Справа № 240/3299/24
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-01-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 січня 2025 року м. Житомир справа № 240/3299/24

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, скасування пункту наказу, зобов`язання вчинити дії,

установив:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся у суд з позовом, у якому просить:

визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач, В/ч НОМЕР_1 ) щодо виключення його із списків особового складу частини до проведення усіх розрахунків без його на те згоди та зобов`язати утриматися від таких дій;

визнати протиправним та скасувати пункт 4 наказу командира В/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 17 січня 2024 року №16, яким його виключено зі списків особового складу частини;

зобов`язати В/ч НОМЕР_1 виплатити йому матеріальне і грошове забезпечення за час вимушеного прогулу внаслідок протиправних дій щодо виключення зі списків особового складу частини до проведення усіх видів розрахунків без його згоди, а також зарахувати цей період до вислуги років та до строку, встановленого для присвоєння чергового військового звання.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що на момент виключення зі списків особового складу відповідач не провів повного розрахунку, а саме не виплатив: компенсацію за невикористані дні основної відпустки за 2022 - 2024 роки та додаткової відпустки за 2020 - 2024 роки; грошову допомогу на оздоровлення за 2023 рік; компенсації за неотримане речове майно; додаткову винагороду під час дії воєнного стану за період з 01 по 05 та з 20 по 31 грудня 2023 року, з 01 по 11 січня 2024 року. Зауважує, що відповідач безпідставно не надав перед звільненням невикористану частину основної відпустки за 2023 рік тривалістю 10 діб та під час розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні безпідставно керувався постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року, що призвело до недоплати зазначеної допомоги.

Ухвалою суду від 22 березня 2024 року прийнято до провадження, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов.

30 квітня 2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позову заперечує.

30 квітня 204 року до суду надійшла відповідь на відзив, а 11 червня 2024 року - заперечення на відповідь на відзив.

При цьому, у запереченні на відповідь на відзив відповідач зауважує, що не має можливості надати суду докази на спростування вимоги позивача про стягнення компенсації за використані дні додаткової відпустки.

Ухвалою суду від 10 червня 224 року зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 надати суду протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали інформацію про місце проходження служби ОСОБА_1 у період з 01 січня 2020 року по 17 січня 2024 року з належним чином засвідченими доказами на підтвердження, продовжено строк розгляду справи на більш тривалий, розумний термін та зупинено провадження у справі до дати отримання судом витребуваної інформації.

22 липня 2024 року до суду надійшов послужний список позивача.

Ухвалою суду від 26 липня 2024 року поновлено провадження у справі, зобов`язано 10 огшбр ОК « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Сухопутних військ Збройних Сил України надати суду протягом 10 (десяти) днів з моменту отримання цієї ухвали інформацію щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 за 2020 - 2022 роки компенсації за невикористані дні основної та додаткових видів відпустки (зокрема, додаткової відпустки, як учаснику бойових дій), попереджено 10 огшбр ОК « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Сухопутний військ Збройних Сил України, що невиконання ухвали суду про витребування доказів може мати наслідком застосування заходів процесуального примусу, передбачених статтями 145, 149 Кодексу адміністративного судочинства України, доручено ІНФОРМАЦІЯ_3 забезпечити вручення 10 огшбр ОК « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Сухопутних військ Збройних Сил України копії цієї ухвали, зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 надати суду докази такого вручення та зупинено провадження у справі до дати отримання судом витребуваних доказів.

До суду надійшли витребувані докази та клопотання позивача про огляд у судовому засіданні інших судових справ.

Ухвалою суду від 27 листопада 2024 року поновлено провадження у справі та призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з викликом осіб, які беруть участь у справі на 04 грудня 2024 року.

У судовому засіданні представники відповідача проти задоволення позову заперечували.

Позивач у судове засідання не прибув, надав заяву про здійснення розгляду справи за його відсутності.

У зв`язку з викладеним, суд 04 грудня 2024 року перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження, про що постановив ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання.

