Справа № 240/21611/24
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-01-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 січня 2025 року м. Житомир справа № 240/21611/24

категорія 112010200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії,

установив:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася у суд з позовом, у якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі - відповідач, ГУ ПФУ в Житомирській області) від 20 вересня 2024 року про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до архівної довідки про заробітну плату від 21 жовтня 2024 року №01-19-171-Б та зобов`язати призначити їй з 20 вересня 2024 року пенсію за віком відповідно до названої довідки.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що досягла пенсійного віку та має страховий стаж, визначені Законом України «Про пенсійне забезпечення», а тому має право на призначення пенсії за віком на загальних підставах. Посилаючись на рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 та позиції Великої Палати Верховного Суду зауважує, що поступове збільшення пенсійного віку порушує приписи статті 22 Конституції України в частині недопущення звуження змісту існуючих прав і свобод.

Ухвалою суду від 11 листопада 2024 року позов прийнято до провадження, призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов.

Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи судом, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи.

10 грудня 2024 року до суду надійшов відзив з витребуваними судом документами, в якому відповідач просить у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що позивачем не подано документів, які підтверджують наявність пільгового стажу за списком №2, а саме відсутні уточнююча довідка з підприємства про підтвердження наявності трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній відповідно до Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі - Порядок №637) та атестація робочих місць за умовами праці, рішення комісії з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років про підтвердження даного періоду роботи на пільгових умовах. Додатково зауважує, що разом із заявою про призначення пенсії позивач не подавала архівну довідку про заробітну плату від 21 жовтня 2024 року №01-19-171-Б.

На підставі пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Суд установив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 20 вересня 2024 року звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком.

Відповідно до принципу екстериторіальності, заява позивача розглянута відповідачем, який рішенням від 27 вересня 2024 року №60 відмовив у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу, передбаченого статтею 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

На обґрунтування зазначив, що страховий стаж позивача становить 39 років 7 місяців 16 днів, пільговий стаж роботи за Списком №2 відсутній. За поданими документами до страхового стражу враховано всі періоди роботи.

Листом від 30 вересня 2024 року №0600-0216-8/123962 відповідач повідомив позивача про відмову у призначенні пенсії.

Уважаючи таке рішення протиправними, ОСОБА_1 звернулася із цим позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.

Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних приватних закладів для догляду непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Починаючи з 01 січня 2004 року таким законом є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-ІV (далі - Закон України №1058-ІV), який був прийнятий на зміну положенням Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ (далі - Закон України №1788-ХІІ).

Отже, оскільки названі Закони регулюють одні і ті ж правовідносини, то пріоритет у застосуванні за загальним правилом мають норми Закону України №1058-ІV, як акта права, прийнятого пізніше у часі, а норми Закону України №1788-ХІІ підлягають субсидіарному (додатковому) застосуванню у разі неурегульованості певного питання у приписах Закону України №1058-ІV.

Згідно з пунктом «б» частини 1 статті 13 Закону України № 1788-ХІІ (в редакції до прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ, далі - Закону України № 213-VIII) на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Законом України № 213-VIII раніше передбачений пунктом «а» статті 13 Закону України № 1788-ХІІ віковий ценз для жінок з 50 років було збільшено до 55 років та страховий стаж з 20 років до 25 років.

Відповідно до пункту 2 розділу XV Закону України № 1058-ІV пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди:

1) особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України № 1788-ХІІ.

У цьому випадку, розміри пенсій визначаються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. При цьому, зберігається порядок покриття витрат на виплату і доставку цих пенсій, що діяв до набрання чинності цим Законом. Підприємства та організації з коштів, призначених на оплату праці, вносять до Пенсійного фонду плату, що покриває фактичні витрати на виплату і доставку пенсій особам, які були зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, крім тих, що були безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт та рудників за списком робіт і професій, затвердженим Кабінетом Міністрів України, починаючи з дня набрання чинності цим Законом, у розмірі 20% з наступним збільшенням її щороку на 10% до 100% розміру відшкодування фактичних витрат на виплату і доставку цих пенсій до набуття права на пенсію за віком відповідно до цього Закону. Виплата пенсій особам, які були безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт та рудників, за списком робіт і професій, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та особам, пенсії яким призначені відповідно до пунктів «в» - «е» та «ж» статті 13 Закону України № 1788-ХІІ, здійснюється до 1 січня 2005 року за рахунок коштів Пенсійного фонду, а з 01 січня 2015 року - за рахунок коштів Державного бюджету України до досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.

