Справа № 500/6567/24
Суддя: Мартиць Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2024-12-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №500/6567/24

31 грудня 2024 рокум. Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Мартиць О.І. розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якому просить:

визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відмови в зарахуванні до вислуги років на військовій службі періоду навчання за денною формою на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого з 30 липня 1999 року по 30 червня 2004 року та внесення відповідних змін до послужного списку особової справи офіцера запасу ОСОБА_1 .

зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 зарахувати до вислуги років на військовій службі період навчання за денною формою на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого з 30 липня 1999 року по 30 червня 2004 року.

зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 внести до послужного списку особової справи офіцера запасу запис про проходження військової служби у період навчання з 30 липня 1999 року по 30 червня 2004 року на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач проходить службу в органах прокуратури та є офіцером запасу (полковник юстиції в запасі). Після звільнення з військової служби в запас його особову справу направлено до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В жовтні 2024 року позивач звернувся до відповідача із заявою з приводу внесення змін до послужного списку та зарахування до вислуги років на військовій службі періоду навчання на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України ім. Я. Мудрого, з 30.07.1999 до 30.06.2004.

Листом від 16.10.2024 №26652 ІНФОРМАЦІЯ_3 відмовив у внесенні змін, оскільки початком проходження військової служби вважається день призначення на посаду курсанта вищого військового навчального закладу, військового підрозділу вищого навчального закладу - для громадян, які добровільно вступають на військову службу, відповідач вважає, що день зарахування на навчання студентом не є початком проходження військової служби.

Позивач вважає, що відмова відповідача в зарахуванні до вислуги років на військовій службі періоду навчання за денною формою порушує норми чинного законодавства та його конституційні права, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 15.11.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

16.10.2024 до суду надійшов відзив на позов, у якому ІНФОРМАЦІЯ_3 заперечує проти позовних вимог. Зокрема, представник відповідача вказує, що позивач навчався у цивільному вищому навчальному закладі в Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого в м. Харкові на військово - юридичному факультеті за змішаною процедурою, тобто чотири роки як студент і лише п`ятий рік в якості курсанта. У військовому квитку, наданому до позовної заяви на внесено в строк військової служби термін з 01.08.2003 по 26.06.2004 - в якості курсанта. Що ж стосується періоду навчання з 30.07.1999 по 31.07.2003, то з часу призначення пенсії за вислугу років позивачу буде зараховано згідно чинного законодавства один рік навчання за шість місяців. Вважає, що підстав для зарахування у вислугу років всі п`ять років навчання у вищому навчальному закладі не має.

26.12.2024 позивач подав до суду заперечення на відзив, що в силу вимог статті 163 КАС України розцінюється судом як відповідь на відзив.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.

Наказом ректора Національної юридичної академії України ім. Я. Мудрого (нині - Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого, далі за текстом - Академія) №192-С від 30.07.1999 ОСОБА_1 зарахований на навчання на військово-юридичний факультет № 6 Академії за денною формою навчання.

Наказом ректора Академії №208-С від 29.06.2004 ОСОБА_1 відраховано з вказаного навчального закладу у зв`язку із закінченням навчання та здобуттям кваліфікації юриста-спеціаліста.

Таким чином, у період з 30.07.1999 до 29.06.2004 позивач навчався у військово-навчальному закладі на військово-юридичному факультеті №6 Академії.

Згідно наказу військової прокуратури Західного регіону України №286к від 25.05.2020 полковника юстиції ОСОБА_1 звільнено з посади начальника першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному проваджені управління процесуального керівництва військової прокуратури Західного регіону України з 26.05.2020.

Як слідує з матеріалів справи та не заперечується сторонами після звільнення з військової служби особова справа позивача направлена до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В жовтні 2024 року позивач звернувся до відповідача із заявою з приводу внесення змін до послужного списку та зарахування до вислуги років на військовій службі періоду навчання на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України ім. Я. Мудрого, з 30.07.1999 до 30.06.2004.

Листом від 16.10.2024 №26652 ІНФОРМАЦІЯ_3 відмовив у внесенні змін, оскільки початком проходження військової служби вважається день призначення на посаду курсанта вищого військового навчального закладу, військового підрозділу вищого навчального закладу - для громадян, які добровільно вступають на військову службу, відповідач вважає, що день зарахування на навчання студентом не є початком проходження військової служби.