06 грудня 2024 року до суду надійшли додаткові пояснення, в яких Військова частина НОМЕР_1 указує, що у зв`язку з порушенням виконавської дисципліни, а саме некоректним формуванням особової справи у попередній військовій частині, де ОСОБА_1 проходив військову службу, Військовою частиною НОМЕР_1 було видано позивачу витяг з наказу командира військової частини з не повною інформацією у частині нарахування певних виплат. Після того, як начальником персоналу штабу було виявлено невідповідність наказу наявним у особовій справі витягам, було повторно виготовлено наказ командира Військової частини НОМЕР_1 з коректною інформацією про належні до нарахування та виплати суми. Зауважує, що відповідні зміни проведені до здійснення позивачу виплати належних при звільненні сум, а тому не змінили їх розмір.

Згідно частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З метою реалізації наведених положень Кодексу адміністративного судочинства України, а також з урахуванням того, що позивач перебуває на військовій службі, суд ухвалою від 09 грудня 2024 року визначив позивачу додатковий час для надання заперечень на додаткові пояснення Військової частини НОМЕР_1 тривалістю 10 (десяти) календарних днів з моменту отримання такої ухвали.

12 грудня 2024 року до суду надійшли додаткові пояснення позивача, в яких зауважено на неналежному проведенні службового розслідування щодо факту існування двох варіантів наказу командира В/ч НОМЕР_1 від 17 січня 2024 року №16.

Суд установив, що наказом Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 22 травня 2020 року №180 капітана запасу ОСОБА_1 прийнято на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу строком на 3 (три) роки та призначено помічником командира бригади з правової роботи - начальником юридичної групи Військової частини НОМЕР_2 . Капітану ОСОБА_1 до військового звання додати слово «юстиції».

Наказом Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 14 січня 2022 року №31 майора юстиції ОСОБА_1 призначено помічником начальника управління з правової роботи - начальником юридичної служби регіонального управління сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

Наказом командира В//ч НОМЕР_2 від 21 січня 2022 року №14 майора ОСОБА_1 , помічника командира бригади з правової роботи - начальника юридичної служби управління Військової частини НОМЕР_2 , призначеного наказом командира В/ч НОМЕР_3 (по особовому складу) від 14 січня 2021 року №31 на посаду помічника начальника управління з правової роботи - начальником юридичної служби Військової частини НОМЕР_4 АДРЕСА_1 визнано таким, що вибув, виключено зі списків особового складу частини та знято з усіх видів забезпечення.

Згідно зазначеного наказу щорічна основна відпустка за 2022 рік використана в кількості 15 календарних днів.

Наказом командувача сил територіальної оборони Збройних Сил України (по особовому складу) від 17 березня 2023 року №88 підполковника ОСОБА_1 призначено офіцером резерву взводу резерву офіцерського складу роти резерву офіцерського складу Військової частини НОМЕР_5 Військової частини НОМЕР_4 .

Згідно наказу начальника регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (по особовому складу) від 22 березня 2023 року №81 підполковника ОСОБА_1 , уважати таким, що справи та посаду здав і вибув до нового місця служби в АДРЕСА_1 . Щорічна основна відпустка за 2022 рік використана тривалістю 15 календарних днів, за 2023 рік - 10 календарних днів, з додаванням 2 діб, необхідних для проїзду до місце проведення відпустки та назад. Додаткова відпустка, як учаснику бойових дій із збереженням грошового забезпечення, за 2022 та 2023 рік тривалістю 14 календарних днів під час проходження служби у Військовій частині НОМЕР_4 не надавалась, грошова компенсація не виплачувалась.

Наказом командувача сил територіальної оборони Збройних Сил України (по особовому складу) від 22 червня 2023 року №210 підполковника ОСОБА_1 призначено помічником командира бригади з правової роботи - начальником юридичної служби управління НОМЕР_6 окремої бригади територіальної оборони регіонального управління сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_4 ».

