Справа № 580/10555/24
Суддя: Альона КАЛІНОВСЬКА
Дата ухвалення: 2024-12-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2024 року справа № 580/10555/24

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Каліновської А.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо зменшення, нарахування та виплати не в повному обсязі ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) грошового забезпечення за останньою займаною посадою водія-заправника за період звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою та перебуванням на лікуванні в лікарняних закладах з травня 2023 року по березень 2024 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 донарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) грошового забезпечення за останньою займаною посадою водія-заправника за період звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою та перебуванням на лікуванні в лікарняних закладах з травня 2023 року по березень 2024 року;

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати в повному обсязі ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28 лютого 2022 року №168 із розрахунку 100 000 (сто тисяч) гривень на місяць;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 донарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28 лютого 2022 року №168, із розрахунку 100 000 (сто тисяч) гривень 000 копійок на місяць, за періоди: з 03.02.2023 по 28.02.2023; з 01.03.2023 по 13.03.2023; з 24.03.2023 по 03.04.2024; з 04.04.2023 по 02.05.2023; з 11.05.2024 по 26.03.2024;

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) згідно наказу №215 від 27.07.2024 командира військової частини НОМЕР_1 щомісячної премії у розмірі 0% від посадового окладу відповідно до телеграми Міністра оборони України від 16.01.2024 №183/уд та оклад за військовим званням, щомісячну надбавку за вислугу років у розмірі 25% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та інші види грошового забезпечення відповідно до глави VI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260 «Про затвердження порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» з « 01» по « 27» липня 2024 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) згідно наказу №215 від 27.07.2024 року командира військової частини НОМЕР_1 щомісячну премію у розмірі 0% від посадового окладу відповідно до телеграми Міністра оборони України від 16.01.2024 №183/уд та оклад за військовим званням, щомісячну надбавку за вислугу років у розмірі 25% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та інші види грошового забезпечення відповідно до глави VI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року №260 «Про затвердження порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» з « 01» по « 27» липня 2024 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) середнє грошове забезпечення за посадою водія-заправника (з врахуванням рішення суду за іншими вимогами позивача) за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 28.07.2024 року по день фактичного розрахунку, але не більше ніж за шість місяців;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) грошову допомогу для оздоровлення за 2023 рік в розмірі місячного грошового забезпечення за останньою займаною посадою водія-заправника. відповідно до Глави XXIII Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260 «Про затвердження порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам»;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) грошову допомогу для оздоровлення за 2023 рік в у розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення, відповідно до Глави XXV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260 «Про затвердження порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам».

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що йому протиправно не було виплачено грошове забезпечення за останньою займаною посадою водія-заправника за період звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою та перебуванням на лікуванні в лікарняних закладах за період з травня 2023 року по березень 2024 року. Також командир військової частини НОМЕР_1 протиправно не включив позивача до наказу про виплату додаткової винагороди у розмірі, збільшеному до 100000 грн на місяць, передбаченої п. 1 постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022, за період перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я та відпустках за станом здоров`я для лікування після тяжкого поранення за періоди: з 03.02.2023 по 28.02.2023; з 01.03.2023 по 13.03.2023; з 24.03.2023 по 03.04.2024; з 04.04.2023 по 02.05.2023; з 11.05.2024 по 26.03.2024. Позивачем вказано, що відповідач протиправно не здійснив нарахування і виплату позивачу матеріальної допомогу для вирішення соціально-побутових питань та матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 рік. Оскільки вищезазначені виплати не були проведенні у день звільнення позивача з військової служби, тому він вважає, що відповідач зобов`язаний виплатити йому середнє грошове забезпечення за посадою водія-заправника за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 28.07.2024 року по день фактичного розрахунку, але не більше ніж за шість місяців. Додатково вказано, що відповідач протиправно не виплатив позивачу згідно наказу №215 від 27.07.2024 командира військової частини НОМЕР_1 щомісячної премії у розмірі 0% від посадового окладу відповідно до телеграми Міністра оборони України від 16.01.2024 №183/уд та оклад за військовим званням, щомісячну надбавку за вислугу років у розмірі 25% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та інші види грошового забезпечення відповідно до глави VI Порядку № 260 за період з « 01» по «27» липня 2024 року.

Ухвалою судді Черкаського окружного адміністративного суду від 30.10.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у адміністративній справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому проваджені.

