Справа № 140/11568/24
Суддя: Стецик Назар Васильович
Дата ухвалення: 2025-01-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 січня 2025 року ЛуцькСправа № 140/11568/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

судді Стецика Н.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1 , позивач) звернулася до Волинського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі також - ГУ ПФУ в Одеській області, відповідач) у якому просила:

1)визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Одеській області від 11.09.2024 №94;

2)зобов`язати ГУ ПФУ в Одеській області призначити їй пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з дня звернення про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, тобто з 04.09.2024.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що вересні 2024 року вона звернулася до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії на підстав ст. 15 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Рішенням ГУ ПФУ в Одеській області №94 від 11.09.2024 їй відмовлено у призначенні пенсії з підстав проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 менше трьох років.

Із цим рішенням ОСОБА_1 не погоджується й вказує, що наявність у неї посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи дає право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до вимог статті 55 Закону №796-ХІІ та свідчить про проживання (роботу) у зоні гарантованого добровільного відселення упродовж трьох років станом на 01.01.1993. Окрім того, факт її проживання у віднесеному до 3 зони гарантованого добровільного відселення населеному пункті (с. Софіянівка Маневицького району (в даний час - Камінь-Каширський район) у період з 25.06.1968 по 04.01.1989 підтверджується довідкою виконавчого комітету Маневицької селищної ради №13-387 від 23.04.2024. також згідно довідки виконавчого комітету Маневицької селищної ради №13-473 від 21.04.2024 підтверджується факт проживання у даному населеному пункті без реєстрації в період з 05.01.1989 по 01.05.1989.

З наведених підстав позивач просила позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 30.10.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (а.с. 39).

Представник ГУ ПФУ в Одеській області у відзиві на позовну заяву позовні вимоги ОСОБА_1 заперечив та у їх задоволенні просив відмовити. В обґрунтування цієї позиції вказав, що згідно поданих для призначення пенсії документів встановлено, що позивач станом на 01.01.1993 року проживала у зоні посиленого радіологічного контролю 01 рік 09 місяців 00 днів. Відтак право на призначення пенсії у Позивача відсутнє. Виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у забрудненій зоні у зв`язку із постійним проживання, або у зв`язку із роботою в такій місцевості.

Відтак відповідач вважає, що дії ГУ ПФУ в Одеській області не можуть вважатися протиправними, а позовні вимоги в цій частині є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання ГУ ПФУ в Одеській області здійснити призначення заявниці пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону №796-ХІІ представник відповідача стверджує, що судом не може прийматися відповідне рішення, оскільки це буде втручанням в дискреційні повноваження суб`єкта влади та буде виходити за межі завдань адміністративного судочинства.

Інші заяви по суті справи від сторін не надходили.

Враховуючи вимоги статті 262 КАС України судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Суд, перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.

Позивач ОСОБА_1 має статус громадянки, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 04.03.1994, яке видане Волинською обласною державною адміністрацією (а.с. 11).

04.09.2024 позивачка звернулася до ГУ ПФУ у Волинській області (за місцем свого проживання) із заявою про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

За принципом екстериторіальності її заява була передана на розгляд ГУ ПФУ в Одеській області, яким 11.09.2024 прийнято рішення №94 про відмову у призначенні пенсії. Вказане рішення мотивоване тим, що згідно наданих документів ОСОБА_1 прожила в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 - 1 рік 9 місяців. До проживання в зоні гарантованого добровільного відселення не враховано: період навчання в Луцькому СПТУ №6 з 01.09.1986 по 21.07.1987 згідно довідки №13-387 від 23.04.2024 та період з 05.01.1989 по 01.05.1989 згідно акту свідків №22, оскільки такий документ не передбачений законодавством (а.с. 19).

Незгода позивача із відмовою у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на умовах статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» стала підставою для звернення до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зазначена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За приписом пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV), якою визначено, що право на пенсію за віком особи набувають при досягненні 60-річного віку та за наявності страхового стажу з 01.01.2024 по 31.12.2024 - не менше 31 років.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначено Законом України №796-XII від 28.02.1991 «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон №796-XII).

Частиною першою статті 55 Закону №796-ХІІ передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Зокрема, потерпілим від Чорнобильської катастрофи особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, зменшення віку становить 3 роки (початкова величина) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років (абзац п`ятий пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІІ).

За змістом примітки до абзацу п`ятого пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІІ початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Виходячи із змісту правовідносин, які регулюються Законом №796-ХІІ, обов`язковий період проживання та роботи починає свій перебіг від дати аварії на Чорнобильській АЕС, тобто з 26.04.1986.

З положень статті 55 Закону №796-XII слідує, що умовами призначення пенсії позивачу із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-ІV, є: наявність відповідного страхового стажу (з 01.01.2024 по 31.12.2024 - не менше 31 року), зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку; постійне проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше трьох років; досягнення необхідного віку для призначення пенсії згідно зі статтею 55 Закону №796-XII.

