Справа № 600/265/24-а
Суддя: Григораш Віталій Олександрович
Дата ухвалення: 2024-12-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2024 р. м. Чернівці Справа №600/265/24-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Григораша В.О. розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого звернувся адвокат Каверін Сергій Миколайович до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Чернівецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (позивач) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (відповідач) з такими позовними вимогами:

визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та не виплатити ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 12.12.2020 по 11.06.2021 (включно);

стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 12.12.2020 по 11.06.2021 (включно) в розмірі 207556,44 грн.

В обґрунтування позову вказано, що наказами голови Державної прикордонної служби України від 30.11.2020 №1159 позивача звільнено з військової служби у запас та від 11.12.2020 №1209-ОС виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. 26.12.2023 відповідачем, на виконання рішення Чернівецького окружний адміністративний суд від 11.07.2023 по справі №600/1937/23-а, виплачено заборгованість по грошовому забезпечення у сумі 99289,16 грн.

Посилаючись на ст.116 та ст.117 КЗпП України позивач вказував, що відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити йому компенсацію за затримку розрахунку при звільненні - середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за період затримки обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 23.01.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив позовні вимоги залишити без задоволення. При цьому вказував, що на виконання рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 11.07.2023 у справі № 600/1937/23-а позивачу 26.12.2023 здійснено перерахунок і виплату грошового забезпечення із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлено законом на 01.01.2020 у розмірі 99289,16 грн.

Окрім цього, відповідач посилався на те, що на виконання рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 14.06.2021 у справі №600/245/21-а позивачу виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період 12.12.2020 по 15.01.2021 у сумі 34034,35 грн., з урахуванням обов`язкових відрахувань - 27397,65 грн.

На виконання рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 27.02.2023 у справі № 600/11/22-а та постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28.09.2023 позивачу виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.12.2020 до дня фактичного розрахунку 29.11.2021, з урахуванням обов`язкових відрахувань - 1710,02 грн. та 20337,51 грн.

Відповідач наголошував на тому, що за період з 12.12.2020 по 15.01.2021 позивачу нарахований та виплачений середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням обов`язкових відрахувань - 27397,65 грн. та за період з 12.12.2020 до дня фактичного розрахунку 29.11.2021 позивачу нарахований та виплачений середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням обов`язкових відрахувань 1710,02 грн та 20337,51 грн.

Вказував, що станом на день звернення до суду із позовом, з моменту звільнення позивача пройшло 3 роки, крім того середній заробіток був відшкодований за рік місяців (з 12.12.2020 до дня фактичного розрахунку 29.11.2021).

Відповідач звертав увагу суду на те, що в даному позові заявлений період з 12.12.2020 по 11.06.2021, проте з урахуванням прийнятих рішень у справі №600/11/22-а середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за несвоєчасну виплату компенсації за неотримане речове майно за період з 12.12.2020 р. до дня фактичного розрахунку 29.11.2021 відшкодований.

Вказував, що з урахуванням рішень суду у справі №600/245/21-а та у справі № 600/11/22-а відшкодував середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням вимог статті 117 КЗпП України - в межах 6 місяців, відповідно відповідач виконав обов`язок щодо відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Зважаючи на відсутність клопотання будь-якої зі сторін про інше, суд вважає за можливе продовжити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено такі обставини у справі та відповідні їм правовідносини.

Згідно витягу з наказу Голови Державної прикордонної служби України від 30.11.2020 №1159-ОС "Про особовий склад" підполковника ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас за підпунктом "а" (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Відповідно до витягу з наказу Голови Державної прикордонної служби України від 11.12.2020 1209-ОС "Про особовий склад" виключено ОСОБА_1 із 11.12.2020 із списків особового складу, всіх видів грошового забезпечення Головного відділу внутрішньої та власної безпеки " ІНФОРМАЦІЯ_2 " Державної прикордонної служби України.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 11.07.2023 у справі №600/1937/23-а позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_5 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії - задоволено повністю. Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_6 (військова частина НОМЕР_2 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення та допомоги на оздоровлення у період із січня по травень 2020 року, виходячи з розміру посадового окладу та окладу за спеціальним (військовим) званням, розрахованих із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2018. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_6 (військова частина НОМЕР_2 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення та допомоги на оздоровлення, нарахованих та виплачених у період із січня по травень 2020 року, виходячи з розміру посадового окладу та окладу за спеціальним (військовим) званням, розрахованих із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2020. Визнано протиправними дії НОМЕР_4 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_3 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення та підйомної допомоги у період із червня по жовтень 2020 року, виходячи з розміру посадового окладу та окладу за спеціальним (військовим) званням, розрахованих із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2018. Зобов`язано НОМЕР_4 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_3 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення та підйомної допомоги, нарахованих та виплачених у період із червня по жовтень 2020 року, виходячи з розміру посадового окладу та окладу за спеціальним (військовим) званням, розрахованих із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2020. Визнано протиправними дії НОМЕР_5 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення, підйомної допомоги, матеріальної допомоги дня вирішення соціально-побутових питань, компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та одноразової грошової допомоги при звільненні у період із листопада по грудень 2020 року, виходячи з розміру посадового окладу та окладу за спеціальним (військовим) званням, розрахованих із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2018. Зобов`язано НОМЕР_5 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_1 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення підйомної допомоги, матеріальної допомоги дня вирішення соціально-побутових питань, компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та одноразової грошової допомоги при звільненні, нарахованих та виплачених у період із листопада по грудень 2020 року, виходячи з розміру посадового окладу та окладу за спеціальним (військовим) званням, розрахованих із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2020.

