 2011-XI передбачено, що військовослужбовці-жінки користуються всіма пільгами, передбаченими законодавством з питань соціального захисту жінок, охорони материнства і дитинства.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів (п. 17 ст. 10-1 Закону № 2011-XII).

Згідно п. 18 ст. 10-1 Закону № 2011-XII під час дії воєнного стану військовослужбовцям надається частина щорічної основної відпустки загальною тривалістю не більше 30 календарних днів, а також відпустка за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більше 10 календарних днів. Кожна із зазначених відпусток надається без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток припиняється, крім відпустки військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами; відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та в разі якщо дитина потребує домашнього догляду - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку (якщо обоє батьків є військовослужбовцями, - одному з них за їх рішенням); відпустки для лікування у зв`язку з хворобою або для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) за висновком (постановою) військово-лікарської комісії.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації та під час воєнного стану припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски.

Однак Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивачка набула за період проходження нею військової служби.

Так правові висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 16.05.2019 у справі № 620/4218/18.

Крім того, суд враховує, що відповідно до п. 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки.

Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року у зразковій справі № Пз/9901/4/19 (620/4218/18).

Для визначення того, чи має позивачка право на додаткову відпустку, а у разі її не використання - компенсації за таку відпустку, необхідно встановити, чи має позивачка статус одинокої матері.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 № 9 одинокою матір`ю вважають жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

Отже, основним критерієм для визначення статусу одинокої матері є: виховання та утримування дитини без участі батька.

Відтак, як вбачається з матеріалів справи, позивачка надала достатні докази того, що вона самостійно займається вихованням сина, оскільки батько їх спільної дитини позбавлений батьківських прав відносно неповнолітнього сина, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 згідно рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 23.01.2024 у справі № 721/1302/23, яке набрало законної сили 04.03.2024.

Отже, на час прийняття наказу про виключення позивачки зі списків особового складу, відповідачем протиправно не проведено з нею усіх необхідних розрахунків, зокрема нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані у 2018-2024 роках календарні дні додаткової відпуски, передбаченої ст. 182-1 Кодексу законів про працю України та ст. 19 Закону України Про відпустки, як одинокій матері, виходячи з грошового забезпечення станом на дату звільнення з військової служби.

Під час розгляду справи по суті відповідач не заперечував, що позивачка є одинокою матір`ю та не використала у 2018-2024 роках додаткову відпуску, однак зазначав, що вона отримала компенсацію за невикористану додаткову щорічну відпустки за період з 2018 по 2024 роки з підстав передбачених п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 2011-XII, як учасник бойових дій.

На думку відповідача, згідно п. 4 та п. 10 ст. 10-1 Закону № 2011-XII військовослужбовець має право на отримання щорічної додаткової відпустки лише за однією з підстав за його вибором, тому відповідно і компенсація за невикористану щорічну додаткову відпустку здійснюється лише за однією підставою.

З огляду на наведене, відповідач вважає, що враховуючи нарахування та виплату позивачці компенсації за невикористані календарні дні додаткові відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 2011-XII, як учаснику бойових дій, не може здійснюватися компенсація за невикористані відпустки, передбачені ст. 182-1 Кодексу законів про працю України та ст. 19 Закону України "Про відпустки".

Суд не погоджується з даною позиціє відповідача, виходячи з наступного.

Абзацом 1 п. 4 ст. 10-1 Закону № 2011-XII визначено, що військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів.

Військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця (абз. 3 п. 4 ст. 10-1 Закону № 2011-XII).

Отже, зазначена норма спеціального закону передбачає право військовослужбовців за своїм вибором отримати додаткову відпустку із збереженням грошового та матеріального забезпечення як компенсацію за виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, або на підставі іншого закону. Тобто, військовослужбовці, за наявності у них права на отримання щорічної додаткової відпустки на підставі абз. 3 п. 4 ст. 10-1 Закону N 2011-XII та на підставі іншого закону, мають права на отримання щорічної додаткової відпустки лише за однією з підстав за своїм вибором.

Таким чином, положення абз. 3 п. 4 ст. 10-1 Закону № 2011-XII не стосуються соціальних відпусток.

Згідно п. 10 ст. 14 Закону № 2011-XII військовослужбовці та члени їх сімей, які мають право на пільги, гарантії та компенсації відповідно до цього Закону, користуються пільгами, гарантіями та компенсаціями, встановленими для громадян України законами та іншими нормативно-правовими актами, а також рішеннями органів місцевого самоврядування. Якщо такі особи одночасно мають право на отримання однієї і тієї ж пільги, гарантії чи компенсації з кількох підстав, то їм надається за їх вибором пільга, гарантія чи компенсація тільки з однієї підстави, крім випадків, передбачених законами.

В той же час, відповідно до абз. 3 п. 14 ст. 10-1 Закону № 2011-XII у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі не використані за час проходження військової служби дні щорічних основної та додаткової відпусток, а також додаткової відпустки військовослужбовцям, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, та додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України "Про відпустки".

Пунктом 5 ст. 11 № 2011-XII встановлено, що військовослужбовці-жінки користуються всіма пільгами, передбаченими законодавством з питань соціального захисту жінок, охорони материнства і дитинства.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що в даному випадку положеннями п. 10 ст. 14 Закону № 2011-XII не обмежено нарахування та виплату позивачці грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 182-1 Кодексу законів про працю України та ст. 19 Закону України "Про відпустки", виходячи з грошового забезпечення станом на дату звільнення з військової служби.

Беручи до уваги вищенаведене, на переконання суду, порушене право позивачки підлягає судовому захисту шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані у 2018-2024 роках календарні дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 182-1 Кодексу законів про працю України та ст. 19 Закону України "Про відпустки", як одинокій матері, виходячи з грошового забезпечення станом на дату звільнення з військової служби.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на те, що позивачка у даній категорії справ звільнений від сплати судового збору, суд не вирішує питання щодо стягнення судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 9, 72 77, 90, 134, 241 - 246, 250 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані у 2018-2024 роках календарні дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 182-1 Кодексу законів про працю України та статтею 19 Закону України «Про відпустки».

3. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані у 2018-2024 роках календарні дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 182-1 Кодексу законів про працю України та статтею 19 Закону України «Про відпустки».

Згідно ст. 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до ст. ст. 293, 295 КАС України рішення суду першої інстанції може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Повне найменування учасників процесу:

позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 );

відповідач ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ).

Суддя В.К. Левицький