Відповідач позов не визнав, надав до суду письмовий відзив, в якому зазначив, що з 02.02.2023 року позивач проходив тривале лікування та реабілітацію у зв`язку з отриманим пораненням, був відсутній на військовій службі та не міг виконувати посадові обов`язки, тому його з 14.04.2023 знято із займаної посади. Оскільки згідно пункту 9 розділу І Порядку №260 (у редакції від 31.01.2023) грошове забезпечення за останніми займаними посадами виплачується за період звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою та перебуванням на лікуванні в лікарняних закладах та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою (відпустці за станом здоров`я) (далі - відпустка для лікування у зв`язку з хворобою), але не більше чотирьох місяців із дня вибуття з військової частини (крім випадків, передбачених чинним законодавством України, більш тривалих строків перебування на лікуванні) - тому відповідачем було нараховано та виплачено позивачу грошове забезпечення у повному обсязі лише за 4 місяці перебування на безперервному лікуванні, починаючи із дня вибуття з військової частини. Вказано, що згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 27.07.2024 №215 позивачу нараховано та виплачено відповідну надбавку за особливості проходження служби. Також відповідачем наголошено, що грошова допомога для оздоровлення за 2023 рік виплачена позивачу 02.11.2023, про що свідчить довідка від 06.11.2024 №133/9437 та виписка з банківського рахунку, надана позивачем. Стосовно нарахування та виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік, то відповідачем наголошено, що рапорту з клопотанням про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань позивач до військової частини НОМЕР_1 не подавав. Крім того, вимоги позивача про виплати додаткової винагороди у розмірі 100000 грн. за період стаціонарного лікування з 03.02.2023 по 28.02.2023; з 01.03.2023 по 13.03.2023, з 24.03.2023 по 03.04.2024, з 04.04.2023 по 02.05.2023, з 11.05.2023 по 26.03.2024 - на законі не ґрунтуються, оскільки надані медичні документи не підтверджують стаціонарного лікування позивача саме у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, так як діагнози хвороб є хронічними, тобто не стосуються поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Із наявних у матеріалах справи доказів судом встановлено, що позивача було призвано до лав Збройних Сил України на військову службу під час мобілізації, на виконання Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та Указу Президента України від 24.02.2022 року №69/068-54 «Про загальну мобілізацію».

Відповідно до довідки про обставини травми від 12.04.2023 №1410, позивач 02.02.2023 року під час проходження військової служби Позивач отримав бойову травму (МВТ. ЗЧМТ. СГМ. Акубаротравма) за обставин безпосередньої участі у бойових діях, під час захисту Батьківщини, а саме виконання бойових завдань в складі підрозділу військової частини НОМЕР_1 , в районі населеного пункту АДРЕСА_1 внаслідок ворожого артилерійського обстрілу.

З 03.02.2023 по 07.02.2023 року позивач перебував на лікуванні в медичній роті ВЧ НОМЕР_1 , про що отримав Епікриз, за яким рекомендувалося звільнення від фізичних навантажень та службових обов`язків до 12.02.2023.

24.02.2024 року позивач був підписаний на евакуацію та фактично був евакуйований до ПХГ м. Краматорська 28.02.2023 року, про що складена Первинна медична картка (форма 100).

У період з 01.03.2023 по 13.03.2023 позивач перебував на лікуванні у ДЗ «Спеціалізована багатопрофільна лікарня №1 МОЗ України», м. Дніпро. 14.03.2023 позивач повернувся за місцем розташування ВЧ НОМЕР_1 поблизу АДРЕСА_2 .

Починаючи з 24.03.2023 року позивач отримав направлення № 3136 на лікування у ВЧ НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 , де перебував по 03.04.2024.

03.04.2024 року позивач був підписаний на обстеження та лікування на наступному етапі евакуації у м. Черкаси, тому з 04.04.2023 по 18.04.2023 позивач перебував на лікуванні у КНП «Черкаська обласна лікарня Черкаської обласної ради», м. Черкаси.

Також у період з 18.04.2023 по 02.05.2023 позивач перебував на лікуванні у КНП «Черкаська обласна лікарня Черкаської обласної ради», м. Черкаси

24.04.2023 за направленням ВЧ НОМЕР_1 Позивач перебував на обстеженні у КЕП «Обласна клінічна лікарня ім.О.Ф.Гербачевського», м. Житомир.

Крім того, 05.05.2023 за направленням ВЧ НОМЕР_1 позивач перебував на обстеженні у КНП «МКЛ м. Слов`янська», м. Слов`янськ

З 11.05.2023 по 26.03.2024 позивач перебував на лікуванні у CRB Clinic (ТОВ «СІ ЕР БІ Україна»), м. Київ.