Згідно наказу командира В/ч НОМЕР_5 (по особовому складу) від 03 липня 2023 року №190 підполковника ОСОБА_1 , вважати таким, що справи та посаду здав і вибув до нового місця служби АДРЕСА_2 . Щорічна основна відпустка за 2022 рік використана частково в кількості 15 діб, за 2023 рік - 10 календарних днів. Вислуга років станом на 01 липня 2023 року у Збройних Силах України становить: основна - 23 роки 04 місяці 02 днів, пільгова - 00 років 00 місяців 00 днів.

З 04 липня 2023 року позивач проходив військову службу у В/ч НОМЕР_1 на посаді помічника командира бригади з правової роботи - начальника юридичної служби управління.

07 грудня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до командира В/ч НОМЕР_1 з рапортом на звільнення з військової служби відповідно до підпункту 2 пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

14 грудня 2023 року позивач звернувся з рапортом про виплату грошової компенсації вартості неотриманого речового майна та компенсації за невикористані дні основної щорічної відпустки у 2022 та 2023 роках, а також додаткової відпустки учасника бойових дій за період починаючи з 2020 року по рік фактичного звільнення.

05 січня 2024 року позивач подав рапорти про виплату грошової допомоги для оздоровлення за 2024 рік та грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Наказом начальника регіонального управління сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (по особовому складу) від 05 січня 2024 року №3 відповідно до пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» підполковника ОСОБА_1 звільнено у запас за підпунктом «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати службу): один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років, без права носіння військової форми одягу.

14 січня 2024 року ОСОБА_1 , подав рапорти про прибуття з відрядження та нарахування додаткової винагороди під час дії воєнного стану за період з 01 по 05 та з 20 по 31 грудня 2023 року і з 01 по 11 січня 2024 року, а також виплату компенсації вартості неотриманого речового майна, компенсації на невикористані дні основної щорічної відпустки у 2022, 2023 та 2024 роках, додаткової відпустки учасникам бойових дій за період починаючи з 2020 по 2024 роки.

Згідно наказу командира В/ч НОМЕР_1 від 17 січня 2024 року №16 підполковника ОСОБА_1 з 17 січня 2024 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Вислуга років в Збройних Силах України: календарна - 20 років 05 місяців 22 дні, пільгова - 11 років 02 місяці 20 днів, загальна - 31 рік 08 місяців 12 днів. Виплатити грошову допомогу для оздоровлення за 2024 рік у розмірі 36767,25 грн. Частина щорічної основної відпустки за 2022 рік використана в кількості 15 днів, за 2023 рік - 20 днів. Виплатити грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 рік та 2023 рік за 25 днів в кожному у розмірі 30639,38 грн, відповідно. Виплатити грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 14 календарних днів за 2022, 2023 та 2024 роки у розмірі 17158,05 грн. Виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з 2020 року по 2023 рік по 9191,81 грн.

Загалом позивачу нараховано до виплати 202182,79 грн.

25 січня, 08 лютого 2024 року на картковий рахунок позивача поступило 189622,69 грн та 232,20 грн, відповідно, а у березні 2024 року - 12327,90 грн.

Уважаючи дії щодо виключення зі списків особового складу частини до проведення усіх розрахунків без його на те згоди протиправними, ОСОБА_1 , просить визнати протиправним та скасувати наказ у відповідній частинні, а також нарахувати і виплатити грошове забезпечення за час вимушеного прогулу та зарахувати відповідний період до вислуги років та строку, встановленого для присвоєння чергового військового звання.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.

Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

У подальшому військовий стан указами Президента України неодноразово продовжувався. Востаннє Указом Президента України №58/2023 від 06 лютого 2023 року «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб.

Правовідносини між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ від 25 березня 1992 року з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України № 2232-ХІІ).

Згідно із частиною 1 статті 2 цього Закону військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Частинами 2 - 4 названої правової норми передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

У відповідності до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2012-ХII з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України № 2012-ХII), військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до частини 1 статті 19 Закону України № 2232-ХІІ військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12 травня 2015 року №VIII з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України №VIII) воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються Законом України №2232-ХІІ та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України №2232-ХІІ визначено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років.

