Справа № 640/37687/21
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2025-01-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 січня 2025 року № 640/37687/21

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Панченко Н.Д., розглянувши у місті Києві у письмовому провадженні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до держави Україна в особі Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби України, в якому просить суд:

- стягнути з держави в особі Київської міської прокуратури () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП. НОМЕР_1 ) матеріальну шкоду, завдану неконституційним актом, у вигляді неотриманої частини заробітної плати та інших платежів за період з 12.09.2016 по 15.11.2017 у загальній сумі 1 795 975 (один мільйон сімсот дев`яносто п`ять тисяч дев`ятсот сімдесят п`ять) грн. 92 (дев`яноста дві) коп., де недоотриманий:

посадовий оклад - 199 381,26 грн.;

надбавка за вислугу років - 36 813,76 грн.;

надбавка за виконання особливо відповідальної роботи - 190 641,46 грн.;

щомісячна премія - 846 261,42 грн.;

матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань та допомога для оздоровлення - 240 015,88 грн.;

відпустка та компенсація за невикористану відпустку - 282 862,14 грн.

- зобов`язати державу в особі Державної казначейської служби України () перерахувати на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) з Державного бюджету України завдану йому матеріальну шкоду у вигляді неотриманої частини заробітної плати та інших платежів за період з 12.09.2016 по 15.11.2017 у загальній сумі 1 795 975 (один мільйон сімсот дев`яносто п`ять тисяч дев`ятсот сімдесят п`ять) грн. 92 (дев`яноста дві) коп.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що за період роботи з 12 вересня 2016 року по 15 листопада 2017 року посадовий оклад позивачу нараховувався не у розмірі, встановленому частиною третьою статті 81 Закону України "Про прокуратуру", а у розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України на підставі змін, внесених Законом України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України"; у подальшому положення, на підставі яких нараховувався посадовий оклад, зокрема, пункт 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, були визнані неконституційними, у зв`язку з чим позивач вважає, що має право на відшкодування матеріальної шкоди у вигляді неотриманої заробітної плати.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.01.2022 відкрите спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.05.2022 призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

18.02.2022 до суду Київська міська прокуратура подала відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що заробітна плата позивача нараховувалась на підставі та у розмірах, встановлених як нормативно-правовими актами, що мають силу закону так і постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 N 505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури"; на зазначений позивачем період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури. Відтак, на думку відповідача, підстави для перерахунку за вказаний період відповідно до частини третьої статті 81 Закону України "Про прокуратуру" відсутні.

Державною казначейською службою України також наданий до суду відзив, де зазначено, що Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало (до того ж сам позивач не вказує на Казначейство як на порушника своїх прав). Відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства, й обов`язкових висновків Конституційного суду України Казначейство не повинно нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів. При цьому, Конституція України не передбачає зворотну дію в часі рішень Конституційного Суду України. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Позивач надав до суду відповідь на відзив Казначейства, у якому зазначив, що ДКСУ виступає не самостійним суб`єктом, а представником держави. Також зазначив, що предметом позову є не визнання протиправними дій чи рішень, прийнятих на підставі неконституційних актів, а стягнення шкоди.

На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України №2825-ІХ, Окружним адміністративним судом міста Києва скеровано за належністю матеріали справи №640/37687/21 до Київського окружного адміністративного суду.

За результатом автоматизованого розподілу, справу №640/37687/21 передано на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Панченко Н.Д.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2023 року адміністративна справа №640/37687/21 прийнята до провадження судді Панченко Н.Д. Справу визначено розглядати одноособово суддею Панченко Н.Д. за правилами загального позовного провадження.

Також, позивачем заявлялося клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням касаційної інстанції у справі №160/6949/20, яке задоволенню не підлягало у зв`язку тим, що ухвалою Великої Палати Верховного Суду справу № 160/6949/20 за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Дніпропетровської обласної прокуратури про відшкодування матеріальної шкоди було повернуто до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для розгляду у відповідній колегії.

У судових засіданнях сторони підтримали свої позиції та надали додаткові пояснення.

Після цього сторони просили суд продовжити розгляд у письмовому провадженні.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає таке.

ОСОБА_1 працював з 20.06.2013 на різних посадах в органах прокуратури України. Зокрема, з 12.09.2016 перебував на посаді прокурора Київської місцевої прокуратури № 6 міста Києва.

Наказом прокурора міста Києва від 15.11.2017 року № 2227к позивача звільнено з посади прокурора Київської місцевої прокуратури № 6 міста Києва та органів прокуратури у зв`язку з поданням ним заяви про звільнення за власним бажанням (пункт 7 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру") з 02.01.2020.

11.06.2021 позивач звернувся до Київської міської прокуратури з метою отримання інформації про заробітну плату, що була йому нарахована, за період роботи в органах прокуратури, надання штатних розписів

Листом Київської міської прокуратури від 16.16.2021 № 27-2294ВИХ-21 позивачу надано запитувану інформацію.

Листом Київської міської прокуратури від 16.16.2021 № 27-2294ВИХ-21 у відповідь на заяву позивача від 11.06.2021 позивача повідомлено, що оплата праці здійснювалася згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505, а починаючи з 11.09.2020 - оплата праці регулюється нормами статті 81 Закону України "Про прокуратуру".

