Справа № 607/18942/24
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2024-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2024 рокуЛьвівСправа № 607/18942/24 пров. № А/857/28595/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.

за участі секретаря судового засідання: Скрутень Х.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 вересня 2024 року (суддя Ромазан В.В., час ухвалення 12:00 год., місце ухвалення м.Тернопіль, дата складання повного тексту 16.09.2024),

в адміністративній справі №607/18942/24 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

про визнання протиправною та скасування постанови, закриття провадження у справі,

встановив:

У серпні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідач), в якому просив: 1) визнати причини пропуску строку на звернення із позовною заявою поважними, поновити строк звернення до суду; 2) визнати протиправною та скасувати постанову ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 від 13 серпня 2024 року №61/898 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210-1 КУпАП та накладення штрафу в розмірі 17000 гривень у зв`язку з відсутністю в діях позивача складу адміністративного правопорушення за ч.3 ст.210-1 КУпАП; 3) закрити провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210-1 КУпАП; 4) стягнути з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань судовий збір на користь позивача в сумі 605,60 грн..

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16.09.2024 поновлено ОСОБА_1 строк звернення із позовом про оскарження спірної постанови. Адміністративний позов задоволено частково. Скасовано постанову по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 статті 210-1 Кодексу України про адміністративне правопорушення тимчасово виконуючого обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 від 13 серпня 2024 №61/898 про накладення на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 штрафу в розмірі 17000 грн., а справу надіслано на новий розгляд. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Стягнуто відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача судовий збір у розмірі 302,80 грн..

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що судом при розгляді справи неправильно та не повно досліджено докази та встановлено обставини справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення суду підлягає скасуванню з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на те, що як убачається з оскаржуваної постанови, єдиний доказ, який покладений в основу рішення про визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 3 ст. 210 КУпАП, це Акт відмови від проходження ВЛК від 07.08.2024 року. У зв`язку із незаконним затриманням його було позбавлено можливості надати документи, які стосуються стану здоров`я. В ході розгляду справи відповідачем у справі не були надано доказів, чи з`ясовував він про наявність медичних документів щодо стану здоров`я позивача для об`єктивного проходження ним ВЛК, подальше проходженні ним обстеження у вузьких спеціалістів за направленням ВЛК, а також чи булі враховано відповідачем, що позивач уже перебуває на військовому обліку за місцем свого постійного проживання та реєстрації, а тому не може повторно перебувати на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що зазначено у спірній постанові, перебування позивача у АДРЕСА_1 тимчасово, а також те, що чинне законодавство України не містить заборони щодо проходження військовозобов`язаним військово-лікарської комісії з метою визначення придатності для проходження військової служби не в день виявлення такого військовозобов`язаного. Однак суд не взяв до уваги наведені в позові обґрунтування підстав для закриття справи, та факт, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів вини ОСОБА_1 , та інших доказів, які б підтверджували, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення посадова особа дотрималася вимог 280 КУпАП. Належними та допустимими доказами не доведено наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення за ч. 3 ст. 210 КУпАП, так як не доведено доказами наявності вини скаржника. Вважає апелянт, що в діях ОСОБА_1 немає ні події, ні складу адміністративного правопорушення, за яке його піддано такому суворому стягненню як 17000 грн. штрафу, а тому оскаржувана постанова відповідача є протиправною та такою що підлягає скасуванню.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 16.09.2024 та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід задоволити частково.

Судом встановлено такі фактичні обставини справи.

13 серпні 2024 року ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 відносно позивача ОСОБА_1 винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення №61/898 (а.с. 20).

Відповідно до змісту цієї постанови, громадянин ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.210-1 КУпАП та накладено штраф в розмірі 17000,00 гривень.

Підставою прийняття спірної постанови слугувало те, що 07.08.2024 гр. ОСОБА_1 близько 08 год. прибув до ІНФОРМАЦІЯ_4 за адресою: АДРЕСА_1 як такий, що підлягає призову на військову службу по мобілізації. Під час уточнення військово-облікових даних встановлено, що гр. ОСОБА_1 не перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних у ІНФОРМАЦІЯ_4 . ОСОБА_1 військовослужбовцями ІНФОРМАЦІЯ_4 повідомлено про необхідність проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби, відповідно до направлення на ВЛК від 07.08.2024 №8018. Однак, гр. ОСОБА_1 від проходження медичного огляду та обстеження ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_4 відмовився, що зафіксовано актом відмови від проходження ВЛК від 07.08.2024. У зв`язку із вищевказаним, гр. ОСОБА_1 здійснив адміністративне правопорушення в особливий період (особливий період в Україні діє з моменту оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 №30-3/2014 «Про часткову мобілізацію (набрав чинності з дня опублікування в газеті «Голос України» від 18.04.2014 №49), який затверджений Законом України від 17.03.2014 №1126-VІІ та буде закінченим з прийняттям Президентом України відповідного рішення, щодо переведення всіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу), чим здійснив порушення вимог абзацу 3 частини 1 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію. Такими своїми діями ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст.210-1 КУпАП.

