Справа № 160/32279/24
Суддя: Ільков Василь Васильович
Дата ухвалення: 2025-01-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Ількова В.В.,
05.12.2024 року через підсистему Електронний суд до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Пенітенціарної академії України, у якій позивач, просить суд:
- визнати протиправними дії Пенітенціарної академії України щодо відмови у розгляді заяви ОСОБА_1 щодо підготовки клопотання про виключення квартири за адресою: АДРЕСА_1 з числа службових;
- зобов`язати Пенітенціарну академію України розглянути заяву ОСОБА_1 щодо підготовки клопотання про виключення квартири за адресою: АДРЕСА_1 з числа службових та подати до Виконавчого комітету Кам`янської міської ради клопотання про виключення з числа службових квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 09.12.2024 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, відповідно до ст. 262 КАС України.
Також ухвалою суду від 09.12.2024 року витребувано у відповідача додаткові докази по справі, а саме копії:
- заяву ОСОБА_1 від 12.02.2024 року щодо підготовки клопотання про виключення квартири за адресою: АДРЕСА_1 з числа службових;
- листи/рішення/відмови здійснені відповідачем за звернення/заяву позивача від 12.02.2024 року;
- докази направлення/отримання позивачем таких листів/відмов/рішень;
- відомості/інформацію щодо права власності на нерухоме майно, зокрема право власності на квартиру, розташовану з адресою: АДРЕСА_1 ;
- відомості/інформацію про те, що діяльність Дніпродзержинського училища професійної підготовки працівників кримінально-виконавчої системи (яке згодом було перейменовано на Дніпровський центр підвищення кваліфікації персоналу державної кримінально-виконавчої служби України) з 09.06.2022 року припинено, та у 2021 році Дніпровський центр підвищення кваліфікації персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України реорганізовано шляхом його приєднання до Академії Державної пенітенціарної служби, яку згодом перейменовано на - Пенітенціарну академію України;
- інформацію/відомості чи є Пенітенціарна академія України правонаступником Дніпродзержинського училища професійної підготовки працівників кримінально-виконавчої системи;
- всі наявні докази щодо суті спору.
23.12.2024 року відповідачем подано відзив на позовну заяву позивача. Долучені додаткові докази по справі.
У відповідності до приписів статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Отже, рішення у цій справі приймається судом 06.01.2025 року, тобто у межах строку встановленого ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.
В обґрунтування позовних вимог, позивач вказує, що він проходив службу на посаді начальника центру професійної освіти територіального відокремленого відділення «Кам`янський відділ академії Державної пенітенціарної служби» (яке структурно належить до Пенітенціарної академії України) та був звільнений на підставі Наказу від 15.01.2024 року №16/ос «Про звільнення».
Вказує, що стаж роботи ОСОБА_1 в академії становить більше 20 років з 26.02.2004 по 16.01.2024 р.р.
Під час роботи в академії ОСОБА_1 був забезпечений службовим жилим приміщенням, що підтверджується ордером.
12.02.2024 року ОСОБА_1 звернувся до Пенітенціарної академії України із заявою на ім`я в.о. Ректора, в якій просив вирішити питання про виключення службового житла (в якому він проживає) з числа службових.
Однак, вказує, що відповіді на вищенаведену заяву позивач тривалий час не отримував, а тому вже 10.07.2024 року звернувся за професійною правовою допомогою до адвоката.
22.07.2024 року адвокатом Шевчуком Ю.А. було направлено адвокатський запит до Пенітенціарної академії України, в якому адвокат просив:
- надати інформацію про стан розгляду заяви ОСОБА_1 від 12.02.2024 року до в.о. Ректора Пенітенціарної академії України про вирішення питання щодо виключення службового житла (в якому він проживає) з числа службових;
- повідомити про причини нерозгляду такої заяви із зазначенням правових підстав (у разі наявності) нерозгляду заяви ОСОБА_1 від 12.02.2024р.;
- у разі наявності відповіді на заяву ОСОБА_1 від 12.02.2024р. - надати її в електронному та паперовому вигляді.
25.07.2024 року ПАУ надано відповідь на вказаний запит, в якій зазначалось, що на вищезазначену заяву ОСОБА_2 від 12.02.2024 року Академією надано відповідь за вих. №13-48/2024/C-40/2024 від 04.03.2024 року, яку направлено останньому поштовим засобом зв`язку АТ «Укрпошта» де зазначено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності на квартиру, розташовану з адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за Дніпродзержинським училищем професійної підготовки працівників кримінально-виконавчої системи, тому правові підстави розгляду заяви відсутні (копія відповіді з додатками долучаємо до позову).
Вказує, що враховуючи отриману інформацію, 07.08.2024 року його адвокат звернувся до Дніпровського центру підвищення кваліфікації персоналу ДКВС України, як до правонаступника Дніпродзержинського училища професійної підготовки працівників кримінально-виконавчої системи.
21.08.2024 року отримано відповідь від ПАУ на адвокатський запит, поданий 07.08.2024 року, в якій відповідач повторно повідомляє, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності на квартиру, розташовану з адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за Дніпродзержинським училищем професійної підготовки працівників кримінально-виконавчої системи, тому правові підстави розгляду заяви ОСОБА_1 відсутні.
Позивач зазначає про те, що діяльність Дніпродзержинського училища професійної підготовки працівників кримінально-виконавчої системи (яке згодом було перейменовано на Дніпровський центр підвищення кваліфікації персоналу державної кримінально-виконавчої служби України) з 09.06.2022 року припинено, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань на 28.11.2024р., а вже у 2021 році Дніпровський центр підвищення кваліфікації персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України реорганізовано шляхом його приєднання до Академії Державної пенітенціарної служби, яку згодом було перейменовано на Пенітенціарну академію України.
Таким чином, позивач вважає дії Пенітенціарної служби України, які полягають у відмові у розгляді заяви позивача є протиправними.
ІІІ. ДОВОДИ ВІДПОВІДАЧА
Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, яким заперечується проти задоволення позовних вимог, з огляду на те, що прийняття рішення про подання клопотання про виключення квартири зі складу службових відноситься до дискреційних повноважень відповідача, що передбачає йому визначену законодавчими положеннями свободу розсуду при виборі одного із можливих управлінських рішень.
Вказують, що у постанові від 05 вересня 2018 року у справі №826/9727/16 та постанові від 04 серпня 2020 року у справі №340/2074/19 Верховний Суд дійшов висновку, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, за сукупності наступних умов: 1) судом встановлено порушення прав, свобод чи інтересів позивача; 2) на час вирішення спору прийняття рішення належить до повноважень відповідача;
виконано усі умови, визначені законом для прийняття такого рішення, зокрема подано усі належні документи, сплачено необхідні платежі і між сторонами немає спору щодо форми, змісту, повноти та достовірності наданих документів;
прийняття рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Таким чином, вважають, що відповідач наділений дискреційними повноваженнями приймати рішення щодо звернення із клопотанням виключення або не виключення житла із числа службових, що перебувають у нього на балансі.
Зазначили також про те, що право позивача на житло не порушено, оскільки відповідач не позбавляє його можливості проживати у спірному житловому приміщенні та користуватися ним, не ставить питання і про виселення позивача зі спірної квартири.
Окрім того, вказують про те, що виключення квартири, в якій проживає позивач із числа службових буде суперечити цілі Договору пожертви квартири від 24.02.2006 року, зареєстрованому в реєстрі за № 310, адже згідно з умовами Договору, квартира АДРЕСА_2 передавалася для створення фонду службового житла.
ІV. ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН
Суд, дослідив матеріали справи, з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінив докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізував застосування норм матеріального та процесуального права, встановив таке.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач відповідно до наказу Пенітенціарної академії України від 15.01.2024 року № 26/ос «Про звільнення» був звільнений із займаної посади начальника центру професійної освіти Територіального відокремленого відділення «Кам`янська філія Академії державної пенітенціарної служби».
Згідно долучених до матеріалів справи доказів, станом на 16.01.2024 року вислуга років на день звільнення Позивача становила 21 рік 7 місяців 29 днів.
12.02.2024 року за вхідним №С-40/2024 позивач звернувся до відповідача із заявою від 12.02.2024 року, щодо вирішення питання про
виключення однокімнатної квартири (жилого приміщення) жилою площею 14,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з числа службових.
04.03.2024 року за вихідним № 13-48/2024/С-40/2024 відповідачем було надано відповідь на вказане звернення позивача від 12.02.2024 року.
У відповіді відповідач зазначив про те, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за Дніпродзержинським училищем професійної підготовки працівників кримінально-виконавчої системи.
На цей час відсутні правові підстави для розгляду заяви позивача.
