Справа № 380/28887/23
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2025-01-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 січня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/28887/23 пров. № А/857/17121/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Затолочного В. С., Гінди О. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Адміністрації Державної прикордонної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 червня 2024 року (головуючий суддя Грень Н.М., м. Львів) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Адміністрації Державної прикордонної служби України, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність щодо не нарахування та не виплатити середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із 07.11.2019 по 06.05.2020 та стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із 07.11.2019 по 06.05.2020 в розмірі 146999,58 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 червня 2024 року позов задоволено повністю.

Стягнуто з Адміністрації Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 07.11.2019 по 07.05.2020 у розмірі 146999 (сто сорок шість тисяч дев`ятсот дев`яносто дев`ять) грн 58 коп.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Адміністрація Державної прикордонної служби України оскаржила його в апеляційному порядку, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, з урахуванням доводів апелянта, викладених у мотивувальній частині апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі зазначає, що ОСОБА_1 проходив військову службу ІНФОРМАЦІЯ_1 ..

Наказами Голови Державної прикордонної служби України від 25.10.2019 №1082-ос полковника ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за п.п. «а» п.2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та від 06.11.2019 №1119-ОС виключено із списків особового складу та усіх видів забезпечення Управління внутрішньої та власної безпеки « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Державної прикордонної служби України.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24.06.2022 у справі №380/2054/22 визнано протиправними дії Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 02.03.2016 по 28.02.2018 з урахуванням жовтня 2015 року як базового місяця. Зобов`язано Адміністрацію Державної прикордонної служби України перерахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 02.03.2016 по 28.02.2018 включно з урахуванням січня 2008 року як базового місяця, з урахування виплачених сум.

На виконання вказаного рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24.06.2022 у справі №380/2054/22, відповідачем 03.11.2022 виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 02.03.2016 по 28.02.2018 включно з урахуванням січня 2008 року як базового місяця у сумі 66108,88 грн, що підтверджується випискою по картковому рахунку позивача.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08.05.2023 у справі №380/17409/22 визнано протиправною бездіяльність Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за весь час затримки з 02.03.2016 по день фактичної виплати 03.11.2022. Зобов`язано Адміністрацію Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за весь час затримки з 02.03.2016 по день фактичної виплати 03.11.2022.

На виконання вказаного рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08.05.2023 у справі №380/17409/22, відповідачем 10.11.2023 виплачено грошову допомогу на оздоровлення, виплачену у 2016-2017 роках та щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 за період з 02.03.2016 по 28.02.2018 включно, з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення у розмірі 49 429,34 грн та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за весь час затримки з 02.03.2016 по день фактичної виплати 03.11.2022 у розмірі 35094,09 грн , що підтверджується випискою по картковому рахунку позивача.

При цьому, апелянт зазначає, що на час звільнення позивача з військової служби (06.11.2019) Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08.05.2023 у справі №380/17409/22, яким визнано протиправною бездіяльність Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за весь час затримки з 02.03.2016 по день фактичної виплати 03.11.2022, не було прийняте.

Також, на час звільнення позивача з військової служби (06.11.2019) рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24.06.2022 у справі №380/2054/22 визнано протиправними дії Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 02.03.2016 по 28.02.2018 з урахуванням жовтня 2015 року як базового місяця. Зобов`язано Адміністрацію Державної прикордонної служби України перерахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 02.03.2016 по 28.02.2018 включно з урахуванням січня 2008 року як базового місяця, з урахування виплачених сум, не було прийняте.

Натомість, Адміністрацією Держприкордонслужби після набрання вказаними Рішеннями законної сили нараховані і виплачені відповідні суми, зазначені у вказаних Рішеннях, а отже відсутнє фактичне затримання виплати, на яке у своїй позовній заяві посилається позивач.

Апелянт зазначає, що Кодекс законів про працю України (КзПП) до військовослужбовців не застосовується з огляду на наступне.

Військовослужбовці не мають трудових відносин (не укладають трудового договору), тому вони не є працівниками. Військовослужбовці не отримують заробітної плати.