Не погодившись із винесенням вказаної постанови, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірна постанова підлягає скасуванню із надсиланням справи на новий розгляд до ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із тим, що відповідач при розгляді справи про адміністративне правопорушення стосовно позивача не надав належних та допустимих доказів на спростування обставин наведених позивачем у позові.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та рішенню суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду враховує наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з частинами 1, 2 ст.7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності (ст.245 КУпАП).

За приписами частині 1 та 2 ст.254 КУпАП, про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності. Протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається у двох екземплярах, один з яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Згідно із частинами 2, 3, 4 ст. 256 КУпАП, протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами. У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви свого відмовлення від його підписання. При складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються його права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.

Як передбачено приписами ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ст.251 КУпАП визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ст.283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Згідно ч. 1 ст.268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Апеляційний суд також враховує, що статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснюється на підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», відповідно до частин 1-3 статті 1 якого Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

За змістом ст. 1 Закону України «Про оборону України», особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Особливий період в Україні розпочався з 17.03.2014, коли було оприлюднено Указ Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію».

Відповідно до п. 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан.

Згідно п. 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №65/2022 «Про загальну мобілізацію» в Україні оголошено загальну мобілізацію.

У подальшому строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався указами Президента України, який діє на час розгляду справи.

Відповідно до абзаців 1 - 3 ч.1 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», громадяни зобов`язані: з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду; надавати в установленому порядку під час мобілізації будівлі, споруди, транспортні засоби та інше майно, власниками яких вони є, Збройним Силам України, іншим військовим формуванням, силам цивільного захисту з наступним відшкодуванням державою їх вартості в порядку, встановленому законом; проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», посадові особи, винні в порушенні законів України та інших нормативно-правових актів з питань мобілізаційної підготовки та мобілізації, а також громадяни за невиконання своїх обов`язків щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації несуть відповідальність згідно із законом.

Статтею 235 КУпАП визначено, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України). Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Процедуру складання територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки протоколів та оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення врегульовано Інструкцією зі складання територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки протоколів та оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення, затвердженої наказом Міністерства оборони України № 3 від 01.01.2024 року, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 05.01.2024 року за № 36/41381 (далі - Інструкція).

Згідно п. 3 Розділу ІІ Інструкції, у протоколі зазначається: дата і місце його складання, посада, прізвище, ім`я, по батькові (за наявності) особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягується до адміністративної відповідальності; місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативно-правовий акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, імена, по батькові (за наявності), адреси свідків (якщо вони є); пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи.

Відповідно до п. 6 Розділу ІІ Інструкції до протоколу про адміністративне правопорушення долучаються докази, що підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення. Докази, які долучаються до протоколу, повинні містити достовірну інформацію, відповідати вимогам законодавства та правилам діловодства. Обов`язок щодо збирання доказів та оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення покладається на уповноважену особу, яка складає протокол.

Відповідно до ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. 1, 4 ст.73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.2 ст.74 КАС України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 75 КАС України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Отже, у розглядуваній адміністративній справі відповідач, як суб`єкт владних повноважень, зобов`язаний довести правомірність свого рішення (постанови) про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, та, зокрема довести факт вчинення позивачем порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період.

Дослідивши матеріали справи, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач факт вчинення ним адміністративного правопорушення заперечив повністю. Вказує, що спірна постанова не відповідає вимогам ст. 283 КУпАП, оскільки не містить належного опису обставин, установлених під час розгляду справи, оскільки такі обставини не були конкретизовані. Не складався і протокол про адміністративного затримання та доставлення до ІНФОРМАЦІЯ_4 , осіб які вчинили адміністративне правопорушення передбачено статями 210 і 210-1 КУпАП. Фактично ІНФОРМАЦІЯ_2 було необґрунтовано констатовано порушення, яке в подальшому всупереч ст.280 КУпАП без з`ясування: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, було перенесено у постанову. Єдиний доказ, який покладений в основу постанови про визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ч.3 ст.210 КУпАП - це акт відмови від проходження ВЛК від 07.08.2024 року.