05.03.2024 року лист із відповіддю на звернення було направлено на поштову адресу позивача.
Вказані обставини також підтверджуються матеріалами справи.
Вважаючи дії Пенітенціарної академії України щодо відмови у розгляді заяви ОСОБА_1 щодо підготовки клопотання про виключення квартири за адресою: АДРЕСА_1 з числа службових, протиправними, позивач звернувся до суду із цією позовною заявою за захистом своїх порушених прав.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам відповідача, викладених в відзиві на позов, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела права.
V. ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН
Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради.
На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті ради видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення (ч. 1 ст. 122 ЖК України).
Стаття 119 ЖК України передбачає категорії осіб, яким може бути надано службові жилі приміщення, стаття 121 - порядок надання таких приміщень.
Так, порядок надання службових жилих приміщень установлюється цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншого громадського об`єднання.
Пунктом 2, 3 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженим Постановою РМ УРСР від 04.02.1988 року, регламентовано, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Через це зазначені приміщення повинні знаходитися у безпосередній близькості від дільниці, яка ними обслуговується (їх робочого місця). Підприємства, установи, організації мають використовувати службові жилі приміщення за їх цільовим призначенням.
Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації. В тих випадках, коли підприємство, установа, організація розташована на території одного населеного пункту (району в місті), а жиле приміщення на території іншого, рішення про його включення до числа службових приймається виконавчим комітетом Ради народних депутатів за місцем знаходження приміщення.
Згідно з п. 6 вказаного Положення жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадян, яких виключено з членів колгоспу, або тих, які вийшли з колгоспу за власним бажанням, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових.
Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.
Пунктом 3 Порядку розподілу квартир передбачено, що придбані Державною іпотечною установою, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.2009 року №1037, який був чинним на час надання позивачу службової квартири, передбачалося, що квартири, які розподілялися між працівниками державних органів, а також військовослужбовцями, особами рядового і начальницького складу, що проходили службу у військових формуваннях, підпорядкованих таким органам, мали статус службових.
Згідно із пунктом 11 постанови Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 року №1081 «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями», житлове приміщення виключається з числа службового, якщо відпала потреба в його використанні, а також якщо в установленому порядку його виключено з числа житлових приміщень. Виключення житлового приміщення з числа службового провадиться згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно-експлуатаційного органу.
Пунктом 5.21 Інструкції №792 передбачено, що за бажанням співробітника або особи, звільненої з військової служби в СБ України, що перебуває на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, та проживає у службовому житловому приміщенні, це житлове приміщення може бути надано для постійного проживання шляхом виключення його з числа службових у випадках, якщо ця особа:
а) має вислугу на військовій службі 20 років і більше;
б) звільнена з військової служби за вислугою років, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, унаслідок інвалідності, захворювання, отриманого при виконанні обов`язків військової служби;
в) перебувала на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, до набрання чинності Законом України від 24.06.2004 року №1865-IV «Про внесення змін до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» і належить до категорії осіб, які не можуть бути виселені зі службових приміщень без надання іншого житлового приміщення.
Факт проживання в службових житлових приміщеннях осіб, які звільнені з військової служби в запас або відставку, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових (пункт 5.22 Інструкції №792).
Згідно з пунктом 5.12 Інструкції №792 рішення про виключення з числа службових житлових приміщень приймається керівниками відповідних органів, закладів та установ СБ України на підставі пропозицій житлово-побутової комісії та за погодженням з житлово-побутовою комісією Центрального управління СБ України, що затверджується заступником Голови СБ України, до функціональних обов`язків якого належить координація господарського забезпечення, з наданням необхідних документів для його вивчення.
Виключення житлового приміщення з числа службового провадиться згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно-експлуатаційного органу (пункт 11 постанови Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 року №1081 «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями»).
VІ. ОЦІНКА СУДУ
Дослідивши докази по справі, судом встановлено, що згідно з ордером на службове жиле приміщення № 222 від 02.11.2006 року позивачу із сім`єю у складі двох осіб було надано право на заняття службового жилого приміщення - однокімнатної квартири (жилою площею 14,9 кв.м., загальною площею 28,3 кв.м.), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Квартира за вказаною адресою була передана у загальнодержавну власність Дніпродзержинського училища професійної підготовки працівників кримінально-виконавчої системи за Договором пожертви квартири від 24.02.2006 року, зареєстрованому в реєстрі за № 310.
