Справа № 460/28495/23
Суддя: О.В. Поліщук
Дата ухвалення: 2025-01-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

06 січня 2025 року м. Рівне №460/28495/23

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Поліщук О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 (далі - позивач) до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач-1), військової частини НОМЕР_2 (далі - відповідач-2) про:

визнання протиправною бездіяльності відповідача-2 щодо не здійснення нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 31.12.2015 з урахування базового місяця січень 2008 року;

визнання протиправними дій відповідача-1 щодо відмови здійснити перерахунок та виплату позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 31.12.2015 з урахування базового місяця січень 2008 року;

зобов`язання відповідача-1, відповідача-2 здійснити перерахунок та виплату позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 31.12.2015 із встановленням базового місяця - січень 2008 року, з урахуванням раніше виплачених сум;

визнання протиправними дій відповідача-1 щодо відмови у вирішенні питань, порушених у пунктах 2-5 звернення позивача від 20.10.2023, наданого у відповідності до норм Закону України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 № 393/96-ВР;

зобов`язання відповідача-1 повторно розглянути звернення позивача від 20.10.2023 з вирішенням питань, порушених в пунктах 2-5 звернення, у відповідності до норм Закону України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 № 393/96-ВР;

визнання протиправною бездіяльності відповідача-1, відповідача-2 щодо ненарахування та невиплати позивачу моральної шкоди у розмірі 8760,00 грн;

стягнення з відповідача-1, відповідача-2 на користь позивача моральної шкоди у розмірі 8760,00 грн.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЙ СТОРІН.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період проходження військової служби з 01.12.2015 по 31.12.2015 відповідач-2 здійснював нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення без дотримання вимог чинного законодавства, а саме індексація грошового забезпечення за названий період була обчислена із застосуванням в якості базового місяця квітня 2015 року (місяця підвищення грошового забезпечення), а не січня 2008 року (місяця збільшення тарифної ставки (окладу)). Позивач наголошує на тому, що положення Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, в редакції, чинній з 01.12.2015, визначали базовим місяцем для обчислення індексації грошового забезпечення саме місяць збільшення тарифної ставки (окладу). Разом з тим, ні відповідач-2, ні відповідач-1, який з 01.01.2020 здійснює фінансове забезпечення відповідача-2, за наслідками звернення позивача не вжили жодних заходів щодо проведення перерахунку та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за спірний період в належному розмірі. Також позивач вказує, що в жовтні 2023 в порядку, визначеному Законом України "Про звернення громадян", звернувся до відповідача-1 із заявою, у якій просив надати, зокрема: відомості щодо порядку розрахунку коефіцієнтів індексації згідно з графою 4 довідки-розрахунку індексації за 2015 рік; інформацію про розміри фіксованої індексації за період з 01.01.2015 по 31.12.2015 та з 01.01.2016 по 28.09.2017; окремі довідки за кожним видом грошового забезпечення позивача за період з 01.04.2015 по 28.09.2017. Проте, відповідач-1 запитувані позивачем відомості та довідки не надав, чим, на переконання позивача, порушив вимоги Закону України "Про звернення громадян". Крім того, позивач зазначає, що зазнав моральних страждань у зв`язку з тривалим невиконанням відповідачами судових рішень у справах №№ 460/9772/20, 460/19560/22. Так, рішення суду у справі № 460/19560/22 було виконане лише через п`ять місяців з моменту набрання ним законної сили, а у справі № 460/9772/20 - через два роки з моменту набрання рішенням законної сили. З огляду на вказане, завдану моральну шкоду позивач оцінює сумою в розмірі 8760,00 грн, яку просить стягнути з відповідачів. З наведених підстав, позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач-1 позовні вимоги не визнав та подав до суду відзив на позовну заяву. Заперечення проти позову відповідач-1 обґрунтовує тим, що він здійснює фінансове забезпечення військової частини НОМЕР_2 , у якій позивач проходив військову службу, з 01.01.2020. Натомість, позивач був звільнений з військової служби у 2017 році, у зв`язку з чим відповідач-1 наголошує на тому, що не вчиняв відносно позивача жодних дій фінансового характеру, в т.ч. нарахування та виплати останньому індексації грошового забезпечення за спірний період. З огляду на вказане, відповідач-1 за наслідками розгляду звернення позивача від 20.10.2023 повідомив про неможливість надання відомостей та документів згідно з пунктами 1-4 звернення, оскільки у відповідні періоди не здійснював грошове забезпечення позивача. Щодо пункту 5 звернення позивача, то відповідач повідомив, що така інформація попередньо вже була надана позивачу довідкою від 12.10.2023 № 36/1115. За наведеного, відповідач-1 стверджує, що у спірних правовідносинах ним в повній мірі були виконанні вимоги Закону України "Про звернення громадян". Також відповідач-1 вказує, що у межах наявних повноважень вживав заходи для забезпечення виконання рішень судів у справах № 460/9772/20 та № 460/19560/22. Зокрема, відповідач-1 звертався до розпорядника вищого рівня із заявками про виділення додаткових коштів для виконання названих судових рішень. Тому, лише після виділення таких коштів відповідачем-1 були проведенні відповідні розрахунки з позивачем. Окрім того, на думку відповідача-1, позивачем був пропущений строк звернення до суду з цим позовом. За наведених обставин, відповідач просить відмовити в задоволенні позову повністю.

Відповідач-2 позовні вимоги також не визнав та подав до суду відзив на позовну заяву. Заперечення проти позову обґрунтовує тим, що заявлені позовні вимоги є неконкретними. Так, відповідач-2 звертає увагу на те, що позивач жодним чином не розмежовує яку саме бездіяльність кожного з відповідачів необхідно визнати протиправною і які саме дії кожен з них має вчинити для відновлення порушеного права позивача. Також відповідач-2 вказує, що в провадженні Рівненського окружного адміністративного суду перебуває справа № 460/24828/23, у межах якої позивачем заявлено вимогу про перерахунок грошового забезпечення за грудень 2015 року. Враховуючи, що перерахунок розміру грошового забезпечення за грудень 2015 року може вплинути на визначення розміру індексації за названий період, тому відповідача-2 вважає заявлені у цій справі вимоги позивача щодо перерахунку індексації за грудень 2015 року передчасними. Крім того, відповідач-2 зазначає, що позивачем був пропущений тримісячний строк звернення до суду, установлений частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України. Таким чином, відповідач-2 просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Позивач подав до суду відповідь на відзив відповідача-1, у якій навів доводи та твердження на спростування заперечень проти позову, тотожні наведеним у позовній заяві. Додатково позивач зазначив про хибність доводів відповідача-1 щодо порушення ним строку звернення до суду. Так, позивач звертає увагу на те, що предметом спору є, зокрема, перерахунок індексації грошового забезпечення за грудень 2015 року і такі позовні вимоги не обмежуються жодним строком звернення до суду, оскільки стосуються періоду до набрання чинності 19.07.2022 змін до статті 233 Кодексу законів про працю України.

ЗАЯВИ, КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ.

Ухвалою суду від 02.01.2024 позовна заява залишалася без руху з підстав несплати позивачем судового збору в сумі 3220,80 грн та позивачу встановлювався строк для усунення недоліків позову.

15.01.2024, на виконання ухвали суду від 02.01.2024, позивач подав до суду заяву про звільнення від сплати судового збору в сумі 1073,60 грн або відстрочення його сплати.

Ухвалою суду від 19.01.2024 в задоволенні заяви позивача в частині звільнення від сплати судового збору відмовлено; задоволено заяву позивача в частині відстрочення сплати судового збору та, відповідно, відстрочено позивачу сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі; прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, в строки визначені статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

24.01.2024 позивач подав до суду заяву про зміну предмета позову, заяву про залучення другого відповідача, заяву про долучення доказів, а також заяву про виправлення описки в судовому рішенні та остаточного визначення належного до сплати розміру судового збору.

29.01.2024 позивач подав до суду заяву, у якій повторно просив остаточно визначити належний до сплати розмір судового збору.

15.02.2024 до суду відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву.