Колегія судів встановила, що ОСОБА_1 звертався до ІНФОРМАЦІЯ_4 із заявою про відсутність підстав для проходження ВЛК та відмову від проходження ВЛК у ІНФОРМАЦІЯ_4 від 07.08.2024 року у зв`язку із тим, що йому не було повідомлено працівниками відповідача, що потрібно прибути на огляд ВЛК з рентгеном органів грудної клітки, що є обов`язковою передумовою проходження мною ВЛК. Крім того, у зв`язку із затриманням його було позбавлено можливості надати документи, які стосуються стану здоров`я. Також заявник вказав, що постійно проживає у м. Рожище, Луцького району Волинської області. У місто Тернопіль приїхав на один день у справах. За місцем проживання перебуває на обліку у ІНФОРМАЦІЯ_5 ( АДРЕСА_2 ), тому немає підстав для зняття його з військового обліку за місцем проживання та взяття на облік у ІНФОРМАЦІЯ_4 для подальшого направлення на ВЛК, оскільки проходити ВЛК може лише за місцем свого військового обліку. З огляду на зазначене у нього немає підстав для проходження військово-лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_4 , а тому відмовився від її проходження. Вказав, що оскільки немає при собі ніяких медичних довідок та виписок, які б підтверджували стан його здоров`я, з метою проходження ним ВЛК належно до цього підготованим, просив видати йому повістку із зазначенням дати та часу проходження військово-лікарської комісії (а.с. 22).

Дослідивши встановлені у цій справі фактичні обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно вказав, що відповідач при розгляді справи про адміністративне правопорушення стосовно позивача не надав належних та допустимих доказів на спростування обставин, наведених позивачем у позові, не надав доказів чи складався протокол про адміністративне правопорушення стосовно позивача за ч.3 ст.210-1 КУпАП, чи роз`яснювались при цьому йому права, передбачені ст.268 КУпАП, належне його повідомлення про місце та час розгляду адміністративної справи. Крім цього, відповідач не надав доказів, чи з`ясовував він про наявність медичних документів щодо стану здоров`я у позивача для об`єктивного проходження ним ВЛК, подальше проходження ним обстеження у вузьких спеціалістів за направленням ВЛК, а також чи було враховано відповідачем, що позивач уже перебуває на військовому обліку за місцем свого постійного проживання та реєстрації: АДРЕСА_2 у другому відділі ІНФОРМАЦІЯ_5 , а тому не може повторно перебувати на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що зазначено у спірній постанові, перебування позивача у м.Тернополі тимчасово, а також те, що чинне законодавство України не містить заборони щодо проходження військовозобов`язаним військово-лікарської комісії з метою визначення придатності для проходження військової служби не в день виявлення такого військовозобов`язаного. Також, відповідач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення посадова особа дотрималася вимог 280 КУпАП.

Відповідач же, окрім зазначення обставини в оскаржуваній постанові відмови позивача від проходження ВЛК, не надав суду жодного доказу на підтвердження обставин подій щодо вчинення позивачем порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період.

При цьому, ні відзиву на позов, ні відзиву на апеляційну скаргу відповідач до суду не подав.

На підставі встановлених у справі фактичних обставин судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин порушення позивачем законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період, відповідальність за що передбачена ч.3 ст.210-1 КУпАП.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до п.1 ст.247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Відповідно до ч.3 ст.62 Конституції України, обвинувачення не може гуртуватися на припущеннях і всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У справі Барбера, Мессеге і Жабардо проти Іспанії Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 6 грудня 1988 року зазначив, що докази, покладені в основу висновку суду про винність обвинуваченого, мають відповідати як вимогам достатності, так і переконливості.

Обов`язок дотримання принципу презумпції невинуватості відноситься не тільки до судових органів, але й до інших державних установ, таких як поліція (Рішення ЄСПЛ у справі «Дактарас проти Литви» від 24.11.2000 року).

Також Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Салабіаку проти Франції» від 7 жовтня 1988 року зазначив, що тягар доведення вини покладається на обвинувачення і будь-які сумніви повинні бути на користь обвинуваченого. З метою судового переслідування необхідно приєднати до справи достатньо доказів для засудження обвинуваченого.