Отже, і після набуття чинності нормами Закону України № 1058-ІV правила призначення пенсій за Списком № 2 регламентувались пунктом «б» статті 13 Закону України № 1788-ХІІ.

Такий стан правового регулювання існував до календарної дати набрання чинності нормами Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII - 11 листопада 2017 року, яким текст Закону України № 1058-ІV був доповнений, зокрема, статтею 114, згідно з частиною 1 якої право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

При цьому, Законом України № 2148-VІІІ у новій редакції був викладений пункт 2 розділу XV Закону України № 1058-ІV, де вказувалось, що пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону.

Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 114 Закону України №1058-ІV, у редакції Закону України №2148-VІІІ, на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

У силу спеціальної вказівки у Законі України № 2148-VІІІ наведені вище норми закону почали застосовуватись з 01 жовтня 2017 року.

Таким чином, з 01 жовтня 2017 року правила призначення пенсій за Списком № 2 почали регламентуватись одночасно двома законами, а саме: пунктом «б» статті 13 Закону України №1788-ХІІ у редакції Закону України № 213-VIII та пунктом 2 частини 2 статті 114 Закону України № 1058-ІV у редакції Закону України № 2148-VIII.

Правила вказаних законів були повністю уніфікованими (ідентичними).

Такий стан правового регулювання існував до прийняття 23 січня 2020 року Конституційним Судом України рішення № 1-р/2020 у справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень розділу І, пункту 2 розділу III «Прикінцеві положення» Закону № 213-VIII.

Відповідно до пункту 1 резолютивної частини вказаного рішення визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину 2 статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону України № 1788-ХІІ зі змінами, внесеними Законом України № 213-VIII.

Згідно з пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення стаття 13, частина 2 статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону України № 1788-ХІІ зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відповідно до пункту 3 резолютивної частини вказаного рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина 2 статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону України № 1788-ХІІ, у редакції до внесення змін Законом України № 213-VIII для осіб, які працювали до 01 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме:

«На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи:

б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.».

Отже, починаючи з 23 січня 2020 року, в Україні існують два Закони, які одночасно регламентують правила призначення пенсій за Списком № 2, а саме: пункт «б» статті 13 Закону України № 1788-ХІІ, у редакції до прийняття Закону України № 213-VIII та частина 2 статті 114 Закону України № 1058-ІV у редакції Закону України № 2148-VIII.

Таким чином, вимоги названих законів містять розбіжність відносно позивача щодо вікового цензу та страхового стажу для призначення пенсії за віком, на пільгових умовах за Списком № 2, які складають 50 та 20 років за пунктом «б» статті 13 Закону України № 1788-ХІІ, у редакції до прийняття Закону України № 213-VIII та 55 і 25 років за пунктом 2 частини 2 статті 114 Закону України № 1058-ІV у редакції Закону України № 2148-VIII, відповідно.

У справах «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06, рішення від 14 жовтня 2010 року) та «Серков проти України» (заява № 39766/05, рішення від 07 липня 2011 року) Європейський суд з прав людини дійшов висновку що, по-перше, національне законодавство не було чітким та узгодженим та не відповідало вимозі «якості» закону і не забезпечувало адекватного захисту осіб від свавільного втручання у права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника, коли в його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування; по-третє, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

За вказаних обставин, такі обов`язкові умови для призначення пенсії на пільгових умовах як досягнення певного віку та наявність стажу роботи, мають застосовуватися в порядку, визначеному пунктом 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020 у справі № 1-5/2018 (746/15), виходячи з принципу правової визначеності як складового елементу верховенства права, гарантованого статтею 8 Конституції України. Таке застосування судом вище вказаних норм права створює більш сприятливі умови для реалізації права особи на пенсійне забезпечення, та забезпечує у спірних правовідносинах правову визначеність.

Ураховуючи частину 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та № 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 2011 року по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), суд доходить висновку, що найбільш сприятливим для позивача є підхід, коли віковий ценз та страховий стаж мають бути встановлені на рівні найменшої величини, тобто 50 та 20 років.

У цьому випадку мотиви вчинення відповідачем владного управлінського волевиявлення не враховують правила розв`язання колізій між діючими актами права однакової сили та з одного і того ж предмету із застосуванням приписів статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на користь пенсіонера.