Початкова величина зниження пенсійного віку (на 3 роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період. При цьому максимальна межа зниження пенсійного віку відповідно до положень абзацу п`ятого пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII становить 6 років, незалежно від того застосовувалась початкова величина зменшення пенсійного віку до таких осіб чи ні (вказані висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду від 07.05.2024 у справі №460/38580/22, від 24.05.2024 у справі №460/17257/23, від 16.10.2024 у справі №140/14380/23).

Перелік населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення, визначений у додатку 1 до постанови Кабінету Міністрів Української РСР від 23.07.1991 №106 Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української PCP про порядок введення в дію законів Української PCP Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи та Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

При вирішенні спору суд враховує, що згідно з пунктом 3 частини першої статті 11 Закону №796-ХІІ до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років.

Приписами пункту 3 частини першої статті 14 Закону №796-ХІІ встановлено, що для встановлення пільг і компенсацій визначаються категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, серед них потерпілі від Чорнобильської катастрофи (не віднесені до категорії 2), які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років (категорія 3).

Частиною першою статті 15 Закону №796-ХІІ обумовлено, що підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування. Також частиною третьою статті 65 Закону №796-XII передбачено, що документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користуватися пільгами, встановленими цим Законом, є посвідчення Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та Потерпілий від Чорнобильської катастрофи.

З наведеного слідує, що документом, який підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи.

Такий висновок викладений Верховним Судом і у постанові від 24.05.2024 у справі №460/17257/23.

Згідно з підпунктом 7 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846; далі - Порядок №22-1, у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1, зі мінами), до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема, такі документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку: потерпілим від Чорнобильської катастрофи:

для осіб, які постійно працювали (працюють) на територіях радіоактивного забруднення, додаються документи, видані підприємствами, установами, організаціями, органами місцевого самоврядування, що підтверджують період(и) постійної роботи в населених пунктах, віднесених до відповідних територій радіоактивного забруднення;

для осіб, які постійно проживали (проживають) на територіях радіоактивного забруднення, додаються відомості про місце проживання, зазначені у пункті 2.22 цього розділу, та/або документи про проживання, видані органами місцевого самоврядування;

посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Відповідно до пункту 2.22 розділу II Порядку №22-1 для підтвердження інформації про місце проживання особа може надавати відомості про місце проживання, що були внесені до документів, визначених Законом України Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні.

Із відомостей паспорта громадянина України вбачається, що ОСОБА_1 народилася в селі Софіянівка Маневицького (на даний момент - Камінь-Каширський) району Волинської області (а.с. 8).

Село Софіянівка Маневицького району (на даний момент - Камінь-Каширський район) Волинської області включено в перелік населених пунктів, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській AEC, і віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.

З довідки виконавчого комітету Маневицької селищної ради №13-387 від 23.04.2024 слідує, що ОСОБА_1 з 25.06.1968 по 04.01.1989 була зареєстрована та постійно проживала в с. Софіянівка Камінь-Каширського району (а.с.15).

Довідкою виконавчого комітету Маневицької селищної ради №13-473 від 21.08.2024 підтверджується, що позивачка проживала без реєстрації з 05.01.1989 по 01.05.1989 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.16).

Як випливає із рішення ГУ ПФУ в Одеській області №94 від 11.09.2024 підставою для відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ вказано, що позивачка прожила в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 - 1 рік 9 місяців. До проживання в зоні гарантованого добровільного відселення не враховано: період навчання в Луцькому СПТУ №6 з 01.09.1986 по 21.07.1987 згідно довідки №13-387 від 23.04.2024 та період з 05.01.1989 по 01.05.1989 згідно акту свідків №22, оскільки такий документ не передбачений законодавством (а.с. 19).

Аналогічні доводи наведено представником відповідача і у відзиві на позовну заяву.

Так, дійсно у трудовій книжці ОСОБА_1 (а.с. 17) наявний запис про те, що позивач з 01.09.1986 по 21.07.1987 навчався у Луцькому СПТУ №6 по закінченню якого отримала диплом серії НОМЕР_2 (а.с. 23).

Поряд з тим у довідці виконавчого комітету Маневицької селищної ради №13-387 від 23.04.2024 вказано, що ОСОБА_1 проживала та була зареєстрована, зокрема, у період з 01.09.1986 року по 21.07.1987 у в с. Софіянівка, яке, як і місто Луцьк, розташоване у Волинській області.

Суд звертає увагу, що наявність диплому лише підтверджує факт навчання та не може беззаперечно спростовувати факт проживання особи на певній території, зокрема, з урахуванням можливості доїзду. Аргументи відповідачів про непроживання позивачки у зоні гарантованого добровільного відселення з 01.09.1986 року по 21.07.1987 ґрунтуються на їх припущеннях, а не на достовірних доказах.

Суд також відхиляє доводи відповідача про те, що до періоду проживання позивачки у зоні гарантованого добровільного відселення не слід зараховувати період з 05.01.1989 по 01.05.1989, оскільки період проживання ОСОБА_1 у вказаний період в селі Софіянівка Волинської області підтверджено довідкою виконавчого комітету Маневицької селищної ради №13-387 від 23.04.2024 (а.с. 16).

