Справа № 240/15511/24
Суддя: Чернова Ганна Валеріївна
Дата ухвалення: 2025-01-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 січня 2025 року м. Житомир справа № 240/15511/24

категорія 106000000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Чернової Г.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 оформлене протоколом № 18 від 25.07.2024, яким відмовлено його сину ОСОБА_2 , у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, відповідно до п.13 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»;

- зобов`язати комісію ІНФОРМАЦІЯ_1 повторно розглянути заяву від 23.07.2024 ОСОБА_2 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації керуючись п.13 ч.1 ст.23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

В обґрунтування позову зазначає, що він є інвалідом 2-ї групи, вдівець, має двох дітей - сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та доньку, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позивач вважає, що оскільки з 18 травня 2024 року набрав чинності Закон України « Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 - № 3543 -XII (редакція від 18.05.2024 року, (надалі - Закон), його син має право на оформлення відстрочки, згідно пункту 13 частини 1 статті 23 вказаного Закону. Дане право, син реалізував, подавши 23 липня 2024 року заяву про оформлення відстрочки на ім`я керівника ІНФОРМАЦІЯ_4 . Проте, комісією ІНФОРМАЦІЯ_1 25.07.2024 відмовлено його сину, ОСОБА_2 у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, відповідно до п.13 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Причиною відмови стала наявність інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані утримувати своїх батьків з інвалідністю І чи ІІ групи (сестра ОСОБА_4 ) та на підставі негативного акту про встановлення факту здійснення особою догляду (постійного догляду).

Позивач не погоджується з даною відмовою та зазначає, що після встановлення йому групи інвалідності саме син проживає з ним та доглядає за ним, а його донька проживає окремо, хворіє та також потребує стороннього догляду, що підтверджено висновками лікарів, а тому не може здійснювати догляд за хворим батьком. Саме тому він обрав сина особою, яка має змогу здійснювати догляд за ним, тому виникла необхідність оформити відстрочку від призову під час мобілізації.

До позовної заяви додано заяву про забезпечення позову шляхом заборони ІНФОРМАЦІЯ_1 вчиняти дії, пов`язані з мобілізацією ОСОБА_2 , до набрання законної сили рішення у справі про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії. В обґрунтування заяви вказує, що відповідач протиправно відмовив у наданні відстрочки від мобілізації його сину, ОСОБА_2 , який має законні підстави для неї відповідно до п.13 ч.1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон №3543-ХІІ), у зв`язку з тим що ОСОБА_2 є сином інваліда II групи. Відповідач протиправно не прийняв рішення про відстрочку від призову позивача, оскільки відповідно до Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" він має на це право. Позивач у заяві зазначає, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Ухвалою суду від 19.08.2024 у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Ухвалою суду від 19.08.2024 справу призначено до розгляду у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

До суду 16.08.2024 надійшов відзив на адміністративний позов. Відповідач заперечує проти задоволення позову та зазначає, що ухвалюючи рішення про відмову заявнику у наданні відстрочки, комісія виходила з того, що у позивача є невійськовозобов`язана донька, яка відповідно до закону зобов`язана утримувати свого батька. Зазначає, що під час розгляду заяви ОСОБА_2 були відсутні документи на підтвердження незадовільного стану здоров`я доньки позивача та її потреби в сторонньому догляді. Наданий щодо доньки ОСОБА_4 консультативний висновок спеціаліста несе в собі лише консультативний характер та, в даному випадку, на неї не поширюється такий обов`язок відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 23 Закону №3543-ХІІ. Вважає, що заявник не підтвердив своє право на відстрочку від призову під час мобілізації, а тому просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Ухвалою суду від 14.10.2024 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 11.11.2024 продовжено розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом, у якому оскаржує рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким відмовлено у наданні відстрочки від мобілізації його сину, ОСОБА_2 , який має законні підстави для неї відповідно до п.13 ч.1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон №3543-ХІІ).

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявник вважає, що положення певного акту впливають на його правове становище.

Право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи дійсно щодо особи має місце факт порушення права, свободи чи інтересу, та це право, свобода або інтерес порушені відповідачем.

При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Право на захист - це суб`єктивне право певної особи, тобто вид і міра її можливої (дозволеної) поведінки із захисту своїх прав. Воно випливає з конституційного положення: "Права і свободи людини і громадянина захищаються судом" (ст. 55 Конституції України).

Отже, кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання у сфері цивільних, господарських, публічно-правових відносин та за наявності неврегульованих питань.

Порушення права означає необґрунтовану заборону на його реалізацію або встановлення перешкод у його реалізації, або значне обмеження можливостей його реалізації тощо.

З наведеного слідує, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача.

Тобто, судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

Аналогічна позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 01.12.2015 у справі №800/134/15 та постанові Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №820/3327/16.

Підсумовуючи викладене вище, суд зазначає, що при вирішенні спору суд має пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

На підставі поданих суду доказів вбачається, що у даному випадку права ОСОБА_1 не порушені, оскільки він не звертався до відповідача із будь-якими заявами та відмови від нього не отримував.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх наявними в матеріалах справи і дослідженими доказами, дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

вирішив:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_2 ) відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.В. Чернова

07.01.25