На реалізацію бланкетної норми частини 4 статті 2 Закону України №2232-ХІІ Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 затверджено Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, яке регулює порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

Пунктом 6 цього Положення передбачено, що початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України №2232-ХІІ.

Згідно з пунктом 12 Положення №1153 зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Підпунктом 2 пункту 225 Положення №1153 передбачено, що звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною 3, пунктом 2 частини 4, пунктом 3 частини 5 та пунктом 3 частини 6 статті 26 Закону України №2232-ХІІ у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Відповідно до пункту 233 Положення №1153, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

підстави звільнення з військової служби;

думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

районний (міський) військовий комісаріат, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Згідно пункту 242 Положення №1153 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Саме посилаючись на наведені приписи Положення №1153 позивач уважає, що наказ про його звільнення підлягає скасуванню.

Надаючи правову оцінку таким доводам позивача, суд зауважує на таке.

Як установлено судом ініціатором звільнення з військової служби є сам ОСОБА_1 .

Правовою підставою припинення військової служби визначено сімейні обставини, існування яких, за відсутності у військовослужбовця бажання продовжувати військову службу, обумовило прийняття оскаржуваного наказу.

Згідно усталеної судової практики, за відсутності норм, що врегульовують правовідносини проходження, зокрема, публічної служби, застосуванню підлягають норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Відповідно до приписів статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Положення статті 117 названого Кодексу передбачає відповідальності за затримку розрахунку при звільненні.

У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною 1 цієї статті.

Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що не виконання роботодавцем - у спірному випадку В/Ч НОМЕР_1 , розрахунку при звільненні позивача з військової служби - виключенні зі списків особового складу військової частини, обумовлює накладення на такого роботодавця відповідальності у вигляді, передбаченому статтею 117 КЗпП України - стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, оскільки ані Законом України №2232-ХІІ, ані Положення 1153 не містять відповідних приписів.

Додатково суд зауважує, що звертаючись з відповідним позовом до суду, ОСОБА_1 не навів правового обґрунтування для скасування наказу про його звільнення з підстав не проведення з ним повного розрахунку на день виключення зі списків особового складу частини. Пункт 242 Положення №1153 також не передбачає таких наслідків.

Твердженням позивача про те, що відповідачем безпідставною не розглянув його рапорт про надання основної відпустки за 2023 рік тривалістю 10 днів до звільнення зі служби від 14 січня 2024 року, суд правової оцінки не надає.

Згідно приписів частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Саме на позивача покладається обов`язок з визначення предмету і підстав позову.

Дії відповідача щодо розгляду названого рапорту не визначені як предмет оскарження у прохальній частині позовної заяви, яка складена особою з юридичною освітою.

Наведене обумовлює висновок суд про відсутність правових підстав для надання оцінки таким діям відповідача.

З огляду на викладене суд уважає, що позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування пункт 4 наказу командира В/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 17 січня 2024 року №16, яким ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини задоволенню не підлягає.

Ураховуючи те, що вимога про зобов`язання В/ч НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 матеріальне і грошове забезпечення за час вимушеного прогулу внаслідок протиправних дій щодо виключення зі списків особового складу частини до проведення усіх видів розрахунків без його згоди, а також зарахування цього періоду до вислуги років та до строку, встановленого для присвоєння чергового військового звання, на переконання суду, є похідною від вимоги про визнання протиправним та скасування пункту наказу, така також задоволенню не підлягає.

Надаючи правову оцінку вимогам ОСОБА_1 про визнання протиправними дій В/ч НОМЕР_1 щодо виключення його зі списків особового складу частини до проведення усіх розрахунків без його на те згоди та зобов`язання утриматися від таких дій, суд зауважує на таке.