Так, статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до частини 1 статті 14 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» до особового складу Державної прикордонної служби України входять військовослужбовці та працівники Державної прикордонної служби України.

Частинами 5 та 6 статті 14 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» передбачено, що комплектування Державної прикордонної служби України військовослужбовцями і проходження ними військової служби здійснюються на підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Уповноважені посадові особи Державної прикордонної служби України попередньо вивчають склад призовників та здійснюють їх добір у військових комісаріатах.

Трудові відносини працівників Державної прикордонної служби України регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). Для застосування КЗпП необхідно мати трудовий договір між працівником та роботодавцем (стаття 21 КЗпП). В даному випадку військовослужбовці не укладають трудових договорів.

Статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що цей Закон здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни.

Статтею 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 1 Кодексу законів про працю України передбачено, що Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини».

Таким чином, Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини працівників, які мають трудовий договір. Військовослужбовці не мають таких трудових договорів.

Стосовно поширення норм КЗпП на військовослужбовців апелянт зазначає, що Міністерство соціальної політики України в межах компетенції, своїм листом від 24.07.2013 року за №774/13/84-13 «Щодо поширення КЗпП на військовослужбовців» повідомляє про те, що у відповідності до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці - це громадяни України, які проходять військову службу у складі Збройних Сил України та інших військових формувань. При цьому згідно зі статтею 2 вищезазначеного Закону України військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Стаття 3 КЗпП визначає, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організацій усіх форм власності та господарювання, а проходять військову службу.

Порядок проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України урегульовано Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженої Указом Президента України від 29 грудня 2009 року №1115/2009.

Позивач звільнявся у відповідності до Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.09 № 1115/2009, але не в порядку статті 116 КЗпП України.

Виходячи з цього Міністерство соціальної політики України повідомляло, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формувань, утворених відповідно до законів України, Кодекс законів про працю України не по поширюється.

Крім того, згідно абзацу 2 пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що законодавство про працю, норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню, не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ тощо).

Якщо суд дійде висновку, що КзПП застосовується, то апелянт просить врахувати, що процедура нарахування середнього заробітку працівника визначається за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100).

Так, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо).

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу зробити правовий висновок, який випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6- 113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19.

Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі №825/325/16 вказав, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи.

Крім того, стягнення надмірних грошових коштів з Державної прикордонної служби України, що входить до Сил безпеки й оборони та є складовою Сектору безпеки і оборони України в період дії правового режиму воєнного стану за протиправним рішенням суду першої інстанції є неприпустимим.

Згідно п. 3 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що Наказами Голови Державної прикордонної служби України від 25.10.2019 № 1082-ос полковника ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за п.п. «а» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та від 06.11.2019 № 1119-ОС виключено із списків особового складу та усіх видів забезпечення Управління внутрішньої та власної безпеки « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Державної прикордонної служби України.

ОСОБА_1 проходив військову службу ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постановою Кабінету Міністрів України від 05 лютого 2020 року № 43, постановлено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Адміністрації Державної прикордонної служби за переліком, у тому числі ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 28.01.2021 внесено запис про припинення юридичної особи ІНФОРМАЦІЯ_3 та 30.09.2020 внесено запис про припинення юридичної особи ІНФОРМАЦІЯ_1 . Отже, на даний час Азово-Чорноморське регіональне управління та Донецько-Луганське регіональні управління як територіальні органи Адміністрації Державної прикордонної служби є ліквідованими. Разом з тим відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05.02.2020 № 43 «Про ліквідацію територіальних органів Адміністрації Державної прикордонної служби» на Адміністрацію Державної прикордонної служби покладений обов`язок здійснювати функції та повноваження вказаних ліквідованих органів.

Згідно пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 05.02.2020 №43, Адміністрацію Державної прикордонної служби зобов`язано забезпечити здійснення функцій і повноважень територіальних органів, що ліквідуються.

Отже, постановою Кабінету Міністрів України від 05.02.2020 №43 чітко визначено передачу функцій і повноважень територіальних органів, що ліквідуються, у тому числі, й ІНФОРМАЦІЯ_2 , Адміністрації Державної прикордонної служби.

