Справа № 400/99/24
Суддя: Малих О.В.
Дата ухвалення: 2024-12-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2024 р. № 400/99/24
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Малих О.В., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,
до відповідачаГоловного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54008,
провизнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі відповідач, ГУ ПФУ), в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області щодо неврахування ОСОБА_1 періоду роботи з 12.05.1982 року по 31.10.1984 року, з 26.03.1985 року по 01.01.1986 року, з 12.08.1994 року по 30.12.1994 року, з 01.01.1995 року по 31.12.1998 року, з 01.01.1999 року по 01.07.1999 року, з 01.07.1999 року по 01.08.2012 року відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області зарахувати ОСОБА_1 періоду роботи з 12.05.1982 року по 31.10.1984 року, з 26.03.1985 року по 01.01.1986 року, з 12.08.1994 року по 30.12.1994 року, з 01.01.1995 року по 31.12.1998 року, з 01.01.1999 року по 01.07.1999 року, з 01.07.1999 року по 01.08.2012 року відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області перерахувати пенсію ОСОБА_1 періоду роботи з 12.05.1982 року по 31.10.1984 року, з 26.03.1985 року по 01.01.1986 року, з 12.08.1994 року по 30.12.1994 року, з 01.01.1995 року по 31.12.1998 року, з 01.01.1999 року по 01.07.1999 року, з 01.07.1999 року по 01.08.2012 року відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 з дня її призначення, а саме з 23.11.2021 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області призначити ОСОБА_1 пенсію за особливі заслуги відповідно до Закону України «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною» від 01.06.2000 року № 1767-ІІІ.

Ухвалою від 08.01.2024 року суд відкрив провадження у справі та ухвалив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін у судове засідання.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що ГУ ПФУ протиправно не враховано до його страхового стажу періоди роботи з 12.05.1982 року по 31.10.1984 року, з 26.03.1985 року по 01.01.1986 року, з 12.08.1994 року по 30.12.1994 року, з 01.01.1995 року по 31.12.1998 року, з 01.01.1999 року по 01.07.1999 року, з 01.07.1999 року по 01.08.2012 року відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 . При цьому, трудова книжка є основним документом, що підтверджує стаж роботи та не потребує додаткових відомостей у разі наявності відповідних записів у ній.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому у задоволенні вимог позивача просив відмовити. Заперечуючи проти позову, відповідач зазначив, що з до страхового стражу позивача не зараховано періоди з 12.05.1982 року по 31.10.1984 року, з 26.03.1985 року по 01.01.1986 року, з 12.08.1994 року по 30.12.1994 року, оскільки всупереч приписам Інструкції № 58 у трудовій книжці є невідповідність дат наказів про прийняття та звільнення, нечіткий відбиток печатки підприємства при звільненні та виправлення в номері розпорядження про прийняття позивача.

При цьому, періоди роботи з 01.01.1995 року по 31.12.1998 року, з 01.01.1999 року по 01.07.1999 року, з 01.07.1999 року по 01.08.2012 року були зараховані до страхового стажу позивача, що підтверджує протокол розрахунку.

Щодо вимоги призначити пенсію за особливі заслуги, відповідач зазначив, що відповідно до ст. 2 Положення про почесні звання України затвердженого Указом Президента України від 29.06.2001 року № 476/2001 передбачає, що присвоєння почесних звань проводиться указом Президента України.

Позивачем до Головного управління не надано документів про встановлення звання «заслужений», факт надання якого підтверджується Указом та підписом Президента України. Отже, правові підстави для задоволення вказаної вимоги відсутні.

Суд розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

З`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази у їх сукупності, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дослідивши матеріали, що містяться у справі, суд встановив наступне:

Позивач перебуває на обліку ГУ ПФУ та з 23.11.2021 року отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV (далі Закон № 1058).