27.07.2024 позивача виключено зі списків особового складу частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення, а з котлового - зі сніданку 28.07.2024 при пункті постійної дислокації, місто Житомир та видати належні атестати.

Згідно отриманого припису від 27.07.2024 позивач вибув до військової частини НОМЕР_4 для подальшого проходження військової служби.

На думку позивача, під час служби у військовій частині НОМЕР_1 та після виключення його зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, позивачу не у повному обсязі отримав належної виплати всіх визначених законом основних та додаткових видів грошового забезпечення, винагород та допомоги, тому звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає, що згідно ч. 9 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII військовослужбовці - особи, які проходять військову службу. Звання солдат відноситься до рядового складу посад військовослужбовців (ст. 5 Закону 2232-XII)

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року №64 «Про введення воєнного стану в Україні» та №69 «Про загальну мобілізацію», Кабінетом Міністрів України 28.02.2022 прийнята постанова №168, пунктом 1 якої установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

01.04.2022 постановою Кабінету Міністрів України №400 внесено зміни до вказаної вище постанови КМУ №168, згідно яких до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100 000 гривень, включати осіб, зазначених у цьому пункті, у тому числі тих, які:

- у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.

Згідно пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 01.04.2022 №400 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. №168» - ця постанова набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 24 лютого 2022 року.

Таким чином, особи, які перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини (включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого) або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії - включаються до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень.

Судом встановлено, що відповідно до довідки про обставини травми від 12.04.2023 №1410, позивач 02.02.2023 року під час проходження військової служби Позивач отримав бойову травму (МВТ. ЗЧМТ. СГМ. Акубаротравма) за обставин безпосередньої участі у бойових діях, під час захисту Батьківщини, а саме виконання бойових завдань в складі підрозділу військової частини НОМЕР_1 , в районі населеного пункту Кремінна, Луганської області внаслідок ворожого артилерійського обстрілу.

Відповідно до пункту 10, 12, 13 розділу XXXIV вищезазначеного Порядку у період дії воєнного стану до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень також включаються військовослужбовці, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних),- з дня отримання такого поранення, включаючи час переміщення до лікарняного закладу (в тому числі з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого), або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.

Підставою для видання наказу про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, є довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), форму якої визначено додатком 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року №402, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2008 року за №1109/15800, видана командиром військової частини, де проходить службу або перебуває у відрядженні військовослужбовець, яка містить інформацію про обставини отримання військовослужбовцем поранення (травми, контузії, каліцтва) під час захисту Батьківщини.

Військово-лікарськими (лікарсько-експертними) комісіями закладів охорони здоров`я (установ) під час надання рекомендацій про потребу у відпустці за станом здоров`я військовослужбовцям, які одержали поранення (травму, контузію, каліцтво) під час захисту Батьківщини, після закінчення стаціонарного лікування у військовому (цивільному) лікарняному закладі охорони здоров`я (у тому числі закордонному) одночасно надаються медичні висновки про ступінь важкості поранення для прийняття рішення командирами військових частин цих військовослужбовців щодо надання їм відпустки для лікування після тяжкого поранення та виплати винагороди у розмірі 100 000 гривень за час цієї відпустки.

Із матеріалів справи судом встановлено, що за період з 03.02.2023 по 28.02.2023, з 01.03.2023 по 13.03.2023, з 24.03.2023 по 03.04.2024, з 04.04.2023 по 02.05.2023, з 11.05.2023 по 26.03.2024 позивач дійсно перебував на лікуваннях у закладах охорони здоров`я, однак надані ним медичні документи не підтверджують стаціонарного лікування позивача саме у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, так як діагнози хвороб є хронічними, тобто не стосуються поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, а саме:

- з 03.02.2023 по 07.02.2023 позивач перебував саме на амбулаторному лікуванні у медичній роті в/ч НОМЕР_1 , що підтверджується копією епікризу, проте документ не підтверджує стаціонарного лікування позивача;

- 24.02.2023 позивачу надана первинна медична допомога у медичній роті в/ч НОМЕР_1 , проте копія первинної медичної картки від 24.02.2023 не підтверджує стаціонарного лікування позивача;

- 28.02.2023 позивачу надана первинна медична допомога у ПХГ м. Краматорськ, проте копія первинної медичної картки від 28.02.2023 №7804/79 не підтверджує стаціонарного лікування позивача;

- з 01.03.2023 по 13.03.2023 позивач перебував саме на стаціонарному лікуванні в ДУ «Спеціалізована багатопрофільна лікарня №1 МОЗ України», однак згідно виписки №166 основний діагноз позивача не стосується поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, а є хворобою: порушення адаптації, змішана тривожно-депресивна. Супутній діагноз: жировий гепатоз. ДЖВП, Хронічний панкреатит в стадії нестійкої ремісії. Правобічний осумкований гідроторакс. ЛН0;

