Справа № 580/4644/24
Суддя: Беспалов Олександр Олександрович
Дата ухвалення: 2024-12-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/4644/24 Суддя (судді) першої інстанції: Альона КАЛІНОВСЬКА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: судді-доповідача: Беспалова О. О., суддів: Коротких А. Ю., Ключкович В. Ю., розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 13 червня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, в якому просив:

- визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п, "б" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", (рішення № 65 від 25.04.2024);

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до п. "б" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з урахуванням стажу роботи в польових умовах 12 років 7 місяців 3 дні на підставі довідки Дочірнього підприємства ПрАТ "НАК "Надра України" "Центрукргеологія" від 02.10.2023 №89/01 та виплачувати призначену пенсію з дня звернення до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років, а саме з 09.10.2023.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 13 червня 2024 року позов задоволено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права просить скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги залишити без задоволення.

До Шостого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матерів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 16.10.2023 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області прийнято рішення за № 65 про відмову позивачу у призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку із відсутністю необхідного спеціально стажу.

Рішенням Черкаського окружного суду від 08.04.2024 по справі №580/11410/23, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.04.2024, у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 16.10.2023 №65 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 . Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 09.10.2023 № 4100 про призначення пенсії із доданими документами та прийняти рішення за наслідками розгляду заяви з урахуванням висновків суду у мотивувальній частині цього рішення.

Головним управлінням, з урахуванням рішення суду від 08.01.2024 у справі №580/11410/23, прийнято рішення №65 від 25.04.2024 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

У вказаному рішення зазначено, що за результатами розгляду документів, доданих до заяви, до страхового стажу не зараховано:

- період проходження військової служби з 13.12.1986 по 19.11.1988 згідно довідки від 23.03.2023 №637, оскільки підстава видачі довідки військовий квиток;

- період навчання на курсах водіїв з 23.01.1989, оскільки в трудовій книжці відсутня інформація про закінчення курсів та присвоєння кваліфікації. Необхідно надати підтверджуючий документ про закінчення курсів з зазначенням присвоєння кваліфікації або довідку, оформлену належним чином;

- період з жовтня 2022 року по вересень 2023 року, оскільки в даних РЗО відсутня інформація про сплату страхових внесків.

За доданими документами до спеціального стажу станом на 10.10.2017 зараховано всі періоди роботи на підставі довідки Дочірнього підприємства ПрАТ "НАК "Надра України" "Центрукргеологія" від 02.10.2023 №89/01.

Страховий стаж ОСОБА_1 становить - 35 років 6 місяців 28 днів. Спеціальний страховий стаж, станом на 11.10.2017, становить 9 років 1 місяць 16 днів, при необхідному 12 років 6 місяців.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ч. 1 ст. 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Спірні правовідносини регулюються Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі - Закон №1788), Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-IV).

Закон №1058-IV на час його прийняття самостійно не визначав порядку та підстав для призначення пенсії за вислугу років, проте його прикінцеві положення передбачали можливість призначення такого виду пенсії за нормами Закону №1788-ХІІ.

Відповідно до статті 2 Закону №1788-XII за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.

Відповідно до положень ст.51 Закону №1788-ХІІ пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Статтею 55 Закону №1788-ХІІ визначені вимоги для окремих категорій працівників інших галузей народного господарства, які мають право на пенсію за вислугу років.

Так, відповідно до п. "б" ч.1 ст.55 Закону №1788-ХІІ право на пенсію за вислугу років мають працівники експедицій, партій, загонів, дільниць і бригад, безпосередньо зайняті на польових геологорозвідувальних, пошукових, топографо-геодезичних, геофізичних, гідрографічних, гідрологічних, лісовпорядних і розвідувальних роботах, - після досягнення 55 років і при стажі роботи:

для чоловіків - не менше 30 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначеній роботі;

для жінок - не менше 25 років, з них не менше 10 років на зазначеній роботі.