Як убачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 уважає, що відповідачем безпідставною не проведено виплату:

грошової допомоги для оздоровлення за 2024 рік;

компенсації за невикористану додаткову відпустку за 2020 - 2022 роки тривалістю 14 календарних днів за кожен рік;

компенсації за неотримане речове майно;

додаткової винагороди під час дії воєнного стану за період з 01 по 05, з 20 по 31 грудня 2023 року та з 01 по 11 січня 2024 року.

Також зауважує, що відповідач під час розрахунку одноразової грошової допомоги у разі звільнення, керувався приписами постанови Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року №460, а не Закону України №2011-ХІІ, що обумовило недоплату такої.

Як установлено судом згідно копії наказу командира В/ч НОМЕР_1 від 17 січня 2024 року №16 позивачу нараховано та виплачено грошову допомогу на оздоровлення за 2024 рік, компенсацію за 25 днів щорічної основної відпустки за 2022 та 2023 роки, за 14 днів календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2022 - 2024 роки, одноразову допомогу при звільненні з військової служби згідно підпункту 3 пункту 2 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення соціального захисту військовослужбовців, поліцейських та деяких інших осіб» від 06 вересня 2023 року №3379-ІХ в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з 2020 по 2023 рік по 9191,81 грн. Також згідно наказу командира В/ч НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 04 січня 2024 року №10 позивачу нараховано та виплачено додаткову винагороду в розмірі 30000,00 грн в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань за період з 01 по 05 та з 19 по 31 грудня 2023 року.

Проведення відповідних виплат підтверджується довідкою про доходи від 18 квітня 2024 року №34/987.

Судом із зазначеної довідки також установлено, що у січні позивачу проведено нарахування та виплата компенсації за неотримане майно.

Доказів на спростування проведення таких виплат позивач суду не надав.

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що покликання позивача на не проведення йому виплати грошової допомоги для оздоровлення за 2024 рік, компенсації за невикористану додаткову відпустку за 2022 рік тривалістю 14 календарних днів, компенсації за неотримане речове майно, додаткової винагороди під час дії воєнного стану за період з 01 по 05, з 20 по 31 грудня 2023 року та помилковість розрахунку одноразової допомоги при звільненні, не знайшли свого підтвердження.

Визначаючись із правомірністю дій відповідача щодо не проведення позивачу нарахування та виплати компенсації за дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2020 та 2021 рік, суд зауважує на таке.

Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 №3551-XII з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України № 3551-ХІІ) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №504/96-ВР з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України №504/96-ВР) визначено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 162 Закону України №504/96-ВР учасникам бойових дій, інвалідам війни, статус яких визначений Законом України №3551-ХІІ, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з пунктами 8, 14 статті 101 Закону України №2011-ХІІ у разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

У рік звільнення зазначених в абзацах 1 та 2 цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Абзацом 3 пункту 14 статті 101 Закону України 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах 1 та 2 цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям - жінкам, які мають дітей.

Згідно з пунктами 17, 18, 19 цієї правової норми в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною 1 цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів. В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям - жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Визначення поняття особливого періоду наведене у Законі України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року №3543-ХІІ (далі - Закон України №3543-ХІІ) та у Законі України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ (далі - Закон України №1932-ХІІ).

Згідно з статті 1 Закону України № 3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом України № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку військовослужбовець набув за період проходження ним військової служби.

Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 101 Закону України №2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 згаданої статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України № 3551-XII, пунктом 8 статті 101 Закону України №2011-ХІІ, статтею 162 Закону України № 504/96-ВР.

Відповідно до статті 9 Закону України №2011-ХІІ, пункту постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року № 704 наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за №745/32197 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам.

Відповідно до пункту 1 розділу І названого Порядку у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок №260) вона визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.

Відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року №260 (далі - Наказ №260), у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски.

Разом з тим, Законом України №2011-ХІІ не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому в особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період. Тобто, особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки. Однак, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується законодавством.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у зразковій справі № 620/4218/18.

Суд установив, що станом на момент виключення ОСОБА_1 із списків особового складу військової частини відповідач не провів з ним розрахунку щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України № 3551-XII, за 2020 та 2021 роки.