- з 04.04.2023 по 18.04.2023 позивач перебував на лікуванні у КНП «Черкаська обласна лікарня Черкаської обласної ради», однак згідно виписки № 8357 основний діагноз позивача не стосується поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, а є хворобою: «Простий хронічний бронхіт»;

- з 18.04.2023 по 02.05.2023 позивач перебував на лікуванні у КНП «Черкаська обласна лікарня Черкаської обласної ради», однак згідно виписки №9426 основний діагноз позивача не стосується поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, а є хворобою: «Анкілозуючий спондилоартрит активність І (ASDAS - 1,9), хронічний перебіг, центральна форма, двобічний сакроілеіт, стадія ІІ, ПФС ІІ. Хронічний вертеброгенний лівобічний люмбоішіалгічний синдром. Вертебростатичні, вертебродинамічні порушення»;

- з 11.05.2023 по 26.03.2024 позивач проходив індивідуальний курс лікування у CRB Clinic, однак надані ним довідки та виписка не підтверджують лікування у саме на стаціонарному та лікування саме поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини (надані виписки свідчать про лікування позивачем хвороб, зокрема артрозу, а також отримання стоматологічних послуг. Крім того, надана Позивачем відомість зарахування коштів на банківський рахунок CRB Clinic від 26.03.2024 підтверджує саме амбулаторний курс лікування позивача.

Враховуючи, що у матеріалах адміністративної справи відсутні докази на підтвердження періодів стаціонарного лікування поранення, пов`язаного саме із захистом Батьківщини, тому позов у цій часині позовних вимог не підлягає до задоволення.

Стосовно позовних вимог позивача щодо виплатити йому грошового забезпечення за останньою займаною посадою водія-заправника за період звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою та перебуванням на лікуванні в лікарняних закладах з травня 2023 року по березень 2024 року, то суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 11 статті 10- 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) загальний час безперервного перебування військовослужбовця в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою або у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) становить не менше тижня та не може перевищувати в цілому чотирьох місяців підряд (крім випадків, коли законодавством передбачено більш тривалі строки перебування на лікуванні).

Згідно абзаців 2 і 3 пункту 9 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) грошове забезпечення за останніми займаними посадами виплачується за період звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою та перебуванням на лікуванні в лікарняних закладах та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою (відпустці за станом здоров`я) (далі - відпустка для лікування у зв`язку з хворобою), але не більше чотирьох місяців із дня вибуття з військової частини (крім випадків, передбачених чинним законодавством України, більш тривалих строків перебування на лікуванні). Грошове забезпечення після чотирьох місяців безперервного перебування на лікуванні в лікарняних закладах виплачується на підставі висновку лікарняного закладу (військово-лікарської комісії), рішення командира військової частини про продовження перебування в лікарняних закладах та відповідно до вимог чинного законодавства.

Матеріалами справи підтверджено, що 02.02.2023 позивач отримав поранення, що підтверджується довідкою про обставини травми (поранення, каліцтва, контузії) від 12.04.2023 №1410, тому починаючи з 02.02.2023 проходив тривале лікування та реабілітацію у зв`язку з отриманим пораненням, був відсутній на військовій службі та не міг виконувати посадові обов`язки, відповідно, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 14.04.2023 №104 на підставі наказу по особовому складу від 14.04.2023 №100-РС - позивач з 14.04.2023 вважався таким, що зарахований у розпорядження командира частини у зв`язку з перебуванням на довгостроковому лікуванні, як наслідок, з 14.04.2023 позивача знято з займаної посади.

Згідно довідки про нарахований дохід від 06.11.2024 №133/9437, а також виписки з банківського рахунку позивача, йому було нараховано та виплачено грошове забезпечення у повному обсязі за 4 місяці перебування на безперервному лікуванні, починаючи із дня вибуття з військової частини: за лютий 2023 - зараховано 25240,87 грн; за березень 2023 - зараховано 25241,66 грн; за квітень 2023 - зараховано 25240,87 грн; за травень 2023 - зараховано 25240,87 грн; за червень 2023 - зараховано 25240,87 грн; за липень 2023 - зараховано 11075,85 грн.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позивач не має права на отримання грошового забезпечення за останньою займаною посадою за період звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою та перебуванням на лікуванні в лікарняних закладах з травня 2023 року по березень 2024 року, тому позов у цій частині позовних вимог також задоволенню не підлягає.

