Справа № 520/35872/24
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2024-12-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

з питання забезпечення позову

31 грудня 2024 року справа № 520/35872/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденко А.В., розглянувши заяву Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про забезпечення позову по адміністративній справі за позовом Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник) до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України про: 1) визнання протиправним та скасування рішення Головного управління ДПС у Харківській області, як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (код ЄДРПОУ ВП 43983495) № 7150/20-40-24-17-08 від 12.12.2024 року про анулювання реєстрації та виключення з реєстру платників єдиного податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ); 2) зобов`язання Головного управління ДПС у Харківській області, як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України (код ЄДРПОУ ВП 43983495), поновити реєстрацію ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в реєстрі платників єдиного податку як платника єдиного податку третьої групи зі ставкою податку 5 відсотків з 01 жовтня 2024 року шляхом включення до реєстру платників єдиного податку,

встановив:

Разом із позовом було подано оформлену окремим процесуальним документом заяву про забезпечення позову, де викладені вимоги про зупинення дії рішення Головного управління ДПС у Харківській області, як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (код ЄДРПОУ ВП 43983495) № 7150/20-40-24-17-08 від 12.12.2024 року про анулювання реєстрації та виключення з реєстру платників єдиного податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), до набрання законної сили рішенням суду по цій справі.

В обґрунтування вищевказаної заяви указано, що прийняте рішення про анулювання реєстрації платником єдиного податку спричиняє надмірне податкове та інше навантаження на позивача при анулюванні реєстрації платника єдиного податку, що є підставою для необхідності здійснити обов`язкову реєстрацію платником податку на додану вартість згідно положень п.183.4 ст.183 Податкового кодексу України, збільшення податкового навантаження на 20% від всієї суми прибутку, оскільки основні витрати полягають у сплаті послуг на адресу контрагентів, які не мають статусу платників податку на додану вартість, необхідність здійснювати додатковий (значно складніший) податковий облік та пов`язані з ним аспекти електронне адміністрування ПДВ (ст.200-1 ПКУ), реєстрація податкових накладних (п.201.10. ст.201 ПКУ), правило «першої події» як для податкових зобов`язань (ст.187 ПКУ), так і для податкового кредиту (ст.198 ПКУ), пропорційне віднесення сум податку до складу податкового кредиту (ст.199 ПКУ), «умовний продаж» (п.198.5. ст.198 ПКУ) та інші ПДВ-особливості, виникнення додаткових підстав для проведення перевірок ДПС, оскільки кожна податкова декларація з ПДВ підлягає камеральній перевірці (п.200.10. ст.200 ПКУ), а п.п.78.1.8. п.78.1. ст.78 ПКУ передбачено і спеціальну додаткову підставу призначення позапланової документальної перевірки. Крім того, позивач зазначає, що у разі задоволення позовної заяви судом позивачу доведеться анулювати реєстрацію платника ПДВ та в подальшому здійснювати заходи щодо анулювання (визнання нечинними/недійсними) всіх виписаних та зареєстрованих податкових накладних (податкового кредиту) по всім контрагентам за весь період з початку реєстрації платником ПДВ до набрання чинності рішенням суду по даній справі, подання численних уточнюючих («обнулюючих») податкових декларацій з ПДВ як самим позивачем, так і всіма його зазначеними контрагентами. Отже, внаслідок оподаткування ПДВ виникне ситуація втягування у стан податкової та фінансової невизначеності багатьох абонентів позивача, оскільки, позивач, ставши платником ПДВ, почне генерувати податковий кредит для контрагентів (абонентів), який у свою чергу буде впливати на фінансові та податкові результати діяльності контрагентів, які у разі скасування оскарженого рішення втратять право на податковий кредит за весь період слухання справи та будуть завантажувати податкові органи (і в т.ч. відповідача) численними уточнюючими деклараціями з ПДВ. Очевидно, що такий стан речей у значній мірі вдарить по іміджу нашої компанії та може призвести до розірвання угод та втрати абонентської бази.

Вирішуючи дану заяву по суті, суд зазначає, що правовідносини з приводу забезпечення адміністративного позову унормовані ст.ст.150-158 КАС України.

Так, згідно із приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Отже, у силу ч.2 ст.150 КАС України до кола підстав забезпечення позову законодавцем віднесені обставини: 1) існування ознак ризику істотного ускладнення виконання рішення суду; 2) існування ознак ризику неможливості майбутнього виконання рішення суду; 3) існування ознак ризику втрати ефективного захисту (поновлення) порушених (оспорюваних) прав та ущемлених інтересів; 4) очевидності ознак протиправності управлінського волевиявлення владного суб`єкта в одночасному поєднанні з очевидністю ознак порушення прав та інтересів заявника.