19.02.2024 позивач подав до суду заяву про залучення другого відповідача та відповідь на відзив відповідача-1.

Ухвалою суду від 27.02.2024 прийнято до розгляду заяву позивача про зміну предмета позову та, відповідно, вирішено розгляд адміністративної справи здійснювати у межах позовних вимог, вказаних у такій заяві.

Також ухвалою суду від 27.02.2024 виплавлено описки, допущенні в ухвалі суду від 19.01.2024, шляхом зазначення по тексту такої ухвали, зокрема, що розмір судового збору за подання позивачем цього позову до суду становить 2147,20 грн.

Крім того, ухвалою суду від 27.02.2024 задоволено клопотання позивача про залучення другого відповідача та, відповідно залучено до участі у справі як другого відповідача військову частину НОМЕР_2 .

04.03.2024 позивач подав до суду заяву про звільнення від сплати судового збору та заяву про зміну предмета позову.

12.03.2024 відповідач-2 подав відзив на позовну заяву, у якому також заявив клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін.

Ухвалою суду від 13.03.2024 позовну заяву повернуто без розгляду на підставі частини третьої статті 45 КАС України у зв`язку зі зловживанням позивачем процесуальними правами.

26.03.2024 позивач звернувся до Восьмого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою на ухвалу суду про повернення позову без розгляду від 13.03.2024.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.04.2024 витребувано з Рівненського окружного адміністративного суду матеріали судової справи.

29.04.2024 матеріали судової справи надійшли до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.05.2024 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху з підстав несплати судового збору та встановлено останньому строку для усунення її недоліків.

14.05.2024 позивач подав до суду апеляційної інстанції докази сплати судового збору.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31.05.2024 відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.06.2024 призначено справу до апеляційного розгляду в судовому засіданні 13.08.2024.

13.08.2024 Восьмим апеляційним адміністративним судом ухвалено постанову, якою задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 13.03.2024 з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

02.09.2024 матеріали судової справи надійшли до Рівненського окружного адміністративного суду та того ж дня матеріали судової справи передано головуючій судді Поліщук О.В. для продовження розгляду справи.

Ухвалою суду від 06.09.2024 вирішено продовжити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Також ухвалою суду від 06.09.2024 позовну заяву залишено без руху на підставі частини тринадцятої статті 171 КАС України у зв`язку з неузгодженістю заявлених позовних вимог із суб`єктним складом відповідачів, визначених позивачем самостійно у позовній заяві, та, відповідно, встановлено останньому строк для усунення відповідних недоліків.

09.09.2024 через відділ документального забезпечення (канцелярію) суду позивач подав заяву про усунення недоліків позовної заяви, до якої долучив позовну заяву в новій редакції.

Ухвалою суду від 16.09.2024 у зв`язку з усуненням позивачем недоліків позовної заяви вирішено продовжити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

07.10.2024 позивач подав до суду клопотання про долучення доказів до матеріалів судової справи.

01.11.2024 позивач подав до суду клопотання про долучення доказу до матеріалів судової справи.

Ухвалою суду від 03.01.2025 відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача-2 про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ ТА ЗМІСТ ПРАВОВІДНОСИН.

Розглянувши матеріали, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, судом встановлено наступне.

Матеріалами справи стверджується та не заперечується сторонами за змістом заяв по суті, що у період з 01.12.2015 по 31.12.2015 позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 .

Наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по стройовій частині) від 21.09.2017 № 215, підполковника ОСОБА_1 , звільненого з військової служби наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 13.09.2017 № 318, з 28.09.2017 виключено із списків особового складу частини, з усіх видів забезпечення й направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У провадженні Рівненського окружного адміністративного суду перебувала на розгляді адміністративна справа № 460/9770/20 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій.

Так, рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 20.08.2021 у справі № 460/9772/20 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/99149209), залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.12.2021 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/101989450), позовну заяву ОСОБА_1 задоволено повністю, а саме:

визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2014 - 2017 роки не в розмірі місячного грошового забезпечення, без врахування щомісячного додаткового виду грошового забезпечення - щомісячної додаткової грошової винагороди, у відповідності до норм Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ, наказу Міністра оборони України «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» від 11.06.2008 № 260;

визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо відмови відповіддю від 21.09.2020 № 501/1981 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги для оздоровлення за 2014 - 2017 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань за 2014 - 2017 роки, та одноразової грошової допомоги з врахуванням в складі грошового забезпечення з якого вони нараховуються, індексації грошового забезпечення;

визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-ХІІ, без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі 60 % місячного грошового забезпечення, та індексації грошового забезпечення, які отримував ОСОБА_1 під час проходження військової служби за останньою штатною посадою;

зобов`язано військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2014 - 2017 роки в розмірі місячного грошового забезпечення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі 60 % місячного грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум;

зобов`язано військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги для оздоровлення за 2014 - 2017 роки з врахуванням в складі грошового забезпечення, з якого вона нараховується, індексації грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум;

зобов`язано військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань за 2014 - 2017 роки з врахуванням в складі грошового забезпечення, з якого вона нараховується, індексації грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум;

зобов`язати військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991, в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, із врахуванням в складі грошового забезпечення, з якого вона нараховується, щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі 60% місячного грошового забезпечення, та індексації грошового забезпечення, які отримав ОСОБА_1 під час проходження військової служби за останньою штатною посадою, з урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги.

31.12.2021 командувачем військ Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » виданий наказ № 687 «Про доплату грошового забезпечення», згідно з яким з метою виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20.08.2021 у справі № 460/9772/20 у добровільному порядку та на підставі рапорту помічника командувача військ з правової роботи начальника юридичної служби управління оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 28.12.2021 № 11442, наказано командиру військової частини НОМЕР_1 забезпечити своєчасний перерахунок та виплату колишньому військовослужбовцю військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 :

матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2014 2017 роки в розмірі місячного грошового забезпечення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі 60 % місячного грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум;

грошової допомоги для оздоровлення за 2014 2017 роки з врахуванням в складі грошового забезпечення, з якого вона нараховується, індексації грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум;

матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2014 2017 роки з врахуванням в складі грошового забезпечення, з якого вона нараховується, індексації грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум;

одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991, в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, із врахуванням в складі грошового забезпечення, з якого вона нараховується, щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі 60% місячного грошового забезпечення, та індексації грошового забезпечення, які отримав ОСОБА_1 під час проходження військової служби за останньою штатною посадою, з урахуванням раніше виплачених суми.

Відповідно до роздавальної відомості № 867 на виплату звільненим військовослужбовцям військової частини НОМЕР_2 грошового забезпечення згідно рішень суду та платіжної інструкції від 24.12.2021 № 2204, на виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20.08.2021 у справі № 460/9772/20 на рахунок позивача були перераховані кошти в сумі 73847,59 грн

Згідно з відомостями автоматизованої системи документообігу суду, 20.02.2022 позивачу були видані виконавчі листи у справі № 460/9772/20, на підставі яких в подальшому були відкритті виконавчі провадження №№ 71425739, 71425779, 71426158, 71426215.

23.05.2023 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління примусового виконання рішень у Рівненській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Коваль Я.М. винесені вимоги №№ 48537, 48539, 48540, 48542 у виконавчих провадженнях №№ 71425739, 71425779, 71426158, 71426215 відповідно, згідно з якими державний виконавець вимагав у відповідача-2 в строк до 30.05.2023 виконати рішення суду у справі № 460/9772/20 в повному обсязі шляхом сплати недоплати в загальному розмірі 5401,24 грн.

12.12.2023 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління примусового виконання рішень у Рівненській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Коваль Я.М. повторно винесені вимоги №№ 99263, 99264, 99265, 99266 у виконавчих провадженнях №№ 71425739, 71425779, 71426158, 71426215 відповідно, згідно з якими державний виконавець вимагав у відповідача-2 виконати рішення суду в справі № 460/9772/20 у повному обсязі та надати докази такого виконання в строк до 31.12.2023.