Згідно платіжної інструкції №4008 від 25.12.2023, на виконання рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 11.07.2023 у справі №600/1937/23-а, позивачу на його банківський рахунок перераховано 99289,16 грн.

Не погоджуючись з бездіяльністю ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та не виплатити середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 12.12.2020 по 11.06.2021, позивач звернувся до суду з даним позовом.

До спірних правовідносин суд застосовує наступні положення законодавства та робить висновки по суті спору.

Частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Загальні засади проходження в Україні військової служби врегульовано Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XI).

Зокрема, вказаний Закон визначає порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Так, абзацом 1 частини 1 статті 9 цього Закону №2011-XI передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Разом з тим, Законом України №2011-XII та іншими нормативно-правовими актами, які регулювали питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено відповідальність роботодавця за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.

Варто зазначити, що відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.

У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами частини шостої статті 7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.

Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 17.02.2015 (справа №21-8а15), за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Отже, у даному випадку, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд зазначає, що у даному випадку спірні питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Вказана позиція узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 08.02.2018 у справі №805/977/16-а, від 04.04.2018 у справі №805/5111/15-а та від 07.02.2018 у справі №806/535/16.

Вирішуючи даний спір, суд звертає увагу на те, що згідно із частиною 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд касаційної інстанції неодноразово приходив до висновку, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі (зокрема, постанова Верховного Суду України від 17 липня 2015 року в справі №21-8а15, постанови Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі №806/1899/17, від 29 березня 2018 року у справі №815/1767/17, від 31 жовтня 2019 року у справі №2340/4192/18 та ін.)

Оскільки у спірному випадку, спеціальне законодавство, яким врегульовано порядок проходження військової служби, порядок і строки виплати грошового забезпечення військовослужбовцям при звільненні з військової не передбачає дату проведення остаточного розрахунку та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату військовослужбовцю всіх належних сум при звільненні, що фактично визнавалось сторонами справи, тому до спірних відносин необхідно застосувати норми статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України, на які посилається позивач в обґрунтуванні заявлених вимог.

Вказаної позиції дотримується й Сьомий апеляційний адміністративний суд у постанові від 12.06.2023 по справі №600/2459/22-а.

Отже суд зазначає, що відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на час виникнення у позивача права на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні), згідно якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

26 лютого 2020 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила у справі № 821/1083/17 постанову, якою касаційну скаргу Комісії з ліквідації Управління Державної пенітенціарної служби України в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі залишила без задоволення, а постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2017 року у справі № 821/1083/17 залишила без змін. У вказаному рішенні Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) [у рішенні від 8 квітня 2010 року у справі "Меньшакова проти України"] надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15.

Разом з тим, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020, статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони, законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1 статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина 2 статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми.

Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Крім того, передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

19.07.2022 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 №2352-ІХ, яким внесені зміни до діючого законодавства про працю.

Так, згідно ст. 117 КЗпП України (чинній на день виплати позивачу) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Судом встановлено, що позивача з 11.12.2020 виключено із списків особового складу, всіх видів грошового забезпечення Головного відділу внутрішньої та власної безпеки " ІНФОРМАЦІЯ_2 " Державної прикордонної служби України, однак, як зазначено у позовній заяві, на день звільнення з ним не проведено повного розрахунку.

Як зазначає позивач, належні йому до виплати суми здійснені відповідачем лише 26.12.2023, тобто, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач наголошував на тому, що відповідач провів повний розрахунок з ним після його звільнення зі служби поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП.