За відсутності стажу роботи, встановленого абзацами другим - третім цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року право на пенсію за вислугу років надається за наявності стажу роботи, встановленого абзацами п`ятнадцятим - двадцять третім пункту "б" частини першої статті 13 цього Закону.

При цьому період роботи безпосередньо в польових умовах протягом півроку або більше півроку зараховується за рік роботи, менше півроку - за фактичною тривалістю, а на сезонних роботах - відповідно до статті 61 цього Закону.

Отже, вимоги щодо віку, страхового (загального) та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, встановлено пунктом "б" статті 55 Закону № 1788-ХІІ.

Конституційний Суд України в рішенні від 04.06.2019 № 2-р/2019 наголосив, що дія ст.51 Закону № 1788-ХІІ поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у стаття 54, 55 цього ж Закону.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, підставою для відповзи позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту "б" статті 55 Закону № 1788-XII стала відсутність необхідного пільгового стажу - 12 років 6 місяців.

Приписами ч.1 ст.62 Закону №1788 встановлено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У пунктах 1 та 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі - Порядок №637) зазначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до п.3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.

Згідно з п.20 Порядку №637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, згідно з записами трудової книжки позивача від 20.08.1983 серії НОМЕР_1 , копія якої наявна у матеріалах справи, позивач 28.04.1992 прийнятий на роботу водієм Черкаської геологорозвідувальної експедиції об`єднання "Північукргеологія" З 02.10.2023 позивач переведений охоронцем на підприємстві.

У трудовій книжці йдеться посилання на відповідні накази, як на підставу внесення записів, вони завірені підписами повноважних осіб та печатками, не містять виправлень, підчисток, тобто оформлені належним чином, що не викликає у суду сумнівів у їх достовірності.

Відповідно до довідки Дочірнього підприємства ПрАТ "НАК "Надра України" "Центрукргеологія" від 02.10.2023 № 89/01, позивач вказаний період працював водієм на спец автомобілі по обслуговуванню бурових агрегатів, помічником машиніста бурової установки 3 і 4 розряду, машиністом бурової установки 4 та 5 розряду і виконував роботу в польових умовах з виплатою польового забезпечення на геологорозвідувальних і пошукових роботах.

Стаж роботи позивача за вказаний період з урахуванням відпрацьованих днів в польових умовах складає 12 років 7 місяців 03 дні і відповідає пункту "б" ч.1 статті 55 Закону №1788-XII.

У вказаній довідці зазначено підстави її видачі. Довідка підписана директором, головним бухгалтером та начальником відділу кадрів, скріплена печаткою установи.

Крім того, відповідно до ч.3 ст.44 Закону №1058 органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

У постанові від 21.02.2020 у справі № 291/99/17 Верховний Суд дійшов висновку, що перевірка достовірності виданих документів покладається на пенсійний орган, а сумніви останнього щодо обґрунтованості їх видачі самі по собі не можуть бути підставою для відмови у призначенні позивачу пенсії.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку, що спеціальний стаж позивача, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "б" ч.1 статті 55 Закону №1788-XII - 12 років 7 місяців 03 дні підтверджений належними доказами та є достатнім для призначення вказаного виду пенсії.

Щодо права позивача на призначення пенсії відповідно до пункту "б" ч.1 статті 55 Закону №1788-XII, суд зазначає настпуне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не заперечується апелянтом, на час звернення за пенсією (09.10.2023) позивач досяг 55 років.

За наслідками розгляду документів позивача органом Пенсійного фонду встановлено, що страховий стаж позивача становить 35 років 6 місяців 28 днів.

Як установлено судом вище, позивач має право на зарахування до пільгового стажу роботи відповідно до пункту "б" ч.1 статті 55 Закону №1788-XII - 12 років 7 місяців 03 дні.