Не погоджуючись з такими діями відповідача позивач звернувся з даним позовом до суду.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.09.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII).

Відповідно до частини другої статті 2 Закону №2232-XII порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі статтею 40 Закону №2232-XII гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.

Відповідно до пункту "а" частини першої статі 17 Закону України від 9 квітня 1992 року №2262-XII "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" до вислуги років для призначення пенсії зараховується, зокрема, військова служба.

При цьому статтею 2 Закону №2232-XII визначено види військової служби, серед яких, зокрема військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів).

Згідно абзацу третього частини першої статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (у редакції чинній на момент вступу позивача до військово-юридичного факультету), початком проходження військової служби вважається день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), вказаний у приписі, виданому військовим комісаріатом, - для допризовників, призовників і військовозобов`язаних.

Згідно пункту 2.9 Положення про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям і забезпечення соціальними виплатами осіб, звільнених з військової служби у Збройних Силах України, та членів їх сімей, затвердженого наказом Міністерства оборони України №530 від 14.08.2014, обчислення вислуги років для призначення пенсії здійснюється за послужним списком з особової справи військовослужбовця.

Відповідно до пункту 1.8 розділу ІV Інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України №333 від 26.05.2014, при звільненні офіцерів, осіб рядового, сержантського і старшинського складу з військової служби в запас без права на пенсійне забезпечення їхні особові справи пересилаються до районних (міських) військових комісаріатів за вибраним місцем проживання.

Законом України "Про вищу освіту" визначено, що особа, яка в установленому порядку зарахована до вищого навчального закладу з метою здобуття певного освітнього та освітньо-кваліфікаційного рівня є слухачем.

Наказом Міністерства освіти і науки України №1697 Національний університет "Юридична академія імені Ярослава Мудрого" перейменовано в Національний юридичний університет імені Ярослава Мудрого, відповідні зміни внесено до ЄДР.

Згідно з переліком вищих навчальних закладів, що входять до єдиної системи військової освіти, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 грудня 1997 року №1410 "Про створення єдиної системи військової освіти" Національна юридична академія України імені Ярослава Мудрого (військово-юридичний факультет) входить до військових навчальних підрозділів Міноборони України.

Судом встановлено, що при розрахунку вислуги років військової служби уповноваженими особами не враховано період навчання за денною формою на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого з 30.07.1999 до 30.06.2004.

Суд звертає увагу, що згідно з пунктом 15 "Тимчасового положення про організацію підготовки офіцерів у цивільних вищих навчальних закладах", затвердженого спільним наказом Міністра освіти України та Міністерства оборони України від 28 грудня 1995 року №360/342 та зареєстрованого в Міністерстві Юстиції України 29 січня 1996 року за №39/1064, (який був чинним на момент вступу позивача на навчання) вбачається, що військові факультети при цивільних вищих навчальних закладах є вищими військово-навчальними закладами Міністерства оборони України, що створені для підготовки офіцерів з вищою освітою з залученням професорсько-викладацького складу навчально-матеріальної бази цивільних вищих навчальних закладів.

Відповідно до указу Президента України від 20.11.1996 №1105/96 "Про заходи щодо підготовки кадрів військової юстиції та організації науково дослідної роботи у галузі військового законодавства", вказано, що військово-юридичний факультет (військової юстиції) утворений у складі Національної юридичної академії імені Ярослава Мудрого, відноситься до системи військової освіти та перебуває в оперативному управлінні Міністерства оборони України, тобто має статус військово-навчального закладу.

Даний статус встановлено постановою Кабінету Міністрів України №70 від 22 січня 1998 року "Про утворення військово-юридичного факультету Національної юридичної академії імені Ярослава Мудрого" та постановою №1410 від 15.12.1997 "Про Перелік вищих навчальних закладів, що входять до єдиної системи військової освіти", де також зазначено факультет військової юстиції Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого.

За змістом пункту 15 Тимчасового положення про організацію підготовки офіцерів у цивільних вищих навчальних закладах, затвердженого спільним наказом Міністра освіти України та Міністерства оборони України №360/342 від 28.12.1995 (чинного на момент проходження позивачем навчання на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України ім. Ярослава Мудрого), військові інститути, військові відділення, військові факультети при цивільних вищих навчальних закладах є вищими військово-навчальними закладами Міністерства оборони України, що створені для підготовки офіцерів з вищою освітою з залученням професорсько-викладацького складу і навчально-матеріальної бази цивільних вищих навчальних закладів.