Відповідач-2 згідно з супровідним листом від 20.12.2023 за № 501/25/3215 скерував вказані вище вимоги державного виконавця відповідачу-1 для їх виконання.

З метою виконання судових рішень у справі № 460/9772/20 в повному обсязі, відповідач-1 відповідно до платіжної інструкції від 26.12.2023 № 2708 перерахував на рахунок позивача кошти в сумі 5197,84 грн.

Також, у провадженні Рівненського окружного адміністративного суду перебувала на розгляді адміністративна справа № 460/19560/22 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій.

Так, рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 26.09.2022 у справі № 460/19560/22 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/106434445), залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.03.2023 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/109661122), позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково, а саме:

визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 до 28.09.2017 із застосуванням базового місяця січня 2008 року;

зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплати ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 до 28.09.2017 із застосуванням базового місяця січня 2008 року;

визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28.09.2017, без урахування індексації грошового забезпечення та щомісячної додаткової грошової винагороди.

зобов`язано військову частину НОМЕР_2 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28.09.2017, з урахуванням індексації грошового забезпечення та щомісячної додаткової грошової винагороди, з урахуванням раніше виплачених сум.

в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

30.03.2023 командувачем військ Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » виданий наказ № 142 «Про доплату індексації та інших видів грошового забезпечення», згідно з яким з метою виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26.09.2022 у справі № 460/19560/22 у добровільному порядку та на підставі рапорту помічника командувача військ з правової роботи начальника юридичної служби управління оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 30.03.2023 № 2484, наказано командиру військової частини НОМЕР_1 забезпечити своєчасне нарахування та виплату колишньому військовослужбовцю військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 :

індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 до 28.09.2017 з встановленням січня 2008 року як базового місяця;

грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік з врахуванням в складі грошового забезпечення (станом на день звільнення з військової служби 29.08.2017), з якого вона обраховується, індексації грошового забезпечення та щомісячної додаткової грошової винагороди, з урахуванням раніше виплачених сум.

На підставі вказаного вище наказу, відповідачем-1 підготовлено та скеровано до начальника забезпечувального фінансового органу (відповідальному за бюджетну підпрограму), відомчий код розпорядника коштів 53609, основну заявку-розрахунок на фінансування для виплати грошового забезпечення та підйомної допомоги військовослужбовцям, виконання рішень судів та видатків за КЕКВ 2800 «Інші поточні видатки» за напрямком грошового забезпечення А4240 на квітень 2023 року та розрахунок потреби в коштах для військовослужбовців звільнених з військової служби (переміщених до інших військових частин), виконання рішень судів та видатків за КЕКВ 2800 «Інші поточні видатки" за напрямком грошового забезпечення А4240 на квітень 2023 року від07.04.2023 № 36/332, до якої був включений позивач в частині забезпечення рішення суду в справі № 460/19560/22 щодо виплати компенсації за невикористані дні відпустки в сумі 11616,00 грн та індексації доходів військовослужбовців в сумі 55709,00 грн.

Як вказує відповідач-1, після надходження коштів на розрахунковий рахунок військової частини НОМЕР_3 , відповідно до роздавальної відомості № 386 на виплату звільненим військовослужбовцям військової частини НОМЕР_2 грошового забезпечення згідно рішень суду та платіжної інструкції від 28.08.2023 № 1577, на виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26.09.2022 у справі № 460/19560/22 на рахунок позивача були перераховані кошти в сумі 66314,96 грн.

12.10.2023 позивач звернувся до відповідача-2 із заявою, у якій вказуючи на тривале невиконання судових рішень у справі № 4650/19560/22 з моменту набрання ними законної сили (20.03.2023) та до моменту фактичного виконання (29.08.2023) просив нарахувати та виплати моральну шкоду в межах одного прожиткового мінімуму, встановленого на дату виплати, - 2589,00 грн.

За наслідками вирішення вказаної вище заяви позивача, відповідач-2 листом від 26.10.2023 за № 501/26/639 повідомив, що Оперативним командуванням « ІНФОРМАЦІЯ_1 », як відповідачем у справі № 460/19560/22, після набуття судовим рішенням законної сили 20.03.2023, невідкладно було вжито всіх необхідних та можливих для військової частини дій, спрямованих на виконання вказаного судового рішення. Тому, відповідач-2 у листі вказав на відсутність бездіяльності та вини військової частини в тому, що судове рішення у справі № 460/19560/22 було виконане лише 29.08.2023 та, як наслідок, підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди. Додаткового відповідач-2 зазначив, що чинним законодавством не встановлено механізм відшкодування моральної шкоди в добровільному порядку, а позивач, в свою чергу, не позбавлений права на вирішення відповідного питання в судовому порядку.

Також відповідь на заяву позивача щодо відшкодування моральної шкоди від 12.10.2023 була надана відповідачем-1 листом від 15.11.2023 за № 36/1310. В листі відповідач-1 повідомив, що після набуття судовим рішенням у справі № 460/19560/22 законної сили 20.03.2023 та відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 30.03.2023 № 142, військовою частиною НОМЕР_1 було здійснено всіх необхідних дій, спрямованих на виконання названого судового рішення, а саме подано заяви до ФЕУ КСВ за КЕКВ 2800 «Інші поточні видатки», про що позивач неодноразово повідомлявся відповідними листами. З огляду на вказане, відповідач-1 вказав на відсутність бездіяльності та вини з його боку у зв`язку з фактичним виконанням судового рішення у справі № 460/19560/22 лише платіжною інструкціє № 1577 від 28.08.2023. Таким чином, відповідач-1 у листі зазначив про відсутність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди.

20.10.2023 позивач звернувся до відповідача із заявою, у якій, покликаючись на Закон України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 № 393/96-ВР, просив вчинити дії наступні дії (дослівно):

«1. Згідно наданої довідки - розрахунку індексації грошового забезпечення за 2015 рік (з 01.01.2015 по 31.12.2015) вбачається, що індексація грошового забезпечення розрахована з урахуванням базового місяця березня та квітня 2015 року.

Разом з тим, рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 26.09.2022 у справі № 460/19560/22, яке набрало законної сили 20.03.2023, визнано протиправними дії в/ч НОМЕР_2 щодо встановлення базового місяця квітня 2015 року, зобов`язано в/ч НОМЕР_2 нарахувати та виплатити грошове забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.09.2017 з урахуванням базового місяця січень 2008 року.

У зв`язку з чим, прошу здійснити перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2015 по 31.12.2015 року із застосуванням базового місяця січень 2008 року.

2. Надати відомості щодо розрахунків коефіцієнтів індексації (графа 4), тобто яким чином дані коефіцієнти індексації розраховані (визначені) в/ч НОМЕР_1 .

3. Підготувати та надати розміри фіксованої індексації за період з 01.01.2015 по 31.12.2015.

4. Підготувати та надати розміри фіксованої індексації за період з 01.01.2016 по 28.09.2017.

5. Надати окремі довідки - розрахунки лише за останньою посадою старшого офіцера відділу напрямків управління територіальної оборони управління оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за період з 01.04.2015 по 28.09.2017 по кожному складовому грошового забезпечення окремо, аналогічно як у довідці від 13.11.2020 № 944 (яка містить помилку за липень 2017), яка надавалась за ЩДГВ, надати окремі довідки, за кожен місяць, кожного року, без зайвих пустих граф, вказавши мою посаду (старшого офіцера, зі штампами, печаткою та реєстрацією в/ч НОМЕР_1 ), а саме:

- довідку за період з 01.04.2015 по 28.09.2017 за посадовий оклад;

- довідку за період з 01.04.2015 по 28.09.2017 за оклад за військовим званням;

- довідку за період з 01.04.2015 по 28.09.2017 за надбавку за вислугу років;

- довідку за період з 01.04.2015 по 28.09.2017 за надбавку за виконання особливо важливих завдань;

- довідку за період з 01.04.2015 по 28.09.2017 за надбавку за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці;

- довідку за період з 01.04.2015 по 28.09.2017 за щомісячну додаткову грошову винагороду;

- довідку за період з 01.04.2015 по 28.09.2017 за індексацію ГЗ;

- довідку за період з 01.04.2015 по 28.09.2017 за премію.