При цьому, витребуваними судом доказами підтверджується у період проходження військової служби позивачу жодного разу не було нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2020 рік та 2021 рік.

Додатково суд зауважує, що під час розрахунку компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки позивачу, В/ч НОМЕР_1 допустила помилку та провела розрахунок такої компенсації за 2022 рік виходячи з 25 днів.

При цьому, згідно приписів пункту 1 статті 101 Закону України №2011-ХІІ тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні понад 20 календарних років становить 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

За умови використання позивачем основної відпустки за 2022 роки тривалістю 15 днів, як зазначено в наказі від 17 січня 2024 року №16, компенсації підлягало 30 днів, а не 25, як зазначено у названому наказі.

Щодо доводів позивача про не проведення нарахування та виплати додаткової винагороди під час дії воєнного стану за період з 01 по 11 січня 2024 року, суд зауважує на таке.

З 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України №64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Наступними Указами Президента України воєнний стан продовжено та діє на момент розгляду цієї справи в суді.

На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 №64 «Про введення воєнного стану в Україні» та №69 «Про загальну мобілізацію» Кабінет Міністрів України 28 лютого 2022 прийняв постанову «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28 лютого 2022 року № 168 (далі - Постанова №168).

Пунктом 11 Постанови №168, у редакції на момент виникнення спірних правовідносин, установлено, що військовослужбовцям, які здійснюють бойові (спеціальні) завдання у період здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 30000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання таких завдань.

Згідно пункту 21 названої Постанови, міністерства та державні органи за погодженням з Міністерством фінансів та Міністерством економіки визначають особливості виплати додаткової винагороди та винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду) особам, зазначеним у пункту 11 цієї постанови, та додаткової винагороди особам, зазначеним у пункту 12 цієї постанови, у тому числі в частині встановлення переліку бойових (спеціальних) завдань та заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, для здійснення такої виплати, з урахуванням завдань, покладених на Збройні Сили, Службу безпеки, Службу зовнішньої розвідки, Головне управління розвідки Міністерства оборони, Національну гвардію, Державну прикордонну службу, Управління державної охорони, Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації, Державну спеціальну службу транспорту.

Міністерство оборони України, на виконання делегованих повноважень, наказом «Про внесення Змін до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» від 30 січня 2023 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30 січня 2023 року за №177/39233 затвердило зміни до Порядку №260).

Названими змінами до Порядку №260 включено розділ «XXXIV. Виплата додаткової винагороди на період дії воєнного стану».

Згідно пункту 2 цього розділу на період дії воєнного стану військовослужбовцям додаткова винагорода згідно з Постановою №168 виплачується в таких розмірах:

30000 гривень - військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) (у розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань):

з інтенсивної підготовки для ведення воєнних (бойових) дій у складі військових частин (підрозділів), включених до складу резерву Головнокомандувача Збройних Сил України сил оборони держави;

з управління угрупованнями військ (сил) у складі розгорнутих пунктів управління Генерального штабу Збройних Сил України;

з управління підпорядкованими силами та засобами відповідно до завдань, які покладаються на Адміністрацію Державної спеціальної служби транспорту, у складі розгорнутих пунктів управління Державної спеціальної служби транспорту;

у складі робочої групи або одиночним порядком, визначені Головнокомандувачем Збройних Сил України, начальником Генерального штабу Збройних Сил України, у межах областей України, на територіях яких ведуться воєнні (бойові) дії;

з розмінування (виявлення, знешкодження та знищення) вибухонебезпечних предметів поза районами ведення бойових дій;

у складі діючих угруповань військ (сил) сил оборони держави згідно з переліком завдань, затвердженим Міністром оборони України;

із всебічного забезпечення діючих угруповань військ (сил) сил оборони держави безпосередньо в районах ведення воєнних (бойових) дій;

з протиповітряного прикриття та наземної оборони об`єктів критичної інфраструктури (у тому числі об`єктів транспортної інфраструктури - військовими частинами та підрозділами Державної спеціальної служби транспорту).