Позивач, вважаючи, що відповідачем - державою в особі Київської міської прокуратури завдано матеріальну шкоду у зв`язку з неповною виплатою заробітної плати, звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

15.07.2015 набрав чинності Закон України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 N 1697-VII (далі також Закон N 1697-VII), який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 81 Закону № 1697-VII (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.

Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.

Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом:

1) прокурора регіональної прокуратури - 1,2;

2) прокурора Генеральної прокуратури України - 1,3.

Відповідно до частини дев`ятої статті 81 Закону N 1697-VII фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 1774-VIII частину третю статті 81 Закону N 1697-VII викладено в такій редакції: "Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 1 січня 2017 року становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року".

Разом з цим, суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 8 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.95 N 108/95-ВР умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно статті 13 Закону України "Про оплату праці" оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Згідно з частинами першою та другою статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

За приписами статті 89 Закону України "Про прокуратуру" функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України.

Згідно з статтею 90 Закону України "Про прокуратуру" фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.

Схема посадових окладів працівників органів прокуратури затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 31.12.2012 N 505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури".

Аналіз наведених правових норм та обставин справи дає підстави для висновку, що відповідач 1 не наділений правом самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України здійснювати нарахування посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у іншому розмірі, ніж це передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 31.12.2012 N 505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури".

Аналогічні правові позиції викладені в постановах Верховного Суду від 14.03.2018 у справі N 825/575/16, від 19.03.2020 у справі N 806/3314/17, від 09.09.2020 у справі N 807/1171/16, від 03.04.2021 у справі N 120/14973/21-а.

Як встановлено судом та підтверджується відповідачем, у спірний період посадовий оклад позивача нараховувався не відповідно до положень частини третьої статті 81 Закону України "Про прокуратуру", а у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 N 6-р/2020 у справі N 1-223/2018 (2840/18) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 N 1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України передбачено, що положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 N 1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відтак, даними рішеннями встановлено те, що органом законодавчої влади Верховною Радою України прийнято неконституційні закони (окремі положення законів).

Як наслідок, рішеннями Конституційного Суду України підтверджено одну з підстав для відшкодування матеріальної шкоди на підставі ч. 3 ст. 152 Конституції України неконституційність окремих положень закону.

В той же час, абзацом першим ст. 6 Конституції України, передбачено, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.

Відповідно до положень ст. 75 Основного Закону України передбачено, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України.

Як передбачено абзацом першим статті 147 Конституції України, Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до цієї Конституції.

Конституційна гарантія захисту права особи від неконституційного закону передбачена ч. 3 ст. 152 Конституції України, згідно з якою матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Наведені норми у системному аналізі вказують на те, що нормами Конституції України передбачено захист у суді безпосередньо на підставі Основного Закону України права особи на відшкодування матеріальної шкоди завданої неконституційним законом чи його окремими положеннями.

Відповідно до частин першої та другої статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Частиною третьою статті 152 Конституції України передбачено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Аналогічне положення міститься у статті 91 Закону України "Про Конституційний Суд України" від 13.07.2017 N 2136-VIII.

Окрім цього у статті 97 вказаного Закону визначено, що Конституційний Суд України у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання.

Рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення КСУ, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду України.

Тобто, рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.

Встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням.

Подібний висновок також висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 листопада 2020 року у справі N 4819/49/19.

Суд наголошує, що дія окремого положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року N 6-р/2020 у справі N 1-223/2018 (2840/18), втратила чинність 26 березня 2020 року.

Суд звертає увагу, що у рішенні Конституційного Суду України N 6-р/2020 від 26.03.2020 відсутні положення, які б дозволили зробити висновок про його поширення на правовідносини, які припинилися на момент його ухвалення. Натомість, у резолютивній частині рішення чітко вказано, що положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 N 1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Так, заробітна плата позивачу виплачувалась на підставі постанови Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" від 31 травня 2012 року N 505, з наступними змінами та доповненнями (далі Постанова N 505), в силу положень другого речення абзацу третього пункту 3 розділу II Закон України N 113-IX, яке визнано неконституційним Рішенням Конституційного Суду N 8-р (II)/2023 від 13.09.2023.

Предмет та підстави позову, сформульовані позивачем, вказують на те, що він просить стягнути з Держави Україна матеріальну шкоду у вигляді недоотриманої частини заробітної плати (втраченого доходу) на підставі ч. 3 ст. 152 Конституції України.

Статтею 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року N 1697-VII, з наступними змінами та доповненнями (далі Закон України N 1697-VII), на законодавчому рівні визначено єдині підходи для визначення заробітної плати прокурорів, яка не може мінятись іншими нормативно-правовими актами.

Отже, з огляду на наведене, враховуючи відсутність у відповідача права на здійснення перерахунку та виплату посадового окладу позивачу самостійно без правого врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України у розмірі, іншому ніж встановлений постановою Кабінету Міністрів України N 505, суд дійшов висновку про те, що відповідачем 1 не було допущено протиправних дій щодо нарахування позивачу заробітної плати в іншому розмірі, ніж передбачало чинне на той час законодавство.