6. Надати інформацію про дату надходження та реєстрацію у в/ч НОМЕР_1 даної заяви від 23.10.2023».

За результатами розгляду вказаної вище заяви позивача, відповідач-1 листом від 23.11.2023 за № 36/1346 повідомив, що з огляду на положення статті 28 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України командир військової частини НОМЕР_1 жодним чином не може надавати правову оцінку та впливати на діяльність військової частини НОМЕР_2 . Військова частина НОМЕР_2 з 01.01.2020 виключена з мережі розпорядників бюджетних коштів та зарахована лише на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_1 на підставі наказу Командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " від 28.12.2019 № 821. Відповідно до пункту 8 Розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира. Починаючи з 01.01.2020, військова частина НОМЕР_1 здійснює виплати військовослужбовцям військової частини НОМЕР_2 виключно на підставі наказів командира військової частини НОМЕР_4 , а також видає довідки лише за наявною у військовій частині НОМЕР_1 інформацією, що передана на зберігання військовою частиною НОМЕР_2 до військової частини НОМЕР_1 , без надання правової оцінки останній. З урахуванням наведеного вище, на пункти 1, 2, 3, 4 заяви відповідач-1 повідомив, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 26.09.2022 по справі № 460/19560/22 зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати ти виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.09.2017, з врахуванням базового місяця січень 2008 року. Рішення суду виконано в повному обсязі, інших зобов`язань щодо перерахунку індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2015 по 31.12.201 та виплати фіксованої індексації грошового забезпечення судом не визначено. Отже і підстав для надання розрахунків фіксованої індексації немає. Водночас відповідач-1 зазначив, що коефіцієнти індексації розраховується відповідно до Порядку № 1078 та Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 № 1282. Також, відповідач-1 вказав, що на пункт 5 заяви військова частина НОМЕР_1 надавала позивачу довідку від 12.10.2023 № 36/1115, яка містить всю запитувану в названому пункті заяви інформацію. Окрім того, у листі зазначено, що заява позивача від 20.10.2023 була зареєстрована відповідачем-1 за вхідним № 6 від 27.10.2023.

Позивач, вважаючи, що діями (бездіяльністю) відповідачів були порушені його права на отримання індексації грошового забезпечення в належному розмірі, на розгляд звернення по суті, а також через завдання відповідачами моральної шкоди у зв`язку з несвоєчасним виконанням судових рішень, звернувся до суду з цим позовом.

ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН ТА ВИСНОВКИ СУДУ.

Визначаючись щодо заявлених вимог в контексті цієї спірної ситуації, першочергово суд вважає за необхідне надати правову оцінку доводам відповідачів щодо порушення позивачем строку звернення до суду з цим позовом, які суд відхиляє як безпідставні, з огляду на правову позицію, що викладена в постанові Верховного Суду від 28.09.2023 у справі № 140/2168/23, згідно з якою до спірних правовідносин застосовуються положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України в редакції, чинній до 19.07.2022, а тому право позивача на звернення до суду із цим позовом в частині позовних вимог щодо перерахунку індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 31.12.2015 не обмежено будь-яким строком.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також, згідно зі статтею 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до Конституції України основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначає Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII, у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з частиною першою статті 9 Закону № 2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною другою статті 9 Закону № 2011-XII визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (частина третя статті 9 Закон № 2011-XII).

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 № 1282-XII (далі - Закон № 1282-XII, у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин).

Статтею 1 Закону № 1282-XII визначено, що:

індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг;

поріг індексації - величина індексу споживчих цін, яка надає підстави для проведення індексації грошових доходів населення.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону №1282-XII, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення (частина п`ята статті 2 Закону №1282-XII).

Відповідно до статті 4 Закону №1282-XII, індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частинами першою, другою статті 5 Закону № 1282-XII, підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів.

Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (частина шоста статті 5 Закону № 1282-XII).

Відповідно до статті 16 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" від 05.10.2000 № 2017-III (далі - Закон № 2017-III, у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), держава гарантує забезпечення основних потреб громадян на рівні встановлених законом державних соціальних стандартів і нормативів.

За змістом статті 18 Закону № 2017-III законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії щодо, зокрема індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (частина друга статті 19 Закону № 2017-III).

Статтею 6 Закону № 1282-XII передбачено, що у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.

Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Так, Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 (далі Порядок № 1078).

Пунктом 1 Порядку № 1078 встановлено, що його дія поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.

Згідно з пунктом 1-1 Порядку № 1078, підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка.

Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 р. - місяця опублікування Закону України від 6 лютого 2003 р. № 491-IV "Про внесення змін до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення".

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

За змістом пункту 2 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу.

Відповідно до абзаців першого - сьомого пункту 5 Порядку № 1078, у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.

Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу.

Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.

У разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру.

До чергового підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їх сімей, до визначеної суми індексації додається сума індексації, яка складається внаслідок перевищення величини індексу споживчих цін порогу індексації, зазначеного у пункті 1-1 цього Порядку.

Приклади проведення індексації грошових доходів громадян у разі їх підвищення наведено у додатку 4.

Наведене вище дає суду підстави констатувати, що механізм індексації має універсальний характер, позаяк індексації підлягають всі грошові доходи населення, які не мають разового характеру. Своєю чергою, правове регулювання виплати індексації визначає умови (коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації), з настанням яких виникає право на щомісячне отримання суми індексації у структурі заробітної плати (грошового забезпечення) до настання обставин (підвищення тарифних ставок, окладів), за яких виплата розрахованої суми індексації припиняється до повторного настання обставин, які обумовлюють наступне виникнення права на отримання індексації.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27.04.2021 у справі № 380/1513/20.

При цьому, виплата індексації грошового забезпечення здійснюється за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні і обмежене фінансування жодним чином не впливає на право позивача отримати індексацію грошового забезпечення. Відповідна правова позиція сформована Верховним Судом у постановах від 19.07.2019 у справі № 240/4911/18, від 07.08.2019 у справі № 825/694/17, від 20.11.2019 у справі №620/1892/19.

Більше того, в постанові від 16.06.2020 у справі № 206/4411/16-а Верховний Суд констатував, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Суд звертає увагу на те, що Порядок № 1078 у редакції, яка застосовувалася до 01.12.2015, містив поняття «базовий місяць».

Базовим місяцем вважався той місяць, у якому відбулося підвищення мінімальної заробітної плати, пенсій, стипендій виплат із соціального страхування чи зростання грошових доходів населення без перегляду їхніх мінімальних розмірів (за рахунок постійних складових зарплати).

Базовий місяць визначали окремо для кожного працівника у випадку, коли заробітна плата зростала внаслідок підвищення тарифної ставки (окладу) або за рахунок будь-якої її постійної складової.

Так, для прикладу, абзац перший пункту 5 Порядку № 1078 у редакції, чинній до 01.12.2015, передбачав, що у разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, стипендій, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. У базовому місяці значення індексу споживчих цін приймається за 1 або 100 відсотків. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. З наступного місяця здійснюється обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації.

Абзац третій пункт 10-1 Порядку № 1078 у тій же редакції передбачав, що обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації заробітної плати новоприйнятих працівників здійснюється з місяця прийняття працівника на роботу.

Зрештою пункт 10-2 Порядку № 1078 у зазначеній редакції передбачав, що для працівників, яких переведено на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі або організації, а також переведено на роботу на інше підприємство, в установу або організацію або в іншу місцевість, та у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці у разі продовження такими працівниками роботи сума індексації зберігається, якщо сума збільшення заробітної плати менша, ніж сума індексації, яка повинна нараховуватися за відповідний місяць. У разі коли сума збільшення заробітної плати більша, ніж сума індексації, яка повинна нараховуватися за відповідний місяць, такий місяць вважається базовим під час обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації.

Тож, до 01.12.2015 новим базовим місяцем для обчислення індексації грошового доходу міг бути місяць прийняття (виходу) працівника на роботу, місяць збільшення заробітної плати, а нарахування й виплата індексації мали індивідуальний характер для кожного працівника.