Поряд з цим, заперечуючи обґрунтованість позовних вимог позивача, відповідач звертав увагу суду на те, що позивачу з урахуванням рішень Чернівецького окружного адміністративного суду у справі №600/245/21-а та у справі №600/11/22-а відшкодовано середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням вимог статті 117 КЗпП України - в межах 6 місяців.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що спірний період щодо не нарахування та не виплатити середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні охоплює період з 12.12.2020 по 11.06.2021.

При цьому, як вбачається із системи "Діловодство спеціалізованого суду" у січні 2021 позивач звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить: визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_7 (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо невчинення дій із своєчасного розрахунку у зв`язку із звільненням ОСОБА_1 ; стягнути із ІНФОРМАЦІЯ_7 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 12.12.2020 по 15.01.2021 у сумі 34384,00 грн.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 14.06.2021 у справі №600/245/21-а позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення грошового забезпечення - задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_7 (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо проведення з ОСОБА_1 своєчасного розрахунку у зв`язку із звільненням з військової служби. Стягнуто із ІНФОРМАЦІЯ_7 (Військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 12.12.2020 по 15.01.2021 у сумі 34034 (тридцять чотири тисячі тридцять чотири) грн. 35 коп. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 14.06.2021 у справі № 600/245/21-а позивачу перераховано на його банківський рахунок 34034,35 грн, про що свідчить розрахунковий лист за серпень 2021 від 08.02.2024 №80.

Згідно системи "Діловодство спеціалізованого суду" у січні 2022 позивач звернувся до суду з позовною завою до НОМЕР_5 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ), в якій просив: визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_5 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не проведення своєчасного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , не нарахування та не виплату ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 16.01.2021 по 29.11.2021; зобов`язати НОМЕР_5 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 16.01.2021 до дня фактичного розрахунку 29.11.2021.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 27.02.2023 у справі №600/11/21-а адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність НОМЕР_5 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ) щодо непроведення своєчасного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , ненарахування та невиплату ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за несвоєчасну виплату компенсації за неотримане речове майно з 16.01.2021 по 29.11.2021 Зобов`язано НОМЕР_5 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за несвоєчасну виплату компенсації за неотримане речове майно з 16.01.2021 до дня фактичного розрахунку 29.11.2021 в сумі 2124,24 гривень.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28.09.2023 у справі №600/11/21-а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено повністю. Рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 27 лютого 2023 року змінено. Абзац 3 резолютивної частини рішення суду викладено у наступній редакції: "Зобов`язати НОМЕР_5 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за несвоєчасну виплату компенсації за неотримане речове майно з 12.12.2020 до дня фактичного розрахунку 29.11.2021 в сумі 25263 грн. 99 коп. (двадцять п`ять тисяч двісті шістдесят три гривні дев`яносто дев`ять копійок).

Відповідно до розрахункового листа за жовтень 2023 від 08.02.2024 №78 на виконання постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28.09.2023 у справі № 600/11/21-а, позивачу нараховано на його банківський рахунок 25263,99 грн.

Таким чином, на виконання рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 14.06.2021 у справі №600/245/21-а та рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 27.02.2023 у справі №600/11/21-а, зміненим постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28.09.2023 у справі № 600/11/21-а, позивачу за період з 12.12.2020 по 15.01.2021 виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби у сумі 34034,35 коп, а за період з 12.12.2020 до дня фактичного розрахунку 29.11.2021 позивачу виплачено середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за несвоєчасну виплату компенсації за неотримане речове майно в сумі 25263,99 грн.

Отже, з наведеного вбачається, що позивачу за спірний у даній справі період з 12.12.2020 по 11.06.2021 фактично виплачено середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, про що свідчать додані відповідачем до матеріалів справи, розрахункові листи, та відповідно рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 14.06.2021 у справі №600/245/21-а та рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 27.02.2023 у справі № 600/11/21-а.

Відтак, суд вважає, що повторне стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати всіх сум при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України призведе до застосування до відповідача подвійної відповідальності за одне і теж порушення.

Враховуючи наведене, позовні вимоги стягнення з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.12.2020 по 11.06.2021 не підлягають до задоволення.

Аналогічні висновки висловлено в постанові Сьомого апеляційного адміністративного суду від 18.09.2023 у справі №560/12724/22.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. А згідно частини 1статті 90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з частиною 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних у матеріалах справи, оцінивши їх належність, допустимість та достовірність окремо, суд вважає, що позивачем не доведено наявність правових підстав для задоволення заявлених вимог, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судовий збір з відповідача не стягується.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , в інтересах якого звернувся адвокат Каверін Сергій Миколайович до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії, - відмовити.

Згідно статті 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до статей 293, 295 КАС України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників процесу:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ).

Відповідач - ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ).

Суддя В.О. Григораш