У постанові від 09.07.2024 у справі №240/16372/23 Верховний Суд зазначив, що за змістом статті 15 Закону №796-XII підставою для визначення статусу особи як потерпілої від Чорнобильської катастрофи, яка проживає на забрудненій території, є довідка про період проживання на цій території, яка видається органом місцевого самоврядування. Отже, відомості трудової книжки та диплому не можуть спростувати факту постійного проживання позивачки в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, що підтверджено відповідною довідкою органу місцевого самоврядування, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції дійшов помилкових висновків про відсутність в ОСОБА_1 права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.

Таким чином, оскільки у справі відсутні докази, які б вказували на проживання позивачки в іншому, ніж с. Софіянівка Камінь-Каширського району Волинської області, населеному пункті, за вказаними обставинами період проживання ОСОБА_1 у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 (з 26.04.1986 по 04.01.1989 (з реєстрацією місця проживання) та з 05.01.1989 по 01.05.1989 (без реєстрації місця проживання) сумарно становить 3 роки 6 днів.

Окрім того, як уже було зазначено вище, Волинською обласною державною адміністрацією 04.03.1994 ОСОБА_1 , було видано посвідчення серії НОМЕР_1 (категорія 3) як громадянину, який потерпів від Чорнобильської катастрофи (а.с. 11). Отже, питання проживання позивачки не менше трьох років у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 вирішувалось уповноваженою комісією при наданні йому статусу потерпілої особи. Доказів скасування або анулювання виданого позивачу посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи відповідачами не надано. Наявність такого посвідчення підтверджує факт проживання або роботи станом на 01 січня 1993 року у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років, оскільки наведена обставина є умовою для видачі посвідчення відповідно до пункту 10 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1992 №501.

Верховний Суд у постановах від 07.05.2024 у справі №460/38580/22, від 24.05.2024 у справі №460/17257/23 зазначив, що наявність у позивача посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), умовою видачі якого було факт проживання або роботи станом на 01.01.1993 у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років, дає підстави для зменшення пенсійного віку у загальному порядку на один рік за кожних два роки проживання/роботи у зоні гарантованого добровільного відселення.

З огляду на наведене суд не погоджується із викладеним у рішенні ГУ ПФУ в Одеській області та у відзиві на позовну заяву висновком про відсутність у позивачки станом на 01.01.1993 необхідного (не менше трьох років) періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення.

Суд зазначає, що у спірному рішенні відповідачем вказано про наявність у ОСОБА_1 37 років 08 місяців страхового стажу, тобто умова щодо страхового стажу відповідно до частини першої статті 26 Закону №1058-IV, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку (31-6), виконується та не є спірною підставою в даній справі.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що рішенням ГУ ПФУ в Одеській області №94 від 11.09.2024 позивачу протиправно відмовлено у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ з тих підстав, що період проживання позивачки на території, яка відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, станом на 01.01.1993 становить менше трьох років.

Тому позовні вимоги про визнання протиправними дій належить задовольнити у спосіб прийняття судом рішення про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Одеській області №94 від 11.09.2024, адже внаслідок прийняття цього рішення порушено право позивачки на призначення пенсії із зниженням пенсійного віку.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання ГУ ПФУ в Одеській області призначити пенсію за віком відповідно до статті 55 Закону №796-XII зі зменшенням пенсійного віку на п`ять років, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч.2 ст.9 КАС України).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення.

Суд враховує, що згідно з Рекомендацією №R(80)2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11.05.1980 на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Водночас, згідно з пунктом 4 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Оскільки ГУ ПФУ в Одеській області неправомірно відмовило ОСОБА_1 у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку, у той час як право на отримання пенсії підтверджується документально, суд вважає, що у даному випадку у відповідача відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень.

Із заявою про призначення пенсії до ГУ ПФУ у Волинській області позивачка звернулася 04.09.2024.

За загальним правилом пенсія призначається з дня звернення за пенсією (частина 1 статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).

Відтак пенсія зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» має бути призначена позивачці з 04.09.2024 (як дати звернення до органів пенсійного фонду із заявою про її призначення).

З урахуванням викладеного, враховуючи підтвердження обґрунтованості позовних вимог відповідними доказами, суд вважає, що позов слід задовольнити повністю.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Під час звернення до суду позивачкою був сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн., що підтверджується квитанцією, яка наявна у матеріалах справи (а.с. 7).

Вказана сума судового збору підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - ГУ ПФУ в Одеській області, як органу, протиправна поведінка якого призвела до виникнення спору.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 262, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 11.09.2024 №94 щодо відмови ОСОБА_1 в призначені пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 04.09.2024.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять грн 20 коп.).

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 255 КАС України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення складено та підписано судом 06 січня 2025 року.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 )

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65012, Одеська область, місто Одеса, вулиця Канатна, 83; )

Суддя Н. В. Стецик