Справа № 280/9441/24
Суддя: Чернова Жанна Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-01-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

02 січня 2025 року Справа № 280/9441/24 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чернової Ж.М. розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування наказу та поновлення на посаді

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач, ГУНП), в якому позивач, з урахуванням уточненого адміністративного позову, просить суд:

1. Визнати протиправним та скасувати наказ ІНФОРМАЦІЯ_1 від 28.08.2024 №49-ДС (пункт 2.4) в частині припинення державної служби та звільнення з роботи ОСОБА_1 ;

2. Поновити на роботі ОСОБА_1 ;

3. Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 29.08.2024 по день фактичного поновлення її на роботі, що станом на 05.11.2024 складає 66 361 (шістдесят шість тисяч триста шістдесят одна) грн 68 коп.

4. Допустити негайне виконання судового рішення щодо поновлення на роботі ОСОБА_1 .

5. Судові витрати стягнути з Відповідача.

Ухвалою суду від 15 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою суду від 03 грудня 2024 року прийнято до розгляду уточнений адміністративний позов (вх. №50604 від 05.11.2024).

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що 23.07.2024 позивача відповідно до частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» було попереджено про майбутнє вивільнення 31.08.2024 із займаної посади за п.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку зі скороченням чисельності працівників внаслідок зміни структури державного органу, на виконання організаційних заходів спланованих спільною директивою Міністра оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 05.07.2024 №Д-321/69/8дск «Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України в 2024 році», що доведено витягом із директиви командира військової частини НОМЕР_3 від 06.07.2024 №Д-36/дск «Про проведення додаткових організаційних заходів у військах оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » у 2024 році». До 31.08.2024 позивачу мали запропонувати роботу за відповідною професією і тільки за відсутності такої роботи іншу роботу, що є у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки. У разі прийняття пропозиції про переведення позивачу було запропоновано не пізніше 30.08.2024 подати заяву до відділу персоналу ІНФОРМАЦІЯ_3 . У разі відмови у томй самий термін повідомити про прийняте рішення працівників відділу персоналу ІНФОРМАЦІЯ_3 і зробити відповідну відмітку на другому примірнику. Однак позивачу так і не було запропоновано жодної іншої посади, як рівнозначної, так і нижчої, хоча у відповідача існували вакантні посади. Більш того, наказом від 28.08.2024 №49-ДС позивача було звільнено з роботи за скороченням чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу з 29.08.2024, підстава звільнення: наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 30.07.2024 №211, повідомлення про заплановане вивільненя. Згідно запису №39 у трудовій книжці позивачу припинено державну службу та звільнено з роботи у зв`язку із скороченням чисельності або штату державних службовців п.1 ч.1 ст.87 Закону Украхни «Про державну службу». Позивач вважає, що відповідач зобов`язаний був запропонувати позивачу вакантну посаду, однак, відповідач не пропонував позивачу жодної іншої посади, як рівнозначної, так і нижчої, що призвело до незаконного звільнення позивача та порушення її трудових прав, у зв`язку з чим позивач звернулась з даним позовом до суду. Просить задовольнити позовні вимоги.