Згідно Указу Президента України №1105/96 від 20.01.1998 утворено військово-юридичний факультет Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого.

Згідно пункту 1.7 Інструкції про організацію освітньої діяльності у вищих військових навчальних закладах Міністерства оборони України, затвердженої наказом Міністерства оборони України №399 від 30.10.1998 (чинного на час виникнення спірних правовідносин), до вищих військових навчальних закладів Міністерства оборони України належали такі військові структури: військові академії, військові університети, військові інститути, військові коледжі, а також військові інститути (факультети) при цивільних вищих навчальних закладах (далі - ВНЗ). ВВНЗ становлять основу системи військової освіти, яка є складовою частиною державної системи освіти.

Військово - юридичний факультет Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого відноситься до єдиної системи військової освіти, згідно із переліком вищих навчальних закладів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №1410 від 15 грудня 1997 року.

Згідно приписів частини першої статті 24 Закону № 2232-XII (у редакції на час зарахування позивача з 30.07.1999 на навчання) початком перебування на військовій службі вважається день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), вказаний у приписі, виданому військовим комісаріатом, для допризовників, призовників і військовозобов`язаних.

Згідно абзацу 3 пункту 4 Тимчасового положення про проходження військової служби громадянами України, затвердженого Указом Президента України №174/93 від 13.05.1993 (яке втратило чинність 01 січня 2002 року), початком перебування на військовій службі вважається день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), вказаний у приписі, виданому військовим комісаріатом - для допризовників, призовників і військовозобов`язаних.

Аналіз наведених приписів законодавства свідчить, що станом на день зарахування позивача на навчання на факультет №6 (військово-юридичний) Національної юридичної академії України ім. Ярослава Мудрого чинним на той час законодавством встановлювалось, що початком проходження військової служби є день прибуття на навчання до військово-навчального закладу.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Офіційне тлумачення вищезазначеного конституційного положення щодо недопустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів наведено в Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99. В указаному Рішенні, зокрема, зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Законність підстав зарахування періоду навчання на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого у військову службу слідує з приписів чинного на момент прийняття на навчання позивача абзацу 3 пункту 4 Тимчасового положення про проходження військової служби, яким, як вже зазначено вище, чітко встановлено, що початком проходження військової служби є день прибуття на навчання до військово-навчального закладу.

Таким чином, відповідно до вищезазначених нормативно-правових актів позивач в установленому порядку зарахований до військового навчального підрозділу вищого навчального закладу, то суд приходить до висновку, що початком проходження ним військової служби у Збройних Силах України має бути день зарахування за денною формою навчання на військово-юридичний факультет Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого - тобто 30 липня 1999 року.

Згідно з частиною першої статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", частиною першою статті 8 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військова служба є державною службою особливого характеру. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Венеціанська комісія у своїй доповіді №512/2009 "Про верховенство права", прийнятій 25-26 березня 2011 року, розкриваючи поняття "юридична визначеність", наголошує на тому, що принцип юридичної визначеності є істотно важливим для питання довіри до верховенства права. Аби досягти цієї довіри, держава повинна зробити текст закону легко доступним; вона також зобов`язана дотримуватись законів, які запровадила, і застосовувати їх у передбачуваний спосіб та з логічною послідовністю; передбачуваність означає, що закон має бути, за можливості, проголошений наперед (до його застосування) та має бути передбачуваним щодо його наслідків: він має бути сформульований з достатньою мірою чіткості, аби особа мала можливість скерувати свою поведінку (п. 44).

У дослідженні Європейської Комісії "За демократію через право" (Венеційська Комісія) під назвою "Мірило правовладдя", розробленому і затвердженому 11-12 березня 2016 року, "передбачуваність" означає не лише те, що приписи акта права мають бути проголошеними ще до їх імплементації, а й що вони мають бути передбачуваними за своїми наслідками: їх має бути сформульовано з достатньою чіткістю та зрозумілістю, аби суб`єкти права мали змогу впорядкувати свою поведінку згідно з ними".

Крім того, у цьому Дослідженні міститься висновок про те, що поняття "якість закону", зокрема, охоплює таких два складових елемента: передбачуваність актів права; сталість і послідовність приписів права.

У рішеннях ЄСПЛ та Верховного Суду сформувалась стала практика щодо визначення відповідних критеріїв.