З положень наведеної норми Кодексу в кореспонденції з положеннями ст.ст. 72-77, 90, 211 КАС України слідує, що розглядаючи питання про забезпечення позову, суду необхідно, з урахуванням доказів, наданих особою на підтвердження сформульованих вимог, пересвідчитися, зокрема: у дійсності спору; у реальності загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; у співвідносності вимог заяви про забезпечення позову із вимогами самого позову; у співвідносності доводів заяви про забезпечення позову із підставами самого позову; у прийнятності розумного балансу між потенційними наслідками забезпечення позову та уникненням вирішення спору наперед; враховувати: специфіку правовідносин, у яких виник спір; зміст законодавчого регламентування цих відносин; співвідношення ймовірних наслідків незастосування заходів забезпечення позову із ймовірними наслідками застосування заходів забезпечення позову; критерій незворотності як наслідків незастосування заходів забезпечення позову, так і наслідків застосування заходів забезпечення позову; неприпустимість вручання у предмет доказування.

Звідси слідує, що розв`язуючи заяву про забезпечення позову, суд не має права вирішувати наперед ті питання, котрі стосуватимуться суті заявлених у майбутньому позові вимог, тобто вдаватися до оцінки обставин, котрі стануть предметом доказування по справі.

При цьому, суд вважає, що вирішення по суті заяви про забезпечення позову має здійснюватись виключно за правилами ч.1 ст.77 КАС України та без надання юридичної оцінки саме тим обставинам, котрі входять до предмету доказування у спорі.

Згідно з положеннями частини першої статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється в безспірному порядку.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб (частина друга статті 151 КАС України).

В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання (частина шоста статті 154 КАС України).

Суд повторює, що за загальним правилом предмет доказування за заявою про забезпечення позову повинен відрізнятись від предмету доказування у спорі, а доводи заяви про забезпечення позову не повинні співпадати із доводами позову.

Суд зважає на суть та правову природу інституту забезпечення позову, котра окреслена у правовому висновку постанови Верховного Суду від 08.08.2019р. по справі №826/12319/18 (касаційне провадження №К/9901/67074/18) з приводу застосування ст.ст.150 і 151 КАС України, де указано, що "Забезпечення позову - це надання позивачеві тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини до їх вирішення, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбаченому законом.

Викладені вище міркування окружного адміністративного суду також повністю корелюються із правовими висновками постанови Верховного Суду від 13.09.2021р. у справі №ЗД/460/2/20, де зазначено, що підстави для забезпечення позову є оціночними, а тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

При цьому, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Як встановлено судом, необхідність вжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення Головного управління ДПС у Харківській області, як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України № 7150/20-40-24-17-08 від 12.12.2024 року про анулювання реєстрації та виключення з реєстру платників єдиного податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), до набрання законної сили рішенням суду по цій справі, обґрунтована очевидною протиправністю даного рішення та можливістю ускладнення поновлення порушених прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Заявником у позові указано, що оскаржуване рішення є протиправним, оскільки було прийнято суб"єктом владних повноважень із порушенням вимог чинного законодавства та без врахування усіх обставин, оскаржене рішення за своїм характером є необґрунтованим як нормативно, так і документально.

Суд змушений критично поставитись до цього доводу заявника, позаяк відповідність закону управлінського волевиявлення суб"єкта владних повноважень за критеріями ч.2 ст.2 КАС України може бути перевірена судом виключно за наслідками вирішення адміністративного спору по суті.

Також суд повторює, що за змістом ч.1 ст.77 та ст.150 КАС України саме ініціатор забезпечення позову обтяжений процесуальним обов"язком навести обґрунтування необхідності застосування такого заходу й зазначити усі необхідні відомості для цього з поданням відповідних доказів, з яких би суд мав змогу достовірно встановити доцільність реалізації вказаного процесуального повноваження.

Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Зі змісту поданої до суду заяви про забезпечення позову вбачається наведення заявником обґрунтувань щодо необхідності застосування таких заходів тим, що прийняте контролюючим органом рішення має негативні наслідки для позивача, а не зупинення його дії призводить до значного податкового навантаження на підприємця. У разі задоволення судом позовних вимог за результатами розгляду цієї адміністративної справи, позивачу доведеться докласти значних зусиль та витрат для відновлення порушеного права, у тому числі щодо повернення вже передчасно погашеного чи стягнутого спірного боргу.

Разом з тим, у даному конкретному випадку заявником не доведено у межах спірних правовідносин існування визначених в ч. 1, 2 ст. 150 КАС України підстав для забезпечення адміністративного позову.