Відповідач у поданому до суду письмовому відзиві проти задоволення позовних вимог заперечив. В обґрунтування заперечень посилається на те, що позивача було призначено на посаду державного службовця без проведення конкурсного відбору. 23.07.2024 у зв`язку зі скороченням чисельності працівників внаслідок зміни структури державного органу, на виконання організаційних заходів спланованих спільною директивою Міністра оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 05.07.2024 №Д-321/69/дск «Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України в 2024 році», відповідно до ч.3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» від 10.12.20215 № 889-VIII (далі Закон №889-VIII) позивача було попереджено про майбутнє вивільнення 31.08.2024 із займаної посади за п.1 ст.87 Закону №889-VIII. В подальшому, наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 28.08.2024 №49-ДС відповідно до п.1 ст.87 Закону №889-VIII, вимог директиви Міністра оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 05.07.2024 №Д-321/69/дск «Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України в 2024 році», відповідно до вимог Указу Президента України від 24.02.2024 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», директиви командира військової частини НОМЕР_3 від 06.07.2024 №Д-36/дск «Про проведення додаткових організаційних заходів у військах оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » в 2024 році», наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 30.07.2024 №211 «Про введення в дію переліку змін до штату ІНФОРМАЦІЯ_3 » припинено державну службу та звільнено з 29.08.2024 державного службовця ОСОБА_1 , головного спеціаліста групи психологічного відбору відділу морально-психологічного забезпечення та зв`язків з громадськістю ІНФОРМАЦІЯ_3 . Згідно абз.2 ч.5 ст.10 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 №389-VIII державні службовці та посадові особи місцевого самоврядування, призначені відповідно до абзацу першого цієї частини, не можуть бути переведені на інші посади державної служби або посади в органах місцевого самоврядування. Таким чином, ІНФОРМАЦІЯ_4 при звільнені позивача діяв відповідно до вимог чинного законодавства. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У відповіді на відзив зазначено, що у попередженні про майбутнє вивільнення відповідач самостійно взяв на себе обов`язок запропонувати позивачу роботу за відповідною професію, а у разі відсутності такої роботи іншу роботу. Однак відповідач не запропонував позивачу жодної іншої посади, як рівнозначної, так і нижчої, хоча позивачу відомо про наявність вакантних посад у відповідача. Звертає увагу, що у попередженні про майбутнє вивільнення зазначена дата вивільнення 31.08.2024, не дивлячись на це відповідач звільнив позивача з роботи з 29.08.2024 на підставі наказу від 28.08.2024 №49-ДС. Здійснення пропозиції відповідної посади в установленому порядку державному службовцю, якого попереджено про звільнення на згаданій підставі, є обов`язком суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, а не його дискреційним повноваженням. При цьому відповідачем не враховано, що після відновлення конкурсів на посади державної служби, у разі визначення державного службовця, призначеного в період дії воєнного стану відповідно згаданих змін, переможцем конкурсу на посаду, яку він займає, або на іншу посаду державної служби, його необхідно буде звільнити і призначити без застосування інструменту переведення. Таким чином, неповідомлення відповідача про наявні вакантні посади позбавило позивача можливості після звільнення подати документи для призначення на іншу вакантну посаду без застосування інструменту переведення. Таким чином, абз.2 ч.5 ст.10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» не звільняє відповідача від обов`язку повідомити позивача про наявні вакантні посади. Крім того зазначено, що відповідач не надав доказів того, що посада позивача справді підлягала скороченню, а не була, наприклад, перейменована або уточнена. При цьому перейменування посади без зміни трудових функцій або уточнення назви посади також потребує внесення змін до штатного розпису, однак не є зміною істотних умов праці та не потребує переведення. Більш того, відповідач під час звільнення позивача допустив порушення процедури звільнення позивача, а саме: не повідомив про наявні вакантні посади, хоча в попередженні про майбутнє вивільнення зазначив, що позивачу буде повідомлено про вакантні посади, звільнив позивача з 29.08.2024, хоча у повідомленні про майбутнє вивільнення зазначено дату вивільнення 31.08.2024. Таким чином, відповідачем не надано доказів того, що звільнення позивача відбулося відповідно до вимог чинного законодавства.