Так, ЄСПЛ у справі "Щокін проти України" (заяви № 23759/03 та № 37943/06, п. 50-56) зазначив, зокрема, що верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції; відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.

Так само уніфіковано ЄСПЛ інтерпретував "якість законодавства" і в іншому своєму рішенні, а саме, у справі "Сєрков проти України" (заява №39766/05, п. 51) "... якість законодавства ... - доступне для зацікавлених осіб, чітке і передбачуване у застосуванні"; відсутність необхідної передбачуваності та чіткості національного законодавства з важливого питання, що призводило до його суперечливого тлумачення судом, стала причиною порушення вимог положень Конвенції щодо "якості закону".

Як зазначено у пункті 186 рішення ЄСПЛ у справі "Промислово-фінансовий Консорціум "Інвестиційно-металургійний Союз" проти України" (заява № 10640/05, п. 186) принцип законності передбачає, що чинні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у своєму застосуванні (рішення у справі "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96, пункти 109, ПО). Аналогічно національне законодавство має надавати засіб юридичного захисту від свавільного втручання державних органів влади у права, захищені Конвенцією (рішення у справі "Хасан і Чауш проти Болгарії" [ВП] (Hasan and Chaush v. Bulgaria), заява № 30985/96, п. 84).

Аналогічні підходи застосовані ЄСПЛ також у багатьох інших справах, зокрема, Hentrich v. France, заява № 13616/88, п. 42; Lithgow and Others v. the United Kingdom, заяви 9006/80, 9262/81 та ін., п. 110; Alisic and Others v. Bosnia and Herzegovina, Croatia, Serbia, Slovenia and the Former Yugoslav Republic of Macedonia [ВП], заява № 60642/08, n. 103; Centro Europa 7 S.R.L. and di Stefano v. Italy [ВП], заява № 38433/09, n. 187; Hutten-Czapska v. Poland [ВП], заява № 35014/97, n. 163.

Крім того, у справі "Новік проти України" (заява № 48068/06, п. 19) ЄСПЛ зробив висновок, що надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога "якості закону" у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для убезпечення від будь-якого ризику свавілля.

Достатньо важливими є висновки, які зроблені у рішенні ЄСПЛ у справі "Волков проти України" (заява № 21722/11, п.п. 170, 171). Так, характеризуючи загальні принципи законності втручання, Суд наголосив на тому, що вислів "згідно із законом" .... також стосується якості закону, вимагаючи, щоб він був доступний для зацікавленої особи, яка, окрім того, повинна мати можливість передбачити наслідки його дії щодо себе (рішення у справі "Копп проти Швейцарії" (Корр V. Switzerland), заява № 23224/94, п. 55); "якість закону" передбачає, inter alia (з лат. "серед інших речей і справ"), що формулювання національного законодавства повинно бути достатньо передбачуваним, щоб дати особам адекватну вказівку щодо обставин та умов, за яких державні органи мають право вдатися до заходів, що вплинуть на конвенційні права особи (рішення у справі "C.G. та інші проти Болгарії" (C.G. and Others v. Bulgaria), заява № 1365/07, п. 39); законодавство повинно забезпечувати певний рівень юридичного захисту проти свавільного втручання з боку державних органів (рішення у справі "P.G. та J.H. проти Сполученого Королівства" (P.G. and J.H. v. the United Kingdom), заява № 44787/98, п. 46). Крім того, у пункті 179 цього Рішення ЄСПЛ наголошує на тому, що наявність конкретної і послідовної практики тлумачення відповідного положення закону була фактором, який призвів до висновку щодо передбачуваності зазначеного положення (рішення у справі "Гудвін проти Сполученого Королівства" (Goodwin v. the United Kingdom), заява № 17488/90, п. 33).

Зокрема, у рішенні ЄСПЛ у справі "Свято-Михайлівська Парафія проти України" (заява № 77703/01, п. 115) зазначено, що в світлі положень Конвенції, втручання може бути виправданим, якщо воно «встановлено законом» та здійснено "згідно із законом", оскільки оскаржувані заходи повинні не тільки мати законодавче підґрунтя, а й передбачатися якісним законом, який має бути достатньо доступним та передбачуваним щодо наслідків його застосування, тобто бути сформульованим у спосіб, який дає змогу кожній особі, у разі потреби, за допомогою відповідної консультації регулювати свою поведінку (рішення у справах Larissis and Others v. Greece, заява № 23372/94, п. 40; Metropolitan Church of Bessarabia, заява № 45701/99 n. 109).