На противагу доводам заявника суд констатує, що у розумінні п.36.1 ст.36 Податкового кодексу України податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

Згідно з п.37.3 ст.37 Податкового кодексу України підставами для припинення податкового обов`язку, крім його виконання, є: 37.3.1. ліквідація юридичної особи; 37.3.2. смерть фізичної особи, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою; 37.3.3. втрата особою ознак платника податку, які визначені цим Кодексом; 37.3.4. скасування податкового обов`язку у передбачений законодавством спосіб.

Відповідно до п.38.1 ст.38 Податкового кодексу України виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.

Суд погоджується із доводами заявника про те, що оскаржене рішення об"єктивно здатне створити правові наслідки у вигляді: виникнення обов`язку справляння податку на додану вартість за правилами Розділу V Податкового кодексу України, виникнення обов"язку справляння податку на доходи фізичних осіб за правилами Розділу IV Податкового кодексу України; виникнення обов"язку справляння військового збору за правилами п.161 підрозділу 10 Розділу ХХ Податкового кодексу України.

Однак, ухвала про забезпечення адміністративного позову не згадана законодавцем у п.37.2 ст.37 Податкового кодексу України у якості правової підстави тимчасового характеру для увільнення учасника суспільних правовідносин від виконання податкового обов"язку і за власною правовою природою не може бути використана за таким призначенням.

При цьому, згідно з національним законом України несплачені учасником суспільних правовідносин податки (збори, обов`язкові платежі) за час дії ухвали про забезпечення адміністративного позову у будь-якому випадку НІКОЛИ у подальшому не надійдуть до Державного бюджету України у разі прийняття судом рішення по суті спору про відмову у позові, у той час як сплачені учасником суспільних правовідносин податки (збори, обов`язкові платежі) у будь-якому випадку ЗАВЖДИ у подальшому будуть повернуті з Державного бюджету України у разі прийняття судом рішення по суті спору про задоволення позову у порядку ст.43 Податкового кодексу України як безпідставно проведені платежі.

Тому суд критично ставиться до доводу позивача про те, що обсяг зусиль або ресурсів, котрі мають бути задіяні конкретним учасником суспільних правовідносин під час виконання податкового обов"язку є справедливою та легітимною підставою для застосування інституту забезпечення адміністративного позову.

Минулі помилки, дефекти, вади управлінських волевиявлень суб"єкта владних повноважень з приводу ймовірно безпідставного визнання за учасником суспільних правовідносин реально неіснуючого права також не віднесені законодавцем до окреслених процесуальним законом підстав забезпечення адміністративного позову.

Окрім того, заявником до суду не подано доказів того, що рішення Головного управління ДПС у Харківській області, як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України № 7150/20-40-24-17-08 від 12.12.2024 року про анулювання реєстрації та виключення з реєстру платників єдиного податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 станом на 30.12.2024р. (календарна дата складання позову) ще виконано, а реєстрацію заявника ще анульовано та фізичну особу-підприємця ще не виключено з реєстру платників єдиного податку.

Усі згадані позивачем рішення Верховного Суду є не релевантними відносно предмету спору у справі №520/35872/24, позаяк стосуються не підстав та порядку виконання учасником суспільних правовідносин податкового обов"язку, а суто збереження права на проведення виду господарської діяльності, набутого на підставі виданих суб"єктом владних повноважень документів дозвільного характеру у вигляді ліцензій.

Натомість, у випадку дотичності предмету адміністративного спору до виконання учасником суспільних відносин податкового обов"язку (як-то: віднесення платника податків до переліку ризикових, що істотно та суттєво змінює процедуру виконання податкового обов"язку з приводу справляння ПДВ) стала практика Верховного Суду полягає у прямо протилежній правовій позиції про відсутність підстав для забезпечення адміністративного позову (постанова Верховного Суду від 08.02.2024р. у справі №160/19014/23).

Підсумково суд зазначає, що забезпечуючи позов до вирішення справи по суті, і якому ще не надано офіційну правову оцінку в межах оскарження індивідуального правового акту суб"єкта владних повноважень та без застосування принципів адміністративного судочинства, зокрема, таких як гласності і відкритості, рівності та змагальності тощо, суд фактично ухвалює рішення без розгляду справи по суті, що не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову.

Зважаючи на викладені вище міркування, суд доходить до висновку про те, що у даному конкретному випадку, заявником не викладено юридично спроможних доводів стосовно наявності перелічених законодавцем у ст.150 КАС України юридичних підстав для забезпечення позову та документально не підтверджено існування обставин, які б явно та очевидно поза розумним сумнівом показували на очевидну небезпеку заподіяння шкоди власним правам та інтересам приватної особи або які б унеможливили захист власних прав та інтересів приватної особи без вжиття відповідних забезпечувальних заходів до ухвалення рішення у справі.

Суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 10.04.2019 у справі № 826/16509/18, а саме, щодо «очевидності» ознак протиправності рішення та порушення прав позивача, та попри те, що такі ознаки не мають окреслених меж, йдеться насамперед про їх «якість»: вони повинні свідчити про протиправність оскаржуваного рішення поза обґрунтованим сумнівом. Суд, який застосовує заходи забезпечення позову з підстав очевидності ознак протиправності оскарженого рішення, на основі наявних у справі доказів повинен бути переконаний, що рішення явно суперечить вимогам закону за критеріями, передбаченими ч. 2 ст. 2 КАС України, порушує права, свободи або інтереси позивача і вжиття заходів забезпечення позову є способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам цього порушення. Твердження про «очевидність» порушення до розгляду справи по суті є висновком, який свідчить про правову позицію суду наперед. Тому, застосування заходів забезпечення позову з цієї підстави допускається у виключних випадках.

Також суд звертає увагу позивача, що необхідною передумовою вжиття заходів забезпечення позову є існування очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, а також вірогідність того, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

З огляду на обставини того, що матеріали заяви не містять доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, а також виходячи з завдання адміністративного судочинства та цілей, які спрямовані на вжиття заходів забезпечення позову, суд приходить до висновку, що у даному випадку підстави для забезпечення даного позову у спосіб, вказаний заявником, не виникли, що свідчить про недоведеність заявником обґрунтованості підстав, що вказували б на існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі та можливість істотного ускладнення виконання рішення суду або ефективного захисту чи поновлення порушених прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Стосовно посилань позивача на релевантну практику Верховного Суду, викладену у постанові від 25.10.2023 у справі №160/11784/23, суд також зазначає, що у даній постанові Верховний Суд вказав: "Варто зауважити, що у кожних окремих правовідносинах при застосуванні судом одних й тих самих норм права в залежності від фактичних обставин справи, оцінки судами доказів або відсутності певних доказів, висновки судів можуть бути відмінними від тих, що здійснені судом в цій справі, проте це не свідчить про неправильне застосування норми матеріального права, а вказує на відмінність фактичних обставин та доказової бази. Різниця у встановлених обставинах у сукупності з наданими сторонами доказами об`єктивно впливає на умови застосування правових норм."

При цьому позивачем не надано до суду достатнього обсягу доказів, які б неспростовно свідчили про необхідність докладання значних зусиль та витрат для відновлення прав позивача без вжиття заходів забезпечення позову, з урахуванням приписів ст. 43 Податкового кодексу України.

Окремо суд повторно наголошує на тій обставині, що для прийняття процесуального рішення про зупинення дії оскарженого рішення суб"єкта владних повноважень зацікавлена особа повинна переконати суд, зокрема у тому, що дія оскарженого рішення суб"єкта владних повноважень ще не вичерпана у часі, а саме рішення не виконано.

Проте, згаданих доказів матеріали клопотання про забезпечення позову не містять.

Натомість, суд зазначає, що оскаржене рішення суб"єкта владних повноважень - Головного управління ДПС у Харківській області, як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України № 7150/20-40-24-17-08 від 12.12.2024 року про анулювання реєстрації та виключення з реєстру платників єдиного податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за характером приписів і правовою суттю є одномоментним актом індивідуального правозастосування і за загальним правилом підлягає виконанню негайно (невідкладно) одразу після прийняття.

Національним законом України не передбачено правових підстав для зупинення дії вже фактично виконаного рішення суб"єкта владних повноважень.

Таким чином, розглянувши подану позивачем заяву про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, зважаючи на фактичні обставини справи, враховуючи інтереси як позивача, так і публічні інтереси у сфері справляння податків (зборів, обов"язкових платежів), суд не вбачає підстав для забезпечення позову в обраний заявником спосіб.

При розв`язанні порушеного заявником процесуального питання, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії); вичерпно реалізував усі існуючі правові механізми зясування обєктивної істини в обсязі, об"єктивно необхідному для прийняття відповідного процесуального рішення не по суті спору; надав оцінку усім юридично значимим факторам, доводам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення питання по суті аргументів сторін.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Керуючись ст. ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, 150, 151, 152, 154, 241-243, 248, 256, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Заяву позивача про забезпечення позову від 30.12.2024р. - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги у строк згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України, тобто протягом 15 днів з дати складення повного судового рішення, а набирає законної сили відповідно до ст. 256 КАС України, тобто негайно після підписання.

Суддя А.В. Сліденко