На ці особливості попереднього правового регулювання нарахування індексації звертав увагу і Верховний Суд, зокрема в постанові від 19.05.2022 у справі № 200/3859/21.

09.12.2015 Кабінет Міністрів України видав постанову № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» (далі Постанова № 1013).

Згідно з Пояснювальною запискою до проекту Постанови № 1013, мета цього акту полягала у внесенні змін до умов оплати праці працівників установ, закладів, організацій окремих галузей бюджетної сфери, органів виконавчої влади, місцевого самоврядування, прокуратури та інших органів, а також забезпечення єдиного підходу до проведення індексації при підвищенні заробітної плати працівників.

Пунктом 2 Постанови № 1013 були внесені зміни до Порядку проведення індексації грошових доходів населення. Відповідно до зазначеної Пояснювальної записки, ці зміни передбачали:

- здійснення обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації не індивідуально для кожного працівника в залежності від прийняття його на роботу та зростання його доплат та надбавок, а від моменту останнього перегляду тарифної ставки (окладу) за посадою, яку займає працівник. Отже, змінюється механізм визначення індексації у разі підвищення заробітної плати, при цьому вилучається застосування терміну «базовий місяць»;

- зменшення розміру індексації заробітної плати у разі підвищення тарифних ставок (окладів), якщо розмір їх підвищення не перевищує величину індексації (чинний механізм передбачає зменшення індексації не тільки при підвищенні тарифних ставок (окладів), а і у разі збільшення доплат та надбавок, що призводить до нарахування різних сум індексації для працівників, які займають однакові посади).

Крім того, за змістом пунктів 1, 3 Постанови № 1013, було встановлено, що:

- підвищуються посадові оклади з 1 грудня 2015 року працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери;

- підвищуються з 1 грудня 2015 року на 10 відсотків посадові оклади працівників, розміри яких затверджено відповідними постановами Уряду;

- у межах видатків на оплату праці, затверджених у кошторисах органів виконавчої влади, місцевого самоврядування, прокуратури та інших органів, за рахунок виплат, пов`язаних з індексацією, надбавок, доплат, премій підвищуються на 25 відсотків посадові оклади керівних працівників, спеціалістів і службовців, розміри яких затверджено відповідними розпорядженнями й постановами Уряду;

- міністрам, керівникам інших центральних органів виконавчої влади, головам обласних, Київської міської державних адміністрацій та інших державних органів у межах передбачених коштів державного бюджету, місцевих бюджетів та власних коштів вжити заходів для підвищення з 1 грудня 2015 року розмірів посадових окладів (тарифних ставок, ставок заробітної плати), перегляду розмірів надбавок, доплат, премій, спрямувавши на зазначені цілі всі виплати, пов`язані з сумою індексації, яка склалась у грудні 2015 року, з тим, щоб розмір підвищення всіх складових заробітної плати у сумарному виразі для кожного працівника у грудні 2015 року перевищив суму індексації, яку йому повинні були виплатити у грудні 2015 року;

- для проведення подальшої індексації заробітної плати обчислення індексу споживчих цін починається з січня 2016 року відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення.

За змістом пункту 6 Постанови № 1013 цей акт застосовується з 1 грудня 2015 року.

Отже, Постановою № 1013 з 01.12.2015 були підвищені посадові оклади окремих працівників бюджетної сфери. Пунктом 3 цієї постанови вирішено підвищити розміри посадових окладів, тарифних ставок, заробітної плати, а також переглянути постійні додаткові виплати, щоб розмір підвищення у грудні 2015 року перевищив суму індексації у грудні 2015 року. За рахунок цього мала б «обнулитися» індексація минулих років, розмір якої зростав внаслідок довготривалого не підвищення доходу працівників. У такому випадку для подальшої індексації заробітної плати обчислення індексу споживчих цін починається із січня 2016 року відповідно до Порядку № 1078, який уже діяв зі змінами, внесеними Постановою № 1013.

У цьому контексті системний та цільовий способи тлумачення норм Постанови № 1013 дають суду підстави дійти висновку про те, що січень 2016 року визначений для обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації саме заробітної плати працівникам, яким були підвищені оклади з 01.12.2015.

Водночас, норми Постанови № 1013 не встановлювали підвищення тарифних ставок (окладів) військовослужбовцям, а отже січень 2016 року не став для них «місяцем підвищення тарифних ставок (окладів)», з якого починається обчислення індексу споживчих цін для подальшої індексації грошового забезпечення, для цілей застосування Порядку № 1078 (зі змінами, внесеними Постановою № 1013).

Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постановах від 21.03.2023 у справі №620/7687/21, від 22.03.2023 у справі № 380/1730/22 з подібними правовідносинами.

Разом з цим, до числа основних змін, які внесені Постановою № 1013 до механізму проведення індексації грошових доходів населення та пов`язані з індексацією грошового забезпечення військовослужбовців, слід віднести нову редакцію пунктів 5, 10-2 Порядку № 1078, окремими положеннями яких установлено таке:

- у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків;

- обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення;

- для працівників, яких переведено на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі або організації, а також переведено на роботу на інше підприємство, в установу або організацію або в іншу місцевість та у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці у разі продовження такими працівниками роботи, для новоприйнятих працівників, а також для працівників, які використали відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустку без збереження заробітної плати, передбачені законодавством про відпустки, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення тарифної ставки (окладу), за посадою, яку займає працівник.

Порівняльний аналіз викладених положень пунктів 5, 10-1, 10-2 Порядку № 1078 свідчить про те, що внаслідок змін, запроваджених Постановою № 1013, з 01.12.2015 діють єдині правила проведення індексації при підвищенні заробітної плати працівників, незалежно від дати їхнього прийняття, переведення, виходу на роботу чи зростання заробітної плати за рахунок будь-якої її постійної складової.

Внаслідок цих змін Порядок № 1078 у редакції, що застосовується з 01.12.2015, не містить поняття «базовий місяць» і передбачає уніфікований механізм визначення індексації у разі підвищення заробітної плати.

Для проведення індексації з 01.12.2015 замість терміну «базовий місяць» використовується поняття «місяць підвищення доходу», яке має інший зміст.

Місяць підвищення доходу це місяць, у якому відбулося підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Таке визначення цього поняття висновується судом із системного тлумачення пункту 5 Порядку № 1078 у редакції, яка була запроваджена з 01.12.2015.

Місяць підвищення доходу при зростанні заробітної плати визначається тільки в разі, якщо підвищена тарифна ставка (оклад). Тож, з 01.12.2015 зростання заробітної плати за рахунок інших постійних її складових, без підвищення тарифної ставки (окладу), не призводить до визначення нового місяця підвищення доходу.

У цьому і полягає одна з основних відмінностей поняття «місяць підвищення доходу» від терміну «базовий місяць», позаяк визначення останнього залежало також від факту зростання заробітної плати за рахунок будь-якої її постійної складової.

Водночас, вилучення терміну «базовий місяць» та запровадження поняття «місяць підвищення доходу» не вплинуло на правило обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації. Як у «базовому місяці», так і у «місяці підвищення доходу» індекс обчислення споживчих цін приймається за 1 або 100 відсотків, а обчислення цього індексу для проведення подальшої індексації здійснюється наростаючим підсумком із наступного місяця.

Отже, з урахуванням наведених вище нормативних положень, розрахунок індексації грошового забезпечення позивача як військовослужбовця з 01.12.2015 не прив`язаний до місяця прийняття (переведення, виходу) на військову службу чи місяця зростання грошового забезпечення за рахунок будь-якої його постійної складової.

Із 01.12.2015 відправною точкою для визначення місяця підвищення доходу позивача та початку обчислення індексу споживчих цін наростаючим підсумком є місяць останнього підвищення тарифної ставки (окладу) за посадою, яку він займав.