У постанові від 06.11.2018 у справі № 812/292/18 (провадження 11-532заі18) Велика Палата Верховного Суду також врахувала правову позицію ЄСПЛ, викладену у рішенні 14.10.2010 у справі "Щокін проти України" (заяви № 23759/03 та № 37943/06 п. 50-56) та визначила концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу "якості закону". В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.

Окрім того, Велика Палата Верховного Суду у вказаному рішенні зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.

Аналогічна правова позиція Великою Палатою Верховного Суду викладена у постановах від 30 січня 2019 року у справі №876/5312/17, від 13 лютого 2019 у справі №233/4308/17, від 19 лютого 2020 року у справі №520/15025/16-а, від 13 лютого 2019 року у справі №822/524/18, від 20 травня 2020 року у справі №815/1226/18, серед яких ті, що стосуються зарахування стажу роботи для пенсійного забезпечення.

У постанові від 13 лютого 2019 року, що винесена Великою Палатою Верховного Суду у зразковій справі №822/524/18, із посиланням на положення статей 1, 8, 92 Конституції України, а також на статті 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, прийнятого 16 грудня 1966 року Генеральною Асамблеєю ООН (ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української CPC № 2148-VIII від 19 жовтня 1973 року), статті 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої), вчинену 03 травня 1996 року у м. Страсбурзі та підписану від імені України 07 травня 1999 року (ратифіковану Законом України №137-V від 14 вересня 2006 року) зроблено висновок, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових "прогалин" щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Цей принцип також неодноразово був застосований Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду під час вирішення спорів у соціальній сфері, зокрема, у постановах від 13 лютого 2018 року у справі № 580/122/17, від 20 лютого 2018 року у справі № 576/1724/17, від 20 лютого 2018 року у справі № 679/761/15-а, від 27 лютого 2018 року у справі № 642/3284/17, від 27 лютого 2018 року у справі № 227/2360/17, від 17 грудня 2018 року у справі № 344/12315/16-а.

Вимога щодо "якості закону" та обов`язок застосовувати найбільш сприятливий для особи спосіб його тлумачення, у разі якщо такий закон не відповідає визначеним критеріям якості закону, ґрунтуються передусім на положеннях частини 1 статті 57 Конституції України, яка встановлює, що "кожному гарантується право знати свої права і обов`язки". Із цієї конституційної норми відомо те, що у випадку встановлення судом того факту, що закон сформульований у спосіб, який не дозволяє особі знати свої права і обов`язки, застосування (тлумачення) такого закону повинно відбуватися судом на користь особи, яку позбавили (звузили) на підставі цього закону певного права або встановили (розширили) для неї нові обов`язки.

Таким чином, з урахуванням викладеного вище в сукупності, суд приходить до висновку, про наявність протиправних дій відповідача щодо відмови в зарахуванні позивачу до вислуги років на військовій службі періоду навчання за денною формою на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого з 30.07.1999 до 30.06.2004.

Також, суд приходить до висновку, що для належного захисту порушених прав позивача суд приходить до висновку про наявність підстав для зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 зарахувати до вислуги років на військовій службі період навчання за денною формою на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого з 30 липня 1999 року по 30 червня 2004 року та внести до послужного списку особової справи офіцера запасу запис про проходження військової служби у період навчання з 30 липня 1999 року по 30 червня 2004 року на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого.

Згідно частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною другою статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку суду, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування не виконано та не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваних дій з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_4 на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211,20 грн.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відмови в зарахуванні ОСОБА_1 до вислуги років на військовій службі періоду навчання за денною формою на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого з 30 липня 1999 року по 30 червня 2004 року та внесенні відповідних змін до послужного списку особової справи ОСОБА_1 .

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 зарахувати ОСОБА_1 до вислуги років на військовій службі період навчання за денною формою на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого з 30 липня 1999 року по 30 червня 2004 року та внести до послужного списку особової справи ОСОБА_1 запис про проходження військової служби у період навчання з 30 липня 1999 року по 30 червня 2004 року на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять грн 20 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складено і підписано 31 грудня 2024 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 );

відповідач:

- ІНФОРМАЦІЯ_2 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ).

Головуючий суддя Мартиць О.І.