Стосовно позовної вимоги позивача про виплату йому згідно наказу №215 від 27.07.2024 щомісячну премію у розмірі 0% від посадового окладу відповідно до телеграми Міністра оборони України від 16.01.2024 №183/уд та оклад за військовим званням, щомісячну надбавку за вислугу років у розмірі 25% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та інші види грошового забезпечення відповідно до глави VI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року №260 «Про затвердження порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» з « 01» по «27» липня 2024 року, то суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 27.07.2024 №215 позивачу було нараховано та виплачено щомісячну надбавку за вислугу років у розмірі 25% посадового окладу за період з 01 по 27 липня 2024 року у сумі 130 грн, що підтверджується наявним у матеріалах справи копією грошового атестату від 27.07.2024 №1338/6235, тому позов у цій частині позовних вимог не підлягає до задоволення.

Крім того, грошова допомога для оздоровлення за 2023 рік у сумі 25240,87 грн виплачена позивачу 02.11.2023, про що свідчить довідка від 06.11.2024 №133/9437 та виписка з банківського рахунку, надана позивачем, отже позов у цій частині також є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Стосовно позовних вимог щодо зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік, то суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої-четвертої статті 9 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі -Закону №2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються КМУ, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова №704).

Пунктом 5 Постанови № 704 надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання: надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначає Порядок №260.

Відповідно до пункту 1 розділу ХХІV Порядку №260 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Згідно пунктом 7 розділу ХХІV Порядку №260 розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.

До місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Відповідно до пункту 9 розділу XXIV Порядку №260 виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Таким чином, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців і входить до його складу. Цей вид грошового забезпечення надається військовослужбовцям у межах асигнувань, за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника).

Крім того, Законом №2011-ХІІ не визначено порядку та розміру виплати військовослужбовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, при цьому, згідно частиною четвертою статті 9 Закону №2011-ХІІ Міністру оборони України надано повноваження щодо визначення порядку виплати грошового забезпечення, в тому числі матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Також, Постановою №704 та Порядком №260 встановлено лише граничний розмір виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, який повинен не перевищувати місячного грошового забезпечення; право керівників державних органів надавати військовослужбовцям матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань обмежене розміром асигнувань, що виділяються на утримання таких державних органів.

Отже, Законом №2011-ХІІ делеговано Міністру оборони України повноваження щодо визначення порядку виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, які обмежені лише граничним розміром такої виплати та розміром виділених асигнувань на утримання військовослужбовців.

Водночас суд зазначає, що з огляду на положення пункту 9 розділу XXIV Порядку №260 виплата військовослужбовцю матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань здійснюється виключно за його рапортом, проте у матеріалах справи відсутні докази звернення ОСОБА_1 із рапортом на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік, а відповідач також заперечує факт подання позивачем відповідного рапорту. За таких обставин у відповідача були відсутні підстави для виплати позивачу вказаної матеріальної допомоги, а тому його поведінку у спірному випадку не можна вважати неправомірною, тому позов у цій частині позовних вимог також не підлягає до задоволення.

Стосовно позовної вимоги позивача про виплату йому середнього грошового забезпечення за посадою водія-заправника за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 28.07.2024 по день фактичного розрахунку, але не більше ніж за шість місяців, то суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Так, частина перша статті 117 КЗпП України передбачає, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Частиною другою вказаної статті передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності, а за змістом частини другої вказаної статті у разі спору про розміри належних звільненому працівнику сум розмір відшкодування за час затримки визначає суд.

Під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Вказаний у частині першій статті 117 КЗпП України законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання.

Такої правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у постановах від 13.05.2020 у справі №810/451/17 та від 26.02.2020 у справі №821/1083/17.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Верховний Суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, що спростовує доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Відтак, виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має охоплювати весь період затримки виплати заробітної плати та обмежуватись датою виплати останньої.

Однак судом під час розгляду справи встановлено, що позивачу у повній мірі нараховано та виплачено при звільненні основні та додаткові види грошового забезпечення, винагороди та допомоги, тому дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у вищезазначених частинах позовних вимог, тому позов щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як похідна позовна вимога, також є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

За таких обставин, Черкаський окружний адміністративний суд, за правилами, встановленими ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази, вважає заявлені позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат, суд враховує наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на те, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, тому відсутні правові підстави для розподілу судових витрат зі сплати судового збору.

Керуючись ст.ст.2-14, 138-139, 242-245, 255, 295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Розподіл судових витрат не здійснювати.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного його тексту.

Суддя Альона КАЛІНОВСЬКА