У запереченнях на відповідь на відзив зазначено, що Законом № 389-VIII не врегульований порядок вивільнення державних службовців, призначених на посади відповідно до абз.1 ч.5 ст.10 Закону № 389-VIII, за ініціативою суб`єкта призначення на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» від 10.12.20215 №889-VIII. Ст.87 Закону № 889-VIII встановлено, що одночасно з попередженням про звільнення на підставі п.1 ч.1 ст. 87 Закону № 889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. Державний службовець звільняється на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону № 889-VIII у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду. Проте абз.2 ч.5 ст.10 Закону 389-VIII визначено, що державні службовці та посадові особи місцевого самоврядування, призначені відповідно до абзацу першого цієї частини, не можуть бути переведені на інші посади державної служби або посади в органах місцевого самоврядування. Отже, державний службовець, який призначений на посаду державної служби строково відповідно до абз.1 ч.5 ст.10 Закону № 389-VIII, не може бути переведений на інші посади державної служби. Таким чином, зважаючи на положення абз.2 ч.5 ст.10 Закону № 389-VIII та особливості призначення на посаду (без конкурсу), ІНФОРМАЦІЯ_4 не має можливості запропонувати позивачу іншу рівнозначну або нижчу посади державної служби, як того вимагає ст.87 Закону № 889-VIII. Тому, враховуючи положення абз.3 ч.3 ст.87 Закону № 889-VIII, позивач була звільнена із займаної посади відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону № 889-VIII. Аргументація представника позивача щодо позбавлення позивача можливості після звільнення подати документи для призначення на іншу вакантну посаду без застосування інструменту переведення вважає безпідставною, оскільки відсутність у позивача інформації щодо вакантних посад не забороняє їй звернутись із заявою про призначення на посаду державної служби (без проведення конкурсу на час воєнного стану), або після відновлення конкурсів. Проте, позивач, після вивільнення та по теперішній час, не зверталась із заявою до ІНФОРМАЦІЯ_3 про призначення на інші посади державної служби відповідно до абз.1 ч.5 ст.10 Закону № 389-VIII. Ніяких заяв чи заперечень від позивача з питання вивільнення її із займаної посади, в проміжок часу після отримання попередження та до часу припинення державної служби і звільнення із займаної посади, до ІНФОРМАЦІЯ_3 не надходило.

Суд, оцінивши повідомлені обставини та наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наявність достатніх підстав для прийняття рішення у справі.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом установлено наступне.

Відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (по особовому складу державних службовців) від 01.07.2024 №31-ДС, відповідно до абзацу 1 частини 5 та абзацу 2 частини 7 статті 10 Закону України «Про державну службу», постанови КМУ від 18.01.2017 №15 «Питання оплати праці працівників державних органів», Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою КМУ від 25.03.2016 №229, Порядку присвоєння рангів державних службовців, затвердженого постановою КМУ від 20.04.2016 №306, призначено ОСОБА_1 з 01 липня 2024 року на посаду головного спеціаліста групи психологічного відбору відділу морально-психологічного забезпечення та зв`язків з громадськістю ІНФОРМАЦІЯ_1 строково, до призначення на цю посаду переможця конкурсу або до спливу 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану.

У попередженні від 23.07.2024 зазначено: «У зв`язку зі скороченням чисельності працівників внаслідок зміни структури державного органу, на виконання організаційних заходів спланованих спільною директивою Міністра оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 05.07.2024 №Д-321/69/дск «Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України в 2024 році», що доведено витягом із директиви командира військової частини НОМЕР_3 від 06.07.2024 №Д-36/дск «Про проведення додаткових організаційних заходів у військах оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » в 2024 році», відповідно до ч.3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» попереджаємо Вас про майбутнє вивільнення із займаної посади за пунктом 1 статті 87 Закону України «Про державну службу». 31 серпня 2024 року. До цього часу буде запропонована робота за відповідною професією і тільки при відсутності такої роботи - інша робота, що є у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки. У разі прийняття пропозиції про переведення просимо вас не пізніше 30.08.2024 подати заяву до відділу персоналу ІНФОРМАЦІЯ_3 . У разі відмови у той самий термін повідомити про прийняте рішення працівників відділу персоналу ІНФОРМАЦІЯ_3 і зробити відповідну відмітку на другому примірнику повідомлення.».

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 28.08.2024 №49-ДС відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу», за скороченням чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу та вимог директиви Міністерства оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 05.07.2024 №Д-321/69/дск «Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України в 2024 році», відповідно до вимог Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (зі змінами), директиви командира військової частини НОМЕР_3 від 06.07.2024 №Д-36/дск «Про проведення додаткових організаційних заходів у військах оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » у 2024 році», наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 (з адміністративно-господарської діяльності) від 30.07.2024 №211 «Про введення в дію переліку змін до штату ІНФОРМАЦІЯ_5 » та наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 від 30.07.2024 №212 «Про введення в дію переліку змін до штату районних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Луганської області» припинити державну службу та звільнити з роботи: за скороченням чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу з 29 серпня 2024 року ОСОБА_1 головного спеціаліста групи психологічного відбору відділу морально-психологічного забезпечення та зв`язків з громадськістю ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Підстава: наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 (з адміністративно-господарської діяльності) від 30.07.2024 №211, повідомлення про заплановане вивільнення.

Вважаючи своє звільнення незаконним, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статті 38, 43 Конституції України передбачають, що громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, користуються рівним правом доступу до державної служби, до служби в органах місцевого самоврядування.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. При цьому громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави та суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, урегульовані Законом України «Про державну службу».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну службу» державна служба це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством. Державний службовець це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця. (ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну службу»).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону України України «Про державну службу», державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення відповідно до статті 87 цього Закону.

Підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу (п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України України «Про державну службу»).

Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду (ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу»).

Правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби (ч. 1 ст. 5 Закону України «Про державну службу»).

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом (ч. 2 та ч. 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу»).

Аналіз наведених приписів Закону України «Про державну службу`дає підстави для висновку, про те, що процедура звільнення державного службовця у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент виникнення спірних правовідносин врегульована нормами Закону України «Про державну службу», що виключає необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Наведене свідчить, насамперед, про можливість у суб`єкта призначення розірвати трудовий договір з підстав скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу з будь-яким державним службовцем.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 02.06.2022 у справі №420/3541/20.

При розгляді цієї справи суд враховує висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 12.01.2021 у справі №753/9240/18, відповідно до якого, при виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури.

Суд зазначає, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє і дотепер.

Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначений Законом України «Про правовий режим воєнного стану».

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих ії місцевостях, затверджений Верховною Радою України.

Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період дії воєнного стану особи призначаються на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, комунальних підприємств, установ, організацій керівником державної служби або суб`єктом призначення, сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради, начальником відповідної військової адміністрації без конкурсного відбору, обов`язковість якого передбачена законом, на підставі поданої заяви, заповненої особової картки встановленого зразка та документів, що підтверджують наявність у таких осіб громадянства України, освіти та досвіду роботи згідно з вимогами законодавства, встановленими щодо відповідних посад.

Державні службовці та посадові особи місцевого самоврядування, призначені відповідно до абзацу першого цієї частини, не можуть бути переведені на інші посади державної служби або посади в органах місцевого самоврядування.

Отже, Закон України «Про правовий режим воєнного стану» містить чітку заборону переведення працівників, призначених без конкурсного відбору на інші посади державної служби.

Оскільки позивач була призначена на посаду без проведення конкурсу у період дії воєнного стану, а тому її право на переведення на іншу посаду прямо обмежене дією режиму воєнного стану, вивчення переважних прав нівелюється прямою заборону вказаного вище закону щодо неможливості переведення на інші посади державної служби осіб, призначених на посади без проведення конкурсу у період дії воєнного стану.

Таким чином, при конкуренції норм права абз. 2 ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» та ч. 5 ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», застосуванню підлягають норми ч. 5 ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», як спеціальної у спірних правовідносинах у період дії воєнного стану.

За такого правового регулювання, суд приходить висновку про те, що у період дії воєнного стану обмежується право щодо можливості переведення державних службовців на інші посади державної служби, якщо такі службовці були призначені без конкурсного відбору в період дії воєнного стану.