Аналогічний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 листопада 2021 року у зразковій справі №360/3611/20, в якій вказано, що оскільки норми Закону України № 1788-ХІІ, з урахуванням рішення № 1-р/2020, та Закону України № 1058-ІV регулюють одне і те ж коло відносин, вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу якості закону, передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.

Велика Палата Верховного Суду, з урахуванням свого правового висновку, викладеного в постанові від 19 лютого 2020 року у справі №520/15025/16-а (пункт 56), зауважила, що застосуванню підлягають саме норми Закону України №1788-ХІІ з урахуванням рішення № 1-р/2020, а не Закону України №1058-ІV.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позивач, станом на момент звернення до ГУ ПФУ в Житомирській області із заявою про призначення пенсії досягла 50 річного віку та мала 20 років страхового стажу, які необхідні для призначення пенсії за пунктом «б» частини 1 статті 13 Закону України №1788-ХІІ.

Надаючи правову оцінку висновку органу Пенсійного фонду щодо відсутності у позивача спеціального страхового стажу на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, суд зауважує на таке.

Як установлено з копії трудової книжки, яка міститься у матеріалах справи та була подана позивачем разом із заявою про призначення пенсії, позивач працювала на посаді машиніст баштового крану.

Список № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, у період спірних правовідносин був затверджений постановами Кабінету Міністрів України від 16 січня 2003 року № 36, яка діяла до 03 серпня 2016 року і від 24 червня 2016 року № 461.

За результатами вивчення зазначених постанов, суд установив, що у розділі ХХХІІІ «Загальні професії (у всіх галузях економіки)» професія машиніста баштового крану відсутня.

У списку №2, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 січня 2003 року № 36, передбачена професія машиніста крану (кранівник). Однак, така міститься або в певних розділах робіт, або передбачає застереження про те, в яких роботах зайняті такі працівники.

Так само і в списку №2, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 червня 2016 року № 461, професія машиніст крану (кранівник) зазначена у конкретних розділах робіт.

Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що професія машиніст крану (кранівник) може бути віднесена до списку №2 тільки за умови здійснення трудової діяльності працівником у певних виробництвах (роботах).

Таких доказів позивач, ані під час звернення із заявою про призначення пенсії, ані з позовною заявою не подала.

З огляду на викладене, суд погоджується з висновком органу Пенсійного фонду про те, що у позивача відсутній спеціальний трудовий стаж, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Надаючи правову оцінку твердженню позивача про те, що вона має право на призначення пенсії за віком на загальних підставах, оскільки досягла пенсійного віку, визначеного у статті 12 Закону України №1788-ХІІ, суд зауважує на таке.

Як зазначено вище з 01 січня 2004 року набрав чинності Закон України №1058-ІV, який, зокрема, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій.

Згідно частини 1 статті 4 названого Закону законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Частиною 1 статі 5 Закону України №1058-ІV закріплено, що цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного та соціального страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом та Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Відповідно до частини 2 названої правової норми, виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком.

Умови призначення пенсії за віком, визначені положеннями статті 26 Закону України №1058-ІV.

Згідно названої правової норми особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 01 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 років.

Як установлено судом на момент звернення ОСОБА_1 до орану Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком їй виповнилося 58 років, а тому суд приходить до висновку, що вона не досягла пенсійного віку, визначеного приписами Закону України №1058-ІV.

Також суд зауважує, що відповідно до вимог пункту 16 розділу ХV Закону України №1058-ІV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Положення Закону України №1788-ХІІ застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України №2148-VIII мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Отже, законодавець чітко визначив умови, за яких положення Закону України №1788-ХІІ можуть бути застосовані в частині визначення права особи на призначення пенсії у період дії Закону України №1058-ІV.

Існування таких у спірних правовідносинах судом не встановлено, а позивачем таких доказів не надано.

Додатково суд наголошує, що архівна довідка про заробітну плату від 21 жовтня 2024 року №01-19-171-Б не містить інформації, яка підтверджує право позивача на призначення пенсії за віком, оскільки не спростовує наведених вище висновків суду про відмову в задоволенні позову.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а згідно зі статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, перевіривши обґрунтованість основних доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що у задоволенні адміністративного позову належить відмовити.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Підстави для розподілу судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Керуючись положеннями статей 2, 9, 72-77, 139, 242-246, 251, 262, 263, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис

02.01.25