За загальним правилом матеріальна шкода за своєю правовою природою відповідає правовій природі майнової шкоди.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 22 "Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди" ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Пунктом 2 частиною 2 цієї ж статті передбачено, що збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Наведені норми вказують на те, що матеріальною шкодою є, в тому числі, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин.

До доходів, згідно чинного законодавства України (Податкового Кодексу України, Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та інших нормативно-правових актів), відноситься, у тому числі, заробітна плата.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Тобто, поняття "збитки" передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

На підставі статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Згідно зі статтею 1175 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Крім того, суд зазначає, що положення статті 22 Цивільного кодексу України необхідно застосовувати разом з правилами статті 1166 Цивільного кодексу України.

Правила статті 1175 Цивільного кодексу України передбачають певні умови для відшкодування за рахунок держави шкоди, зокрема, завдання шкоди в результаті прийняття відповідним суб`єктом влади нормативно-правового акту, та визнання його незаконним та скасування.

Так наведені позивачем у позові підстави позову не містять посилань на порушення ним питання про визнання незаконними та скасування нормативно-правового акту саме відповідачів.

Відповідно до частини третьої статті 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Аналізуючи правила частини третьої статті 152 Конституції України, суд дійшов до висновку про відсутність посилання на конкретний Закон, який би встановлював умови отримання матеріальної та моральної шкоди, завданої актами, що визнані неконституційними.

Позивачем не спростовується те, що чинне законодавство не містить такого спеціального закону.

З огляду на це, суд вважає, що обов`язковою передумовою для виникнення у позивача такого права на відшкодування шкоди є наявність про це встановленої у Законі процедури присудження та сплати такої компенсації.

Тому, оскільки спеціальне законодавство щодо компенсації матеріальної чи моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, яка підлягає відшкодуванню державою відсутнє, загальні норми цивільного законодавства щодо відшкодування шкоди є релевантними до даних правовідносин.

Щодо причинно-наслідкового зв`язку між неконституційністю окремих положень закону та завданою шкодою.

Компенсаційні гарантії порушених прав особи неконституційними положеннями нормативно-правових актів, визначені ч. 3 ст. 152 Основного Закону України, які в силу положень ст. 3 Конституції України, є відповідальністю Держави перед особою за порушення встановлені в порядку визначеному законодавством України.

В цьому контексті також слід звернути увагу і на те, що такий термін як "неконституційність" не може обмежуватись часовими рамками закон чи окремі його положення після прийняття рішення Конституційним Судом України є неконституційними з часу їх прийняття.

Не може бути покладено в основу судового рішення посилання відповідача 1 на те, що прокуратура діяла відповідно до вимог чинного законодавства на час чинності неконституційних норм, оскільки позивач жодним чином не ставить під сумнів правомірність дій прокуратури, а лише вказує як підставу позову порушення саме Держави, яке пов`язуються з прийняттям неконституційних положень законів.

Відтак, такі аргументи відповідача знаходяться поза предметом доказування у цій справі.

Крім того, необґрунтованими є посилання відповідача 1 на те, що позивач просить стягнути заробітну плата, оскільки зміст позову вказує на те, що стягується матеріальна шкода у вигляді втраченого доходу, яким у тому числі є недоотримана заробітна плата.

Підсумовуючи викладене, суд уважає, що під час розгляду справи встановлено наявність підстав для відшкодування Державою Україна позивачу матеріальної шкоди відповідно до ч. 3 ст. 152 Основного Закону України.

Однак, відповідачем у даній справі визначено Державу Україну, в особі того органу, під час проходження публічної служби в якому йому було завдано матеріальну шкоду, а також Державну казначейську службу України, яка має таку шкоду компенсувати.

У цьому контексті слід звернути увагу на п. 30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі N 242/4741/16-ц: "Тлумачення частини другої статті 30 ЦПК України (в редакції, чинній на момент пред`явлення позову) дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача.".

Частина 4 статті 46 КАС України, вказує на те, що відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відтак, відповідачем у справі має бути відповідний орган, діями якого спричинено шкоду.

Тобто, між діями органу та наслідками у вигляді шкоди має бути причинно-наслідковий зв`язок.

Крім того, про встановлення причинно-наслідкового зв`язку між діями органу, визначеного відповідачем, та спричиненою матеріальною шкодою, наголосив Верховний Суд у постановах від 28.11.2022 справа N 380/8155/21, від 28.11.2022 справа N 160/6785/20, від 28.11.2022 справа N 460/1156/21, від 01.12.2022 справа N 200/2302/21-а, від 01.12.2022 справа N 500/2792/21.

Підсумовуючи викладене, суд уважає, що під час розгляду справи не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між спричиненою позивачу матеріальною шкодою та діями Київської міської прокуратури та Державної казначейської служби України.

Згідно з частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з положеннями статті 75 Кодексу адміністративного судочинства України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з пунктом 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27.09.2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом враховується, що згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також доводи позивача та відповідача щодо заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно підстави для здійснення розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 2, 6, 72-77, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 02.01.2025.

Суддя Панченко Н.Д.