Зважаючи на вищенаведене, суд підставно зауважив, що Адміністрація Державної прикордонної служби України є правонаступником ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24.06.2022 у справі № 380/2054/22 визнано протиправними дії Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 02.03.2016 по 28.02.2018 з урахуванням жовтня 2015 року як базового місяця. Зобов`язано Адміністрацію Державної прикордонної служби України перерахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 02.03.2016 по 28.02.2018 включно з урахуванням січня 2008 року як базового місяця, з урахування виплачених сум.

На виконання вказаного рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24.06.2022 у справі № 380/2054/22, відповідачем 03.11.2022 виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 02.03.2016 по 28.02.2018 включно з урахуванням січня 2008 року як базового місяця у сумі 66108,88 грн, що підтверджується випискою по картковому рахунку позивача.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08.05.2023 у справі № 380/17409/22 визнано протиправною бездіяльність Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за весь час затримки з 02.03.2016 по день фактичної виплати 03.11.2022. Зобов`язано Адміністрацію Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за весь час затримки з 02.03.2016 по день фактичної виплати 03.11.2022.

На виконання вказаного рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08.05.2023 у справі № 380/17409/22, відповідачем 10.11.2023 виплачено грошову допомогу на оздоровлення, виплачену у 2016-2017 роках та щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 за період з 02.03.2016 по 28.02.2018 включно, з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення у розмірі 49 429,34 грн та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за весь час затримки з 02.03.2016 по день фактичної виплати 03.11.2022 у розмірі 35094,09 грн , що підтверджується випискою по картковому рахунку позивача.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ від 25.03.1992 (далі - Закон № 2232-ХІІ) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до статті першої Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII від 20.12.1991 (далі - Закон № 2011-ХІІ) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення мтеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Абзацом 2 ч. 3 ст. 9 Закону № 2011-XII встановлено, що грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Як уже згадувалось вище, повний розрахунок із позивачем проведено відповідачем після виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини.

За приписами ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції правильно вказав, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців із військової служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. У той же час такі питання врегульовані КЗпП України.

Ураховуючи вказане вище, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, Верховний Суд, зокрема у постановах від 20.01.2021 у справі № 200/4185/20-а, від 31.03.2021 у справі № 340/970/20, від 24.06.2021 у справі № 480/2577/20, дійшов висновку про можливість застосування норм ст.ст. 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Вирішуючи спір, суд віно врахував, що згідно зі ст. 116 цього Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

За приписами ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Закріплені у цих статтях норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Період затримки розрахунку при звільненні це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то правильним є твердження, що відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Згідно зі ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, з наступними змінами та доповненнями (далі - Порядок № 100).

Згідно з абз. 1 п. 2 розділу ІІ Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Абзацом 3 п. 2 розділу ІІ Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до п. 8 розділу IV Порядку № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначений Наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам».

Згідно з п. 7 розділу І цього Порядку, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Оскільки остаточний розрахунок із позивачем у зв`язку із звільненням проведено виплатою коштів на виконання судових рішень 03.11.2022 та 10.11.2023, а не при виключенні останнього із списків частини 06.11.2019 то строк затримки розрахунку складає 1465 днів.

Однак, суд першої інстанції правильно зауважив, що враховуючи внесені у ст. 117 КЗпП України зміни (в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022), відповідач повинен виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців.

Відповідно до картки грошового забезпечення за два останні повні місяці позивачу нараховано та виплачено грошове забезпечення у такому розмірі: 25023,47 грн за вересень 2019 року та 24246,20 грн за жовтень 2019 року, що за два місяці становить 49269,67 грн. Відтак середньоденна заробітна плата становить 807,69 грн (за останні 2 місяці - 49269,67 грн / 61 календарний день за останні два повні місяці).

З огляду на це, правильним є висновок суду першої інстанції, що сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 807,69 грн (середньоденна заробітна плата позивача) х 182 (кількість днів за який слід стягнути середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку) = 146999,58 гривень.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, відтак рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Адміністрації Державної прикордонної служби України - залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 червня 2024 року у справі №380/28887/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М. А. Пліш
судді В. С. Затолочний
О. М. Гінда