Системний спосіб тлумачення приписів Постанови № 1013, у взаємозв`язку із запровадженими нею змінами до пунктів 5, 10-2 Порядку № 1078, дають суду підстави дійти висновку про те, що для проведення подальшої індексації грошового забезпечення роботодавцю позивача з 01.12.2015 належало переглянути «базовий місяць», визначений за старими правилами, змінивши його на «місяць підвищення доходу», тобто на місяць останнього підвищення тарифних ставок (окладів) за посадою, займаною позивачем.

Цей висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 23.03.2023 у справі №400/3826/21 з подібними правовідносинами.

Також в контексті зазначеного вище суд зауважує, що дотепер посадові оклади військовослужбовців визначалися постановами Кабінету Міністрів України. Зокрема, у період спірних правовідносин (грудень 2015 рік) така постанова була одна.

На час виникнення спірних правовідносин схеми посадових окладів військовослужбовців були затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».

Указана постанова була чинною з 01.01.2008 до 01.03.2018.

Від січня 2008 року оклади військовослужбовців не змінювалися. Вони змінилися лише в березні 2018 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», якою встановлені нові розміри окладів військовослужбовців.

Таким чином, з урахуванням місяця підвищення тарифних ставок (окладів) військовослужбовців, з огляду на правила пунктів 5, 10-2 Порядку № 1078 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), суд дійшов висновку про те, що січень 2008 року є місяцем підвищення доходу ОСОБА_1 , за яким слід здійснювати обчислення індексу споживчих цін для проведення йому індексації грошового забезпечення за період із 01.12.2015 по 31.12.2015.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах, зокрема від 26.01.2022 у справі № 400/1118/21, від 20.04.2022 у справі № 420/3593/20, стосовно тлумачення у подібних правовідносинах пунктів 2, 5, 10-2 Порядку № 1078 при розв`язанні питання про місяць, за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення військовослужбовців.

Разом з тим, матеріалами судової справи стверджується, що нарахування індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 31.12.2015 відповідач-2 провів із застосуванням в якості місяця підвищення доходу квітня 2015 року, чим порушив вимоги пунктів 5, 10-2 Порядку № 1078.

З огляду на вказане, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача-2 щодо не здійснення нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 31.12.2015 в належному розмірі та, відповідно, зобов`язання відповідача-2 провести нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 31.12.2015 в належному розмірі є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

При цьому, суд зауважує, що у позовній заяві позивач просить зобов`язати відповідача-2 нарахувати йому індексацію грошового забезпечення за спірний період з урахуванням січня 2008 року як базового місяця.

З даного приводу суд повторює, що чинна з 01.12.2015 редакція Порядку № 1078 більше не використовує поняття «базовий місяць».

Натомість замість терміну «базовий місяць» використовується поняття «місяць підвищення доходу», яке хоч і має інший зміст, однак не вплинуло на правило обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації.

З огляду на вказане, суд приходить до висновку про необхідність застосування на підставі пункту 10 частини другої статті 245 КАС України іншого способу порушеного права позивача, а саме зобов`язання відповідача-2 здійснити нарахування позивачу індексації грошового забезпечення за спірний період з врахуванням в якості місяця підвищення доходу січня 2008 року.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача-1 щодо відмови здійснити перерахунок та виплату позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 31.12.2015 з урахування базового місяця січень 2008 року та зобов`язання останнього вчинити такі дії, то вони не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Матеріалами справи стверджується та не заперечується сторонами за змістом заяв по суті, що у період з 01.12.2015 по 31.12.2015 позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 .

Відтак, саме бездіяльність відповідача-2 щодо нарахування позивачу індексації грошового забезпечення в належному розмірі призвела до порушення прав позивача і тому саме відповідач-2 є суб`єктом владних повноважень, який у відповідності до вимог чинного законодавства уповноважений на вчинення заходів задля відновлення порушених прав позивача.

Такий висновок суду ґрунтується на тому, що пункт 1.9 Розділу І Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої Наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 № 260, яка застосовувалася до 20.07.2018, встановлював, що грошове забезпечення військовослужбовцям виплачується за місцем штатної служби в поточному місяці за минулий.

З 20.07.2018 застосуванню підлягає Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, пунктом 8 Розділу І якого установлено, що грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника) (далі - командир).

Водночас, військова частина НОМЕР_2 з 01.01.2020 виключена з мережі розпорядників бюджетних коштів та на підставі наказу Командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " від 28.12.2019 № 821 зарахована на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_1 .

З наведеного слідує, що військова частина НОМЕР_1 здійснює фінансове забезпечення військовослужбовців військової частини НОМЕР_2 , у тому числі колишніх, на підставі наказів командира військової частини НОМЕР_2 .

Разом з тим, втрата військовою частиною НОМЕР_2 статусу розпорядника бюджетних коштів не змінює порядку виплати її військовослужбовця, у тому числі колишнім, грошового забезпечення, а саме на підставі наказу командира військової частини.

Саме у такий спосіб відповідачем-2 було виконане рішення суду в адміністративній справі № 460/19560/22 щодо нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 до 28.09.2017, шляхом видання про це наказу від 30.03.2023 № 142.

Щодо позовних вимог, які стосуються неналежного розгляду відповідачем-1 звернення позивача від 20.10.2023, то суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів регулює Закон України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 № 393/96-ВР (далі - Закон № 393/96-ВР). Цей Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Частиною першою статті 1 Закону № 393/96-ВР передбачено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги (частина перша статті 3 вказаного Закону).

Положеннями частини третьої статті 3 Закону № 393/96-ВР визначено, що заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Приписами статей 4 - 6 Закону № 393/96-ВР регламентується коло питань, рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, а також установлені вимоги до звернення, мова звернень і рішень та відповідей на них.

Статтею 7 Закону № 393/96-ВР встановлено заборону відмови в прийнятті та розгляді звернення й передбачено обов`язок із прийняття та розгляду звернень, оформлених належним чином і поданих у встановленому порядку.

Відповідно до статті 19 Закону № 393/96-ВР, органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані, зокрема, об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги, письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.

Згідно з частиною першою статті 20 Закону № 393/96-ВР, звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку, що кожен громадянин України має гарантоване право звернутись до уповноваженого органу із проханням сприяти реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів, а орган, до якого він звернувся, зобов`язаний об`єктивно, всебічно і вчасно перевірити доводи скарги, невідкладно вжити заходів щодо відновлення порушених прав, виявити та усунути причини та умови, які сприяли порушенням, надати мотивовану відповідь у строки встановленні статтею 20 Закону № 393/96-ВР та повідомити особу про наслідки розгляду.

З метою організації роботи зі зверненнями громадян, їх прийому в системі Міністерства оборони України, прийнято Інструкцію про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, яку затверджено наказом Міністерства оборони України від 28.12.2016 № 735 (далі Інструкція № 735).

Пунктом 6 Розділу І Інструкції № 735 визначено, що усі звернення громадян, що надходять до Міністерства оборони України, органів військового управління, військових частин, підлягають обов`язковій класифікації за встановленими статтею 3 Закону України "Про звернення громадян" їх видами, а саме: пропозиції (зауваження), заяви (клопотання), скарги. Подальший розгляд пропозицій, заяв та скарг громадян проводиться з урахуванням особливостей, установлених статтями 14, 15 та 16 зазначеного Закону.

Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ Інструкції № 735, письмові звернення громадян, оформлені належним чином і подані в установленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю, первинному розгляду та реєстрації з метою визначення їх належності до компетенції відповідного органу військового управління та призначення за ними конкретного виконавця.

Первинний розгляд письмових звернень громадян проводиться керівниками органів військового управління або їх заступниками відповідно до їх повноважень.

Також пунктом 5 Розділу ІІ Інструкції № 735 передбачено, що відповідь за результатами розгляду звернень в обов`язковому порядку дається тим органом військового управління, військовою частиною, які отримали ці звернення і до компетенції яких входить вирішення порушених у зверненнях питань, за підписом керівника, командира або осіб, які виконують його обов`язки згідно з письмовим наказом.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у зверненні, доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на правову норму Закону України «Про звернення громадян» і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Згідно з пунктом 14 Розділу ІІ Інструкції № 735, щодо кожного звернення не пізніше ніж у п`ятиденний термін має бути прийняте одне з таких рішень: прийняти до провадження; передати на вирішення до іншого органу військового управління; надіслати за належністю до іншого центрального органу виконавчої влади, якщо питання, порушені у зверненні, не входять до компетенції органів військового управління, військової частини, про що одночасно повідомляється заявнику; залишити без розгляду за наявності підстав, визначених у статті 8 Закону України Про звернення громадян.

За правилами пункту 1 Розділу ІІІ Інструкції № 735, посадові особи органів військового управління, військових частин під час розгляду звернень громадян зобов`язані уважно вникати в їх суть, у разі потреби вимагати у виконавців матеріали їх перевірки, направляти працівників на місця для перевірки викладених у зверненні обставин, застосовувати інші заходи для об`єктивного вирішення поставлених автором звернення питань, з`ясовувати та приймати рішення про усунення причин і умов, які спонукають авторів скаржитись.

Крім того, пунктом 2 Розділу ІІІ Інструкції № 735 визначено, що рішення, які приймаються за зверненнями, мають бути мотивованими та ґрунтуватися на нормах законодавства. Посадова особа, визнавши заяву такою, що підлягає задоволенню, зобов`язана забезпечити своєчасне й правильне рішення, а в разі визнання скарги обґрунтованою - негайно вжити заходів щодо поновлення порушених прав громадян.

При цьому, згідно з пунктом 6 Розділу ІІІ Інструкції № 735, звернення вважається вирішеним, якщо розглянуто всі поставлені в ньому питання, прийнято обґрунтоване рішення та вжито потрібних заходів щодо його виконання і заявника повідомлено про результати розгляду звернення і прийняте рішення.

З огляду на вказане вище, суд констатує, що позивач і відповідач-1 є суб`єктами правовідносин у сфері звернень громадян з відповідними правами й обов`язками, зокрема з правом позивача скерувати звернення й обов`язком відповідача-1 розглянути його і надати на нього відповідь. Тобто, у відповідності до Конституції України, Закону № 393/96-ВР та Інструкції № 735 заяву ОСОБА_1 від 20.10.2023 належить розглядати військовій частині НОМЕР_1 , чого обидві сторони в ході розгляду справи не заперечували.

Як встановлено судом, позивач на підставі Закону № 393/96-ВР звернувся до відповідача-1 із заявою від 20.10.2023, у якій згідно з пунктами 2 - 5 просив:

надати відомості щодо розрахунків коефіцієнтів індексації (графа 4), тобто яким чином дані коефіцієнти індексації розраховані (визначені) в/ч НОМЕР_1 (пункт 2 заяви);

підготувати та надати розміри фіксованої індексації за період з 01.01.2015 по 31.12.2015 (пункт 3 заяви);

підготувати та надати розміри фіксованої індексації за період з 01.01.2016 по 28.09.2017 (пункт 4 заяви);

надати окремі довідки - розрахунки лише за останньою посадою старшого офіцера відділу напрямків управління територіальної оборони управління оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за період з 01.04.2015 по 28.09.2017 по кожному складовому грошового забезпечення окремо, аналогічно як у довідці від 13.11.2020 № 944 (яка містить помилку за липень 2017), яка надавалась за ЩДГВ, надати окремі довідки, за кожен місяць, кожного року, без зайвих пустих граф, вказавши мою посаду (старшого офіцера, зі штампами, печаткою та реєстрацією в/ч НОМЕР_1 ), а саме:

- довідку за період з 01.04.2015 по 28.09.2017 за посадовий оклад;

- довідку за період з 01.04.2015 по 28.09.2017 за оклад за військовим званням;

- довідку за період з 01.04.2015 по 28.09.2017 за надбавку за вислугу років;

- довідку за період з 01.04.2015 по 28.09.2017 за надбавку за виконання особливо важливих завдань;

- довідку за період з 01.04.2015 по 28.09.2017 за надбавку за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці;

- довідку за період з 01.04.2015 по 28.09.2017 за щомісячну додаткову грошову винагороду;

- довідку за період з 01.04.2015 по 28.09.2017 за індексацію ГЗ;

- довідку за період з 01.04.2015 по 28.09.2017 за премію (пункт 5 заяви).

В свою чергу, відповідач-1 листом від 23.11.2023 № 36/1346 за наслідками розгляду пунктів 2 - 4 заяви позивача від 20.10.2023 повідомив, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 26.09.2022 по справі № 460/19560/22 зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати ти виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.09.2017, з врахуванням базового місяця січень 2008 року. Рішення суду виконано в повному обсязі, інших зобов`язань щодо перерахунку індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2015 по 31.12.201 та виплати фіксованої індексації грошового забезпечення судом не визначено. Отже і підстав для надання розрахунків фіксованої індексації немає. Водночас відповідач-1 зазначив, що коефіцієнти індексації розраховується відповідно до Порядку № 1078 та Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 № 1282. Також, відповідач-1 вказав, що на пункт 5 заяви військова частина НОМЕР_1 надавала позивачу довідку від 12.10.2023 № 36/1115, яка містить всю запитувану в названому пункті заяви інформацію.

За наведених обставин суд приходить до висновку про те, що питання, порушенні позивачем у пунктах 2 - 5 заяви від 20.10.2023, не були вирішенні відповідачем-1 по суті. Натомість, відповідач-1 обмежився констатацією обставин щодо виконання рішення суду у справі № 460/19560/22, а також покликанням на те, що інформація про розміри складових грошового забезпечення позивача за період з 01.04.2015 по 28.09.2017 вже була надана позивачу в іншій формі, аніж запитує позивач.

При цьому, лист відповідача-1 від 23.11.2023 № 36/1346 не містить достатніх легітимних обґрунтувань з приводу того чому запитувані позивачем відомості та документи не можуть бути надані, в тому числі у вигляді, про який просить позивач.

Водночас, матеріали судової справи містять копію довідки військової частини НОМЕР_1 від 13.11.2020 № 944 про розмір щомісячної додаткової грошової винагороди, нарахованої позивачу з 2014 року по 2017 рік. Тобто, відповідач-1 попередньо вже надавав позивачу довідку, аналогічну до тих, про які він просить у пункті 5 заяви від 20.10.2023.

Також, в матеріалах справи наявні довідки-розрахунки про виплачені ОСОБА_1 суми індексації за період з 01.12.2015 по 31.12.2015 та за період з 01.01.2016 по 28.09.2017, які були складені посадовими особами військової частини НОМЕР_1 .

Відтак, з огляду на складання відповідачем-1 вказаних вище довідок-розрахунків суд вважає, що в розпорядженні останнього мають бути наявні відомості щодо розрахунків коефіцієнтів індексації згідно з графами 4 таких довідок, а також відомості про розміри фіксованої індексації за період з 01.01.2015 по 31.12.2015 та за період з 01.01.2016 по 28.09.2017.

Доказів на підтвердження протилежного відповідачем-1 суду не надано та судом в ході розгляду справи не здобуто.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що в межах спірних правовідносин відповідач-1 не виконав вимоги Закону № 393/96-ВР та Інструкції № 735 в частині щодо вирішення по суті усіх поставлених заявником питань.

А тому, вимоги позивача в частині про визнання протиправними дій відповідача-1 щодо відмови у вирішенні питань, порушених у пунктах 2-5 звернення позивача від 20.10.2023, а також зобов`язання відповідача-1 повторно розглянути звернення позивача від 20.10.2023 з вирішенням питань, порушених в пунктах 2-5 звернення, є обґрунтованими та належать до задоволення.

Щодо позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява № 40450/04, п. 64, від 15.10.2009) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.

Згідно з положеннями частин першої та другої статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Приписами частин першої, другої статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з пунктами 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, що міститься у постановах Верховного Суду, зокрема, від 19.12.2018 у справі № 640/14909/16-ц, від 04.03.2019 у справі № 295/443/17, від 08.05.2019 у справі № 233/3464/17.

Також, пунктом 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 визначено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі статті 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб.

При цьому, загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема, через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, «Рисовський проти України», № 29979, п. 86, 89, від 20.10.2011, «Антоненков та інші проти України», № 14183/02, п. 71, 22.11.2005).

Відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини.

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому, слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу вимог статті 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (частина друга статті 77 КАС України).

З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 750/6330/17.

Відповідно до чіткої й усталеної практики ЄСПЛ, право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19.03.1997 у справі "Горнсбі проти Греції", п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі "Immobiliare Saffi" проти Італії", заява № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

Проблема невиконання остаточних рішень проти держави розглядалась у пілотному рішенні ЄСПЛ проти України у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", про яке суд вже зазначав вище по тексту цього судового рішення, а також у низці інших справ проти України, які також розглядались на основі усталеної практики Суду з цього питання.

У пункті 53 Рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" ЄСПЛ зауважив, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції Тотожна позиція була висловлена ЄСПЛ у рішеннях у справі "Ромашов проти України" (Romashov v. Ukraine), № 67534/01, від 27.07.2004; у справі "Дубенко проти України" (Dubenko v. Ukraine), № 74221/01, від 11.01.2005; у справі "Козачек проти України" (Kozachek v. Ukraine), № 29508/04, від 07.12.2006).

Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою (рішення у справі "Шмалько проти України" (Shmalko v. Ukraine), № 60750/00, п. 44, від 20.07.2004). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі "Сокур проти України" (Sokur v. Ukraine), № 29439/02, від 26.04.2005; у справі "Крищук проти України" (Kryshchuk v. Ukraine), № 1811/06, від 19.02.2009).

Відтак, забезпечення адекватного та достатнього відшкодування за невиконання або несвоєчасне виконання рішень національних судів є прямим обов`язковим держави. При цьому, держава, запровадивши компенсаторний засіб юридичного захисту, має подбати про те, щоб такий засіб не вважався неефективним.

У справі «Скордіно проти Італії» ЄСПЛ визначив ключові критерії для перевірки ефективності компенсаторного засобу юридичного захисту щодо надмірно тривалих судових проваджень.

Ці критерії, які також застосовні до справ про невиконання рішень (рішення у справі "Вассерман проти Росії", № 21071/05, від 10.04.2008, пп. 49 і 51), вимагають таке:

- позов про відшкодування має бути розглянутий упродовж розумного строку (рішення у справі "Скордіно проти Італії" № 36813/97, п. 195);

- призначене відшкодування має бути виплачено без зволікань і, як правило, не пізніше шести місяців від дати, на яку рішення про його призначення набирає законної сили (рішення у справі "Скордіно проти Італії" № 36813/97, п. 198);

- процесуальні норми стосовно позову про відшкодування мають відповідати принципові справедливості, гарантованому статтею 6 Конвенції (рішення у справі "Скордіно проти Італії" № 36813/97, п. 200);

- норми стосовно судових витрат не повинні покладати надмірний тягар на сторону, яка подає позов, якщо її позов обґрунтований (рішення у справі "Скордіно проти Італії" № 36813/97, п. 201);

- розмір відшкодування не повинен бути нерозумним у порівнянні з розміром відшкодувань, призначених Судом в аналогічних справах (рішення у справі "Скордіно проти Італії" № 36813/97, пп. 202-206і213).

У справі "Харук та інші проти України" (рішення від 26.07.2012 року [комітет], заява № 703/05 та 115 інших заяв, п. 24- 25), а також у ряді інших справ проти України, які стосувались тривалого невиконання рішень національних судів, ЄСПЛ, беручи до уваги принципи визначення розміру компенсації, яка присуджується у випадку встановлення порушення Конвенції щодо невиконання рішень в подібних справах, визнав розумним та справедливим присудити 3000 євро кожному заявнику в заявах, що стосуються невиконання рішень тривалістю більше трьох років, та 1500 євро кожному заявнику в інших заявах. Зазначені суми є відшкодуванням будь-якої матеріальної і моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат.

ЄСПЛ також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація - коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справі "Скордіно проти Італії" № 36813/97, пп. 203 - 204, та рішення у справі "Вассерман проти Росії", № 21071/05, п. 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (рішення у справі "Бурдов проти Росії" від 07.05.2002, п. 100).

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презумується.

Виходячи з наведеного, суд зазначає, що відповідачі є суб`єктами, що належить до суб`єктів, які завдають шкоду, характер правовідносин свідчить про те, що права позивача - фізичної особи, порушені протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень при здійсненні ним владних управлінських функцій.

Досліджуючи обставини справи, які слугували підставою для завдання моральної шкоди позивачу, суд враховує, що такими обставинами є саме тривале невиконання в повному обсязі рішень суду в справах №№ 460/9772/20, 460/19560/22.

Обставини щодо несвоєчасного виконання в повному обсязі судових рішень у справах №№ 460/9772/20, 460/19560/22 підтверджуються дослідженими судом доказами, що містяться в матеріалах справи.

Оцінюючи вказані обставини та характер спірних правовідносин у їх сукупності, суд дійшов висновку, що в даному випадку, моральна шкода має бути відшкодована відповідачами порівну в межах двох прожиткових мінімумів на одну особу в розрахунку на місяць, згідно зі статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» від 19.11.2024 № 4059-IX, що складає 5840,00 грн, тобто по 2920,00 грн кожним з відповідачів.

Відтак, позовні вимоги про стягнення з відповідача-1, відповідача-2 на користь позивача моральної шкоди у розмірі 8760,00 грн підлягають до часткового задоволення, а саме в частині стягнення такої шкоди в розмірі 5840,00 грн.

З приводу вимог позивача в частині визнання протиправною бездіяльності відповідачів щодо ненарахування та невиплати моральної шкоди, то суд зауважує, що чинне законодавства України не встановлює конкретні нормативні механізми відшкодування маральної шкоди в інший спосіб, аніж шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Тому фактично можна стверджувати, що інститут позасудового, а тим паче добровільного відшкодування моральної шкоди, завданої діяннями органів влади, в Україні відсутній.

Враховуючи відсутність у відповідачів обов`язку щодо відшкодування позивачу моральної шкоди в добровільному (позасудовому) порядку, то підстави для задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідачів щодо ненарахування та невиплати такої шкоди відсутні.

За приписами частини першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єктів владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій (бездіяльності, рішень) та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що встановлені у справі обставини частково підтверджують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог, а відтак, позовну заяву належить задовольнити частково.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ.

За правилами частини третьої статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

За подання цього позову до суду позивачу належало сплатити судовий збір у розмірі 2147,20 грн.

Ухвалою суду від 19.01.2024 позивачу відстрочено сплату судового збору за подання позовної заяви до ухвалення судового рішення у справі.

Суд зауважує, що згідно з частинами першою та другою статті 133 КАС України, суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

Якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо сплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

Частину позовних вимог, щодо яких позивачу належало сплатити судовий збір, суд задовольняє в повному обсязі.

На момент ухвалення судового рішення позивачем не сплачено судовий збір, а тому суд вирішує питання щодо стягнення суми судового збору до бюджету пропорційно до розміру задоволених позовних вимог за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-1.

Керуючись статтями 241-246, 255, 263, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не здійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 31.12.2015 з урахуванням в якості місяця підвищення доходу січня 2008 року.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 31.12.2015 з урахуванням в якості місяця підвищення доходу січня 2008 року, з урахуванням раніше виплачених сум.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у вирішенні питань, порушених у пунктах 2-5 звернення ОСОБА_1 від 20.10.2023, наданого у відповідності до норм Закону України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 № 393/96-ВР.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 20.10.2023 з вирішенням питань, порушених в пунктах 2-5 звернення, у відповідності до норм Закону України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 № 393/96-ВР;

Стягнути з військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 2920,00 грн (дві тисячі дев`ятсот двадцять грн, 00 коп.).

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 2920,00 грн (дві тисячі дев`ятсот двадцять грн, 00 коп.).

В задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.

Стягнути до спеціального фонду Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 судовий збір в сумі 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три грн, 60 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 06.01.2025.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_5 );

Відповідач - військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_6 );

Відповідач - військова частина НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_7 ).

Суддя Ольга ПОЛІЩУК