Правова природа адміністративної відповідальності за своєю суттю є аналогічною кримінальній, оскільки також є публічною, пов`язана із застосування державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваження, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи, включаючи позбавлення волі.

У справі «Надточій проти України» Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 15.05.2008 року відзначив, що Уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення (п.21 рішення).

Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 22 грудня 2010 року №23-рп/2010 дійшов до висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (п.4.1).

В рекомендації № R (91)1 Комітету Ради Європи Державам-членам стосовно адміністративних санкцій від 13 лютого 1991 року рекомендовано урядам держав-членів керуватися у своєму праві та практиці принципом, згідно з яким обов`язок забезпечення доказів покладається на адміністративний орган влади (принцип 7).

У силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному судочинстві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Апеляційний суд враховує, що матеріали справи свідчать про відсутність об`єктивних даних, які б підтверджували вчинення позивачем адміністративного правопорушення, і відповідачем у справі таких доказів не надано.

Отже, суд вважає, що зазначені принципи і положення Закону при винесенні постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності відповідачем не були дотримані, оскільки в матеріалах справи відсутні достатні належні та допустимі докази вини позивача.

З врахуванням наведеного вище суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відповідач не довів обставин щодо вчинення позивачем адміністративного правопорушення у недотриманні вимог абзацу 3 частини 1 статі 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», відповідальність за що передбачена ч.3 ст.210-1 КУпАП, а отже постанова №61/898 від 13.08.2024 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210-1 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн підлягає скасуванню.

Водночас, справа про адміністративне правопорушення відносно позивача за ч.3 ст.210-1 КУпАП підлягає закриттю, з урахуванням приписів п.1 ч.1 ст.247 КУпАП.

Колегія суддів враховує, що відповідно до ч.3 ст.286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Тобто, за відсутності доказів вини особи, яка притягається до відповідальності, з врахуванням приписів статті 77 КАС України щодо обов`язку відповідача по доказуванню правомірності свого рішення, провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП (відсутність події і складу адміністративного правопорушення).

Тому, суд першої інстанції дійшов помилково висновку про необхідність надіслання справи відносно позивача ОСОБА_1 за ч.3 ст.210-1 КУпАП на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи).

Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача у наведеній частині знайшли своє підтвердження.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції розгляд адміністративної справи в частині вирішення про необхідність надсилання справи на новий розгляд до ІНФОРМАЦІЯ_4 і в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення ухвалено з невідповідністю його висновків обставинам справи, тому у відповідності до статті 317 КАС України у вказаній частині рішення суду необхідно скасувати та прийняти у цій частині нову постанову з врахуванням приписів статті 286 КАС України.

Відповідно до статті 244 КАС України, суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Колегія суддів також враховує, що відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судом апеляційної інстанції враховано, що при поданні позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 605,60 грн., а також при поданні апеляційної скарги у розмірі 908,40 грн., які підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача як суб`єкта владних повноважень.

Судом першої інстанції стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивачу судовий збір у розмірі 302,80 грн, та оскільки позов підлягає задоволенню, тому решта понесених позивачем судових витрат у виді сплати судового збору за подання позову в сумі 302,80 грн також підлягаю стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, а також законодавчо визначений мінімальний розмір сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 908,40 грн..

У решта частині рішення суду першої інстанції винесене з дотриманням норм матеріального права та основ процесуального права, а тому немає підстав для його скасування у цій частині.

Керуючись ст.ст. 243, 272, 286, 308, 310, 315, 316, 317 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 вересня 2024 року в адміністративній справі №607/18942/24 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови, закриття провадження у справі скасувати частково, а саме, в частині надіслання справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.3 ст.210-1 КУпАП на новий розгляд, та в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, і в цій частині прийняти нову постанову суду.

Закрити провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч.3 статті 210-1 КУпАП.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати у виді судового збору в сумі 302 (триста дві) грн 80 коп. сплаченого за подання позову та судового збору в сумі 908 (дев`ятсот вісім) грн 40 коп. сплаченого за подання апеляційної скарги.

У решта частині рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 вересня 2024 року в адміністративній справі №607/18942/24 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і в касаційному порядку не оскаржується.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
Р. Й. Коваль
Повний текст постанови суду складено 03.01.2025 року, у зв`язку із перебуванням суддів Гуляка В.В. та Ільчишин Н.В. у відпустках із 19.12.2024 року до 02.01.2025 року.