09.08.2023 року позивач звернувся до ГУ ПФУ із заявою про надання інформації щодо підстав неврахуання до його стажу періодів роботи з 12.05.1982 року по 31.10.1984 року, з 26.03.1985 року по 01.01.1986 року, з 12.08.1994 року по 30.12.1994 року, з 01.01.1995 року по 31.12.1998 року, з 01.01.1999 року по 01.07.1999 року, з 01.07.1999 року по 01.08.2012 року та про причини не виплати йому надбавки до пенсії за звання заслуженого тренера України.

Листом від 24.08.2023 року № 16541-16050/Б-02/8-1400/23 позивачу повідомлено, що до його страхового стажу не враховані перевіоди:

- з 12.05.1982 року по 31.10.1984 року через невідповідність дат наказів датам прийнятт та звільнення;

- з 26.03.1985 року по 01.01.1986 року оскільки запис про прийняття не містить назви організації та має нечіткий відбиток печатки в записі про звільнення;

- з 12.08.1994 року по 30.12.1994 року через виправлення в номері розпорядження про прийняття.

Позивача повідомлено, що не враховані періоди роботи можливо зарахувати до страхового стажу за умови підтвердження уточнюючими довідками підприємств, їх правонаступників або архівних установ, або в судовому порядку.

Щодо не призначення пенсії за особливі заслуги, ГУ ПФУ роз`яснено позивачеві, що оскільки його посвідчення не підтверджує відзнаку почесного звання України «заслужений», призначити пенсію за особливі заслуги немає підстав.

Вважаючи не зарахування стажу та не призначення пенсії за особливі заслуги протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення у справі, суд виходить з наступного:

Згідно ч. 1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно положено ст. 1 Закону № 1058 пенсія щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону № 1058 право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Пенсійним віком є встановлений законодавством вік, із досягненням якого, особа може претендувати на виплату пенсії за віком.

Страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (ч. 1 ст. 24 Закону № 1058).

Згідно ч. 4 ст. 24 Закону № 1058 періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Абзацом 2 ст 56 Закон України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-XII (далі Закон № 1788) передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Статтею 62 Закону № 1788 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У пункті 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637 (далі Порядок № 637) визначено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків (п. 2 Порядку).

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи (п. 3 Порядку № 637).

З 29.07.1993 року діє Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58 (далі Інструкція № 58).

Трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника (п. 1.1 Інструкції № 58).

При цьому, суд зазначає, що на час заповнення трудової книжки позивача також діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СССР від 20.06.1974 року № 162 (в редакції постанови Держкомпраці СССР від 02.08.1985 року № 252 зі змінами, внесеними постановою Державним комітетом СССР з праці та соціальних питань від 19.10.1990 року № 412; далі Інструкція № 162), а не Інструкції № 58.

Відповідно до п. 1.2 Інструкції № 162 прийом на роботу без трудової книжки не допускається.

Згідно п. 2.2, 2.3 Інструкції № 162 (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірні періоди роботи) заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийому на роботу. Всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, перевід на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні у день звільнення, повинні точно відповідати тексту наказу.

Відповідно до пункту 1.4 Інструкції № 162 (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірні періоди роботи) питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання за обліку, врегульовано постановою Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 року № 656 «Про трудові книжки робітників та службовців» та даною Інструкцією.

Відповідно до п. 1 постанови Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 року № 656 «Про трудові книжки робітників та службовців» (далі Інструкція № 656) встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та державних службовців, кооперативних і громадських підприємств, установ та організацій, що пропрацювали більше 5 днів, в тому числі на сезонних та тимчасових роботах, а також на позаштатних працівників при умові, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Згідно п. 13 Інструкції № 656 при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та подяки, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, підприємстві засвідчуються підписом керівника або спеціально уповноваженої особи та печаткою.

При цьому, відповідно до п 18 Інструкції № 656, постанови відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несуть спеціально уповноважені особи, що призначені наказом керівника підприємства, установи, організації.

Суд вказує, що право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Відