Справа № 240/276/24
Суддя: Капинос Оксана Валентинівна
Дата ухвалення: 2025-01-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 січня 2025 року м. Житомир справа № 240/276/24

категорія 113030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Капинос О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, Секретаріата Уповноваженого Верховної Ради з прав людини про скасування та визнання протиправним рішення, визнання протиправною усну відмову, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить:

Скасувати та визнати протиправним рішення Відповідача-2 - Секретаріата Уповноваженого Верховної Ради з прав людини, за №69041.4/Ц- 35226.3/23/44.1 від 20.12.2023 року щодо відмови у задоволенні його заяви від 28.11.2023 року.

Визнати протиправною усну відмову Відповідача-1 - Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, в особі керівника сектору Ігоря Миколайовича Березенського, у не прийнятті документів від ОСОБА_1 в отриманні статусу Біженця.

Зобов`язати Відповідача-1 - Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, прийняти рішення щодо позивача в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання ОСОБА_1 - біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та продовжити строк дії довідки про звернення за захистом в Україні. (ст.12 Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту).

В обґрунтування позову зазначає, що звернувся до Уповноваженого Верховної ради України з прав людини щодо отримання статусу біженця.

Після спілкування зі спеціалістом даного відділу йому повідомили, що він має звернутись до Печерського відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області. В ДМС йому усно повідомили, що в умовах воєнного стану статус біженця не дадуть. Після цього, звернувся до Уповноваженого Верховної ради України з прав людини про порушення його прав. Листом від 20.12.2023 відмовлено в розгляді заяви про отримання статусу біженця. У листі зазначено, що за інформацією ДМС відсутні такі підстави. Позивач вважає протиправним таке рішення відповідача-2 та усну відмову відповідача 1 у прийнятті документів та наданні статусу біженця, оскільки він - громадянин Грузії та його видворення до країни походження може мати негативні наслідки у зв`язку з його політичними поглядами.

Ухвалою судді Липи В.А. від 02.02.2024 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення учасників справи.

Відповідач-1 надіслав відзив на позову, в якому просить у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що Секретаріатом Уповноваженого від Позивача отримано заяву від 28.11.2023, яка була зареєстрована за вхідним № Ц-35226.3/23 щодо можливих порушень його конституційних прав. З метою перевірки обставин, викладених в зазначеній вище заяві позивача, Відповідачем-2 на адресу Державної міграційної служби надіслано відповідний лист від 08.12.2023. Отримавши необхідну інформацію від Державної міграційної служби, заяву Позивача від 28.11.2023 Відповідачем-2 у відповідності до вимог статті 20 Закону України "Про звернення громадян" розглянуто та листом від 20.12.2023 № 69041.4/Ц-35226.3/23/44.1 надано обґрунтовану відповідь.

Відповідач-2 надіслав відзив на позов, в якому просить у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що як встановлено із позовної заяви ОСОБА_1 , він не звертався особисто до УДМС у Вінницькій області із заявою про отримання статусу біженця в Україні, зразок якої затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649 та не довів протилежного. Порушення прав відсутнє.

Представник позивача надіслав відповідь на відзив, в якій зазначив, що доводи у відзивах безпідставні.

Відповідач-1 надіслав заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначив, що УДМС у Вінницькій області в повній мірі надала інформацію з посиланнями на норми права, про правомірності своїх дій, щодо не порушення права позивача на звернення із заявою про отримання статусу біженця, а позивачем не доведено факту звернення із відповідною заявою до відповідача, а тому відповідна позовна заява є необґрунтованою безпідставною та яка не наводить жодного доказу протиправного діяння УДМС у Вінницькій області

Ухвалою від 22.07.2024 справу прийнято до провадження суддею Капинос О.В..

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є громадянином Грузії. Прибув до України з Республіки Польща.

У позові позивач зазначає, що на його усне звернення до Уповноваженого Верховної Ради з прав людини щодо отримання статусу біженця отримав рекомендацію звернутись з даного питання до УДМС у м.Києві, де в свою чергу направлено до УДМС у Вінницькій області.

Проте, після зібрання усіх документів, у телефонному режимі керівник сектору повідомив, що враховуючи воєнний стан, його документи не будуть приймати.

28.11.2024 позивач звернувся до Уповноваженого Верховної Ради з прав людини із заявою, яка була зареєстрована за вхідним № Ц-35226.3/23 щодо можливих порушень його конституційних прав.

Також, позивач оформив заяву анкету від 28.11.2024 про визнання біженцем.

У своєму зверненні позивач інформував, що він - громадянин Грузії, політичний біженець та його видворення до країни походження може мати негативні наслідки у зв`язку з його політичними поглядами.

З метою перевірки обставин, викладених в зазначеній вище заяві позивача, Відповідачем-2 на адресу Державної міграційної служби надіслано відповідний лист від 08.12.2023 № 67087.4/Ц-35226.3/23/44.1 для перевірки фактів, викладених у зверненні та надання інформації щодо можливих шляхів вирішення порушених питань.

У відповідь Державною міграційною службою на адресу Відповідача-2 надіслано лист від 15.12.2023 № 8.5-12255/2-23.

За інформацією, наданою ДМС України на запит Уповноваженого, встановлено, що позивач прибув в Україну з території Республіки Польща, яка вважається третьою безпечною країною, у зв`язку із чим він, відповідно до абзацу 7 частини першої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не можете отримати статус біженця. Також, він відбував покарання за звинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого за статтею 180 (Шахрайство) Кримінального кодексу Грузії. Інкримінований злочин в Грузії та Україні не має політичного характеру та відноситься до загально-кримінальних.

Ураховуючи викладене, згідно із статтею 9 Конвенції про статус біженців 1951 року, до якої Україна приєдналася на підставі Закону України "Про приєднання України до Конвенції про статус біженців та Протоколу щодо статусу біженців" від 10.01.2002 №2942-ІІІ, ніщо в цій Конвенції не позбавляє договірну державу права під час війни або за інших надзвичайних і виняткових обставин вживати тимчасових заходів, які вона вважає необхідними в інтересах державної безпеки, щодо тієї чи іншої окремої особи, ще до того, як ця договірна держава з`ясує, що ця особа дійсно є біженцем і що подальше застосування цих заходів щодо неї є необхідним в інтересах державної безпеки.

Про викладені у листі обставини Відповідач- 2 позивача проінформував листом від 20.12.2023 №3226.3/23/44.1.

Позивач вважає, протиправною усною відмову УДМС у Вінницькій області у неприйнятті документів та рішення 20.12.2023 Уповноваженого Верховної Ради з прав людини, тому звернувся до суду для захисту порушеного права.

Щодо вимог до скасувати та визнати протиправним рішення Уповноваженого Верховної Ради з прав людини за №69041.4/Ц- 35226.3/23/44.1 від 20.12.2023 щодо відмови у задоволенні його заяви від 28.11.2023.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У статті 101 Конституції України передбачено, що парламентський контроль за додержанням конституційних прав і свобод людини і громадянина здійснює Уповноважений.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини" діяльність Уповноваженого доповнює існуючі засоби захисту конституційних прав і свобод людини, не відміняє їх і не тягне перегляду компетенції державних органів, які забезпечують захист і поновлення порушених прав і свобод.

Згідно зі статтею 16 Закону України "Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини" Уповноважений здійснює свою діяльність на підставі відомостей про порушення прав і свобод людини і громадянина, які отримує за зверненнями громадян України.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини" Уповноважений приймає та розглядає звернення громадян України, іноземців, осіб без громадянства або осіб, які діють в їхніх інтересах, відповідно до Закону України "Про звернення громадян".

Відповідно до частини третьої статті 15 Закону України "Про звернення громадян" відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку надається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Відповідно до статті 20 Закону України "Про звернення громадян" звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання.

Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Секретаріатом Уповноваженого від позивача отримано заяву від 28.11.2023, яка була зареєстрована за вхідним № Ц-35226.3/23 щодо можливих порушень його конституційних прав.

У своєму зверненні позивач інформував, що він - громадянин Грузії та його видворення до країни походження може мати негативні наслідки у зв`язку з його політичними поглядами.

З метою перевірки обставин, викладених в зазначеній вище заяві позивача, Відповідачем 2 на адресу Державної міграційної служби надіслано відповідний лист від 08.12.2023 № 67087.4/Ц-35226.3/23/44.1 .

У відповідь Державною міграційною службою на адресу Відповідача-2 надіслано лист від 15.12.2023 № 8.5-12255/2-23.

За інформацією, наданою ДМС України на запит Уповноваженого, встановлено, що позивач прибув в Україну з території Республіки Польща, яка вважається третьою безпечною країною, у зв`язку із чим він, відповідно до абзацу 7 частини першої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не можете отримати статус біженця. Також, він відбував покарання за звинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого за статтею 180 (Шахрайство) Кримінального кодексу Грузії. Інкримінований злочин в Грузії та Україні не має політичного характеру та відноситься до загально-кримінальних.

Ураховуючи викладене, згідно із статтею 9 Конвенції про статус біженців 1951 року, до якої Україна приєдналася на підставі Закону України "Про приєднання України до Конвенції про статус біженців та Протоколу щодо статусу біженців" від 10.01.2002 №2942-ІІІ, ніщо в цій Конвенції не позбавляє договірну державу права під час війни або за інших надзвичайних і виняткових обставин вживати тимчасових заходів, які вона вважає необхідними в інтересах державної безпеки, щодо тієї чи іншої окремої особи, ще до того, як ця договірна держава з`ясує, що ця особа дійсно є біженцем і що подальше застосування цих заходів щодо неї є необхідним в інтересах державної безпеки.

Про викладені у листі обставини Відповідач- 2 позивача проінформував листом від 20.12.2023 №3226.3/23/44.1.

Ураховуючи викладене, отримавши необхідну інформацію від Державної міграційної служби, заяву позивача від 28.11.2023 Відповідачем-2 у відповідності до вимог статті 20 Закону України "Про звернення громадян" розглянуто та листом від 20.12.2023 № 69041.4/Ц-35226.3/23/44.1 надано обґрунтовану відповідь.

Таким чином, дії Відповідача-2 відповідають вимогам Закону України "Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини".

Суд зазначає, що Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань, а пунктом 13 частини першої статті 1 цього ж Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Частиною 6 стаття 5 Закону № 3671-VI передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

При цьому, відповідно до постанови КМУ Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 р. № 360 про затвердження Положення "Про Державну міграційну службу України" Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Відтак, саме на Міграційну службу України та її структурні покладено повноваження у сферах міграції (імміграції та еміграції), в т.ч. біженців. Уповноважений Верховної Ради України з прав людини таких повноважень не має.

Діяльність Уповноваженого доповнює існуючі засоби захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина, не відміняє їх і не тягне перегляду компетенції державних органів, які забезпечують захист і поновлення порушених прав і свобод.

Варто зазначити, що Уповноважений та Секретаріат Уповноваженого не є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а тому не вправі розглядати заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, у своєму зверненні від 28.11.2023 позивач не зазначав про порушення його конституційних прав та свобод органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. У випадках, установлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів саме цим відповідачем, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Позивачем не надано доказів реального порушення своїх прав та інтересів Відповідачем-2, а лише висловлено особисту незгоду зі змістом відповіді, викладеної у листі відповідача 2 від 20.12.2023 № 69041.4/Ц-35226.3/23/44.1.

Проте, незгода з позицією, викладеною у відповіді на звернення позивача, не може свідчити про порушення вимог Закону України "Про звернення громадян".

Зазначене кореспондується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 25.09.2019 № 814/2467/17, в яких суд зазначив, що: "Той факт, що зміст роз`яснень, на думку позивача, не забезпечив поновлення порушених, на його думку, прав, не свідчить про протиправну бездіяльність відповідача, допущену ним під час розгляду звернення".

Крім того, лист-відповідь № 69041.4/Ц-35226.3/23/44.1 від 20.12.2023 не є актом індивідуальної дії та рішенням суб"єкта владних повноважень, оскільки не створює правові наслідки для позивача, а лише інформує його про результати розгляду його звернення від 28.11.2023.

Тому, суд відхиляє доводи представника позивача з приводу того, що відповідач прийняв рішення про відмову у наданні статусу біженця. Таких повноважень він не має.

Враховуючи викладене, під час опрацювання заяви позивача від 28.11.2023 Відповідач-2 діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України "Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини", "Про звернення громадян", надавши листом від 20.12.2023 обґрунтовану відповідь.

Відтак, вимоги до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Щодо вимог визнати протиправною усну відмову Відповідача-1 в особі керівника сектору Ігоря Миколайовича Березенського у не прийнятті документів від ОСОБА_1 в отриманні статусу біженця та зобов`язання Відповідача-1 прийняти рішення щодо позивача в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання ОСОБА_1 - біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та продовжити строк дії довідки про звернення за захистом в Україні. (ст.12 Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI додатковий захист це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з частинами першою і другою статті 5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною п`ятою статті 5 вищевказаного Закону передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з частиною шостою статті 8 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися (частина 6 стаття 5 Закону № 3671-VI ).

Інших підстав відмови у прийняття документів від особи іноземця чинне законодавство України не містить.

Процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначають Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884 (далі - Правила №649).

Відповідно до пункту 2.1 Правил №649 уповноважена посадова особа органу міграційної служби, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом:

а) встановлює особу заявника;

б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб);

в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків;

г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку;

ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні);

е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви;

є) проводить дактилоскопію заявника;

ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи;

з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

Відповідно до пунктів 2.2, 2.4, 2.5 Правил № 649 рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа.

У разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом (додаток 2). Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 3); під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

У разі використання заявником права на оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС видає такому заявникові під підпис довідку про звернення за захистом в Україні, про що заносить відповідні відомості до журналу реєстрації видачі довідки про звернення за захистом в Україні (додаток 4). Довідка видається строком на три місяці з подальшим тримісячним продовженням строку її дії на весь час розгляду скарги. Підставою для продовження строку дії зазначеної довідки є копія скарги на рішення територіального органу ДМС з підтверджуючими документами її відправлення або у випадку оскарження в судовому порядку копія позовної заяви з відміткою (штампом) суду про її прийняття або копія ухвали суду про відкриття провадження у справі чи належним чином оформленої судової повістки. У випадку оскарження рішення в судовому порядку подальше тримісячне продовження строку дії довідки про звернення за захистом в Україні здійснюється після отримання письмової інформації про стан розгляду справи в суді від юридичної служби територіального органу ДМС.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону № 3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Системний аналіз означених норм дає підстави для висновку про наявність в осіб, які не громадянами України, права на звернення до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за наявності підстав, визначених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Водночас, положеннями Закону № 3671-VI визначено такі етапи щодо заяви про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту:

- подання заяви про визнання біженцем або особи, що потребує додаткового або тимчасового захисту, та її прийняття уповноваженим органом (частина шоста статті 5 Закону № 3671-VI);

- оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Даний етап включає попередній (формальний) розгляд заяви, без розгляду заяви по суті (статті 7 - 8 Закону № 3671-VI);

- безпосередньо розгляд заяви по суті та прийняття рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (статті 9 - 10 Закону № 3671-VI).

Так, варто зазначити, що статтею 8 вказаного Закону № 3671-VI передбачається безпосередня реєстрація заяви-анкети та формування справи, за результатом чого приймається рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання.

Аналіз правових норм, які регулюють спірні правовідносини дають підстави для висновку, що особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, має особисто або через свого законного представника подати за місцем свого тимчасового перебування до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановленого зразка, який затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, долучивши до неї документи, визначені Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", або повідомивши про обставини їх відсутності.

Обов`язок УДМС у Вінницькій області прийняти та розглянути заяву особи, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, в порядку, встановленому Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", виникає виключно у разі дотримання форми та порядку подання такої заяви, вимоги до якої, наведені вище.

Разом з тим, з долучених до матеріалів справи доказів встановлено, що ОСОБА_1 , не звертався особисто до УДМС у Вінницькій області із заявою про отримання статусу біженця в Україні, зразок якої затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649 та відповідач не відмовляв у цьому.

Доказів протилежного не надано.

Більш того, у відповіді на відзив, представник позивача не заперечує факт того, що особисто позивачем не звертався з письмовою заявою про встановлення статусу біженця до УДМС у Вінницькій області.

Отже, вимоги щодо визнання протиправною усною відмову у неприйнятті документів суперечать вимогам адміністративного судочинства, нічим не підтверджені.

Частиною 1 статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені його права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до висновку, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15.11.2016 у справі №800/301/16, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

Аналогічний висновок, сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 802/2474/17-а.

При цьому порушення вимог Закону рішенням чи діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішеннями з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

При цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач. Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

Отже, протиправності дій чи бездіяльності відповідача у неприйнятті до розгляду документів позивача та порушення його прав, судом не встановлено, позивачем не доведено.

Таким чином, суд вважає, що УДМС у Вінницькій області в повній мірі надало інформацію з посиланнями на норми права, про правомірності своїх дій, щодо не порушення права позивача на звернення із заявою про отримання статусу біженця, а позивачем не доведено факту звернення із відповідною заявою до відповідача, а тому відповідна позовна заява є необґрунтованою безпідставною та яка не наводить жодного доказу протиправного діяння УДМС у Вінницькій області.

За відсутності встановлених судом протиправності дій, рішення, бездіяльності, вимоги про зобов"язання вчинити дії також задоволенню не підлягають.

Інші доводи та заперечення сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно з пунктом 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010, заява 4909/04, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно з частиною першою статті 9, статтею 72, частинами першою, другою, п`ятою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. На розвиток зазначених положень Конституції України частиною другою статті 2 КАС України визначені критерії законності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, яким є відповідач.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позов є безпідставним та не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 242-246,29 КАСУ

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області (вул. Театральна, 10,м. Вінниця,Вінницька обл., Вінницький р-н,21050. РНОКПП/) , Секретаріату Уповноваженого Верховної ради з прав людини (вул. Інститутська, 21/8,м. Київ,01008. РНОКПП/) про скасування та визнання протиправним рішення, визнання протиправною усну відмову, зобов`язання вчинити дії, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Капинос

03.01.25