Зважаючи, що на час звернення за пенсією позивач досяг 55 років, і має загальний страховий стаж більше 30 років, пільговий стаж не менше 12 років 6 місяців, суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку про наявність у позивача права на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "б" ч.1 статті 55 Закону №1788-XII.

Відтак, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області № 65 від 25.04.2024 про відмову позивачу у призначенні пенсії за вислугу років є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.5 КАС України способом захисту прав особи є визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

В пункті 9 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30.01.2003 року №3-рп/2003, вказано: "Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)".

У пункті 2.3 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2018 у справі №7-р/2018 цим судом зроблено висновок, що "...В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Конституційний Суд України вважає, що принцип юридичної визначеності як один із елементів верховенства права не виключає визнання за органом публічної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними. Згідно з юридичною позицією Конституційного Суду України "цей механізм повинен забезпечувати, з одного боку, захист особи від свавільного втручання органів державної влади у її права і свободи, а з другого - наявність можливості у особи передбачати дії цих органів" (абзац третій підпункту 2.4 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 8 червня 2016 року № 3-рп/2016).

У Доповіді "Верховенство права", схваленій Європейською Комісією "За демократію через право" на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25-26 березня 2011 року), до елементів верховенства права віднесено, зокрема, юридичну визначеність та заборону свавілля (пункт 41).

У пункті 45 Доповіді зазначено, що потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватись дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними; у цьому контексті закон, яким надаються дискреційні повноваження певному державному органові, повинен вказати чітко і зрозуміло на обсяг такої дискреції; не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади; отже, закон повинен вказати на обсяг будь-якої дискреції та на спосіб її здійснення із достатньою чіткістю, аби особа мала змогу відповідним чином захистити себе від свавільних дій влади.

Щодо заборони свавілля у пункті 52 Доповіді вказано таке: хоча дискреційні повноваження є необхідними для здійснення всього діапазону владних функцій у сучасних складних суспільствах, ці повноваження не мають здійснюватись у свавільний спосіб; їх здійснення у такий спосіб уможливлює ухвалення суттєво несправедливих, необґрунтованих, нерозумних чи деспотичних рішень, що є несумісним із поняттям верховенства права.

Отже, наведені юридичні позиції Конституційного Суду України, відповідні положення Доповіді дають підстави стверджувати, що конституційний принцип верховенства права вимагає законодавчого закріплення механізму запобігання свавільному втручанню органів публічної влади при здійсненні ними дискреційних повноважень у права і свободи особи".

У постанові Верховного Суду від 20.03.2018 у справі № 461/2579/17 викладено правові позиції про те, що "Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Таким чином, дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом".

Нормативно-правовим актом, яким регулюються умови призначення пенсії за вислугу років є Закон №1788, зокрема ст.55.

Враховуючі визначені цією нормою підстави та умови призначення пенсії за вислугу років, а також наявність у позивача усіх необхідних умов для призначення пенсії на пільгових умовах - вік та стаж (загальний і спеціальний), суд дійшов висновку, що вирішення питання призначення пенсії у даному випадку не є дискреційним повноваженням Пенсійного органу.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.145 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Частиною 3 ст.245 КАС України визначено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача прийняти рішення про призначення позивачу пенсії за вислугу років відповідно до пункту "б" ч.1 статті 55 Закону №1788-XII з 09.10.2023 (часу первинного звернення).

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як роз`яснив Верховний Суд України у пункті 3 постанови Пленуму № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення", вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов:

- лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача;

- повний захист прав позивач неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав;

- вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача необхідно вийти за межі позовних вимог, шляхом визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області № 65 від 25.04.2024, оскільки вказаним рішенням відповідач відмовив у призначенні пенсії.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують позицію суду першої інстанції та відхиляються колегією суддів за необґрунтованістю.

Згідно з ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

У відповідності до ст. 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 13 червня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 13 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач О. О. Беспалов

Суддя В. Ю. Ключкович

Суддя А. Ю. Коротких

(Повний текст постанови складено 30.12.2024)