Відповідно до п. 2.1. вказаного Договору пожертви квартири, квартира, що відчужується за цим договором пожертви, передається Обдаровуваному для створення фонду службового житла.
На підставі клопотання Дніпродзержинського училища професійної підготовки працівників кримінально-виконавчої системи від 17.05.2006 року вказану квартиру за рішенням виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради Дніпропетровської області від 06.07.2006 року № 391, було включено до числа службових житлових приміщень Дніпродзержинського училища професійної підготовки працівників кримінально-виконавчої системи.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 16.12.2024 року за №408167729 право загальнодержавної форми власності на об`єкт нерухомості - АДРЕСА_1 зареєстроване за Дніпродзержинським училищем професійної підготовки працівників кримінально-виконавчої системи.
Згідно наказу Державної Пенітенціарної служби України №225/ОД-16 від 28.07.2016 року Дніпродзержинське училище професійної підготовки персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України перейменовано на Дніпровське училище професійної підготовки персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України.
Відповідно до наказу Міністерства юстиції України № 3906/5 від 29.12.2016 року Дніпровське училище професійної підготовки персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України перейменовано у Дніпровський центр підвищення кваліфікації персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України.
Згідно з наказом Міністерства юстиції України № 1059/5 від 23.03.2021 року Дніпровський центр підвищення кваліфікації персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України реорганізовано шляхом приєднання до Академії Державної пенітенціарної служби (перейменовано в Пенітенціарну академію України відповідно до наказу Міністерства юстиції України № 3548/5 від 06.10.2023 року).
Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 28.09.2021 року №3391/7 «Про передачу державного майна» за погодженням Фонду державного майна України з балансу Дніпровського центру підвищення кваліфікації персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України на баланс Академії Державної пенітенціарної служби було передано державне майно.
На виконання наказу Міністерства юстиції України, згідно з актом приймання-передачі від 01.10.2021 року на баланс Академії Державної пенітенціарної служби було передано нерухоме майно, згідно з таблицею, передбаченою цим актом приймання-передачі.
Так, згідно долучених до матеріалів справи доказів, нерухоме майно, зокрема квартира за адресою: АДРЕСА_1 не ввійшло до складу нерухомого майна, що передавалося на баланс відповідача.
Слід вказати про те, що суд також погоджується із доводами відповідача про те, що виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті ради народних депутатів, та відповідно подання такого клопотання є правом, а не обов`язком підприємства, установи, організації.
Тобто, прийняття рішення про подання клопотання про виключення квартири зі складу службових відноситься до дискреційних повноважень відповідача, що передбачає йому визначену законодавчими положеннями свободу розсуду при виборі одного із можливих управлінських рішень.
Варто також зазначити, що право позивача на житло не порушено, оскільки відповідач не позбавляє його можливості проживати у спірному житловому приміщенні та користуватися ним, не ставить питання і про виселення позивача зі спірної квартири.
Також, суд погоджується з твердженнями відповідача, що лише сам факт проживання позивача у квартирі та його бажання про виключення займаної квартири з числа службових не може вказувати на порушення його житлових прав, що, у свою чергу, кореспондує пункту 5.22 Інструкції №792, відповідно до якого факт проживання в службових житлових приміщеннях осіб, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових.
Окрім того, слід вказати про те, що виключення квартири, в якій проживає позивач із числа службових буде суперечити цілі Договору пожертви квартири від 24.02.2006 року, зареєстрованому в реєстрі за № 310, адже згідно з умовами Договору, квартира АДРЕСА_2 передавалася для створення фонду службового житла.
Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
VІІ. ВИСНОВКИ СУДУ
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини четвертої статті 242 КАС України судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.
Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.
Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права, яка проявляється в рівності всіх перед законом, цілях і засобах, що обираються для їх досягнення.
Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід та неупередженість.
Положеннями частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною другою статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Отже, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позивачем обґрунтовані та доведені позовні вимоги у вказаній вище частині.
Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про залишення позовних вимог ОСОБА_1 до Пенітенціарної академії України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, без задоволення.
Щодо розподілу судових витрат.
Розподіл судових витрат у вигляді судового збору не здійснюється.
Керуючись статтями 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Пенітенціарної академії України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.
Розподіл судових витрат не здійснювати.
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , рнокпп НОМЕР_1 ).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 06.01.2025 року.

Суддя В.В. Ільков