Пунктами 9 та 10 розділу XXXIV Порядку №260 закріплено, що виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів: командирів (начальників) військових частин - особовому складу військової частини; керівника органу військового управління - командирам (начальникам) військових частин.

Накази про виплату додаткової винагороди за минулий місяць видаються до 5 числа поточного місяця на підставі рапортів командирів підрозділів.

Пунктом 15 цього розділу закріплено перелік військовослужбовців, зазначених у пункті 2 цього розділу, які не включаються до наказів про виплату додаткової винагороди.

Як установлено судом, на момент постановлення рішення у справі, позивач надав відповідачу копії довідок Оперативного угрупування військ « ІНФОРМАЦІЯ_5 » від 01 січня 2024 року №32, Військової частини НОМЕР_7 від 01 січня 2024 року №173/7 та від 12 січня 2024 року №173/70/ПС, які підтверджують виконання позивачем бойових (спеціальних) завдань згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) у складі діючого угрупування військ (сил) Сил оборони держави у період з 01 по 05, з 20 по 31 грудня 2023 року та з 01 по 11 січня 2024 року.

Згідно копії наказу командира В/ч НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 04 січня 2024 року №10 позивачу нараховано та виплачено додаткову винагороду в розмірі 30000,00 грн в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань за період з 01 по 05 та з 19 по 31 грудня 2023 року.

Доказів видання наказу про нарахування та виплату позивачу такої винагороди за період з 01 по 11 січня 2024 року відповідач суду не надав. При цьому, застережень про те, що виплата такої винагороди не здійснюється згідно приписів пункту 15 розділу XXXIV Порядку №260, відповідач суду також не навів.

Підсумовуючи викладене суд приходить до висновку, що дії відповідача щодо виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу частини до проведення усіх розрахунків без його на те згоди, а саме в частині не проведення нарахування та виплати компенсації за 5 невикористаних днів основної відпустки за 2022 рік, за 14 календарних днів невикористаної додаткової відпустки як учасника бойових дій за 2020 рік та 2021 рік, додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, за січень 2024 року пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань.

Надаючи правову оцінку вимозі ОСОБА_1 зобов`язати відповідача утриматися від таких дій, суд уважає за необхідне зазначити таке.

Згідно частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

На момент звернення до суду з цим позовом, відповідні дії відповідачем вже вчинені, тому, на переконання суду, зобов`язання такого утриматися від їх вчинення не є належним способом захисту права, порушення якого встановлено судом за результатами розгляду справи.

Відповідно до приписів частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Підсумовуючи викладене, суд уважає за можливе вийти за межі позовних вимог та, з метою відновлення порушеного права позивача, зобов`язати відповідача провести нарахування та виплату позивачу компенсації за 5 невикористаних днів основної відпустки за 2022 рік, за 14 календарних днів невикористаної додаткової відпустки як учасника бойових дій за 2020 рік та 2021 рік, додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, за січень 2024 року пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань.

За таких обставин позов підлягає частковому задоволенню.

При цьому судом ураховується, що згідно пункта 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

У зв`язку зі звільненням позивача від сплати судового збору, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись положеннями статей 2, 9, 72-77, 139, 242-246, 251, 257, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Військової часини НОМЕР_1 щодо виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу частини до проведення усіх розрахунків без його на те згоди, а саме в частині не проведення нарахування та виплати компенсації за 5 невикористаних днів основної відпустки за 2022 рік, за 14 календарних днів невикористаної додаткової відпустки як учасника бойових дій за 2020 рік та 2021 рік, додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28 лютого 2022 року № 168, за січень 2024 року пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 провести нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсації за 5 невикористаних днів основної відпустки за 2022 рік, за 14 календарних днів невикористаної додаткової відпустки як учасника бойових дій за 2020 рік та 2021 рік, додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28 лютого 2022 року № 168, за січень 2024 року пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис

02.01.25