Судом установлено та підтверджено матеріалами справи, що позивача призначено на посаду державного службовця без конкурсного відбору до призначення на цю посаду переможця конкурсу, або до дати спливу 12 місяців з дня призначення чи скасування воєнного стану.

З огляду на те, що позивач була призначена без конкурсного відбору у період дії воєнного стану, переведення на іншу посаду не могло бути реалізовано в силу приписів ч. 5 ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», у зв`язку з дією на території України правового режиму воєнного стану.

Так, у період дії воєнного стану особи призначаються на посади державної служби, без конкурсного відбору, обов`язковість якого передбачена законом, на підставі поданої заяви, заповненої особової картки встановленого зразка та документів, що підтверджують наявність у таких осіб громадянства України, освіти та досвіду роботи згідно з вимогами законодавства, встановленими щодо відповідних посад.

Позивач, після звільнення зі служби, не скористалась передбаченим законодавством правом та не подала відповідну заяву на повторне призначення на посаду у порядку, визначеному вище.

Відповідно до ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі п.1 та 1-1 ч.1 цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Окрім цього, суд звертає увагу на те, що абз. ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» визначено зокрема, що державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади.

У контексті спірних правовідносин, суд зазначає, що у відповідача відсутня можливість запропонувати відповідні посади з огляду на пряму заборону, висловлену законодавцем у ч. 5 ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Отже, твердження позивача про те, що відповідач був зобов`язаний запропонувати іншу посаду державної служби є хибним та суперечить приписам чинного законодавства.

Крім того, відповідно до статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» вказаний Закон визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності. представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану»

На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених ст.43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю, законів України «Про державну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», інших законодавчих актів, що регулюють діяльність державних службовців, посадових осіб місцевого самоврядування у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Щодо посилань представника позивача на те, що у попередженні про майбутнє вивільнення зазначена дата вивільнення 31.08.2024, не дивлячись на це відповідач звільнив позивача з роботи з 29.08.2024 на підставі наказу від 28.08.2024 №49-ДС, суд зазначає, що недодержання відповідачем строку попередження позивача про звільнення не може бути підставою для поновлення останнього на раніше займаній посаді.

Як було зазначено вище, згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 12.01.2021 у справі №753/9240/18, при виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури.

Вказану правову позицію підтримав Верховний Суд і у постанові від 14.12.2023 у справі №420/13741/20.

Суд звертає увагу на те, що правомірність зміни структури та штатного розпису, наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 (з адміністративно-господарської діяльності) від 30.07.2024 №211 «Про введення в дію переліку змін до штату ІНФОРМАЦІЯ_5 », наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 від 30.07.2024 №212 «Про введення в дію переліку змін до штату районних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Луганської області», не є предметом позову у даній справі. Вказані накази є чинними та в судовому порядку скасовані не були, доказів протилежного суду не надано.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування положень абзаців 2, 3 частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII в межах спірних відносин, оскільки Закон № 389-VIII містить імперативну норму щодо заборони переведення державних службовців на інші посади державної служби за умови призначення їх на посаду державної служби на підставі абзацу 1 частини п`ятої статті 10 Закону № 389-VIII.

Оскільки спірний наказ винесено відповідачем у відповідності до вимог законодавства, з урахуванням особливостей, які діють у період введення в Україні воєнного стану, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання його незаконним та скасування як таких, що не знайшли свого документального та нормативного підтвердження під час розгляду справи.

При цьому суд зазначає, що позовні вимоги про поновлення на посаді та стягненні середнього заробітку є похідними, отже не підлягають задоволенню.

Ухвалюючи дане судове рішення суд також враховує статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (пункт 41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (пункт 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

При цьому, у рішенні ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно з положеннями частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема: обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до приписів ст.139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст.2, 5, 7, 139, 243-246, 255, 295, КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання/ перебування: АДРЕСА_2 ; ІПН НОМЕР_2 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) про скасування наказу та поновлення на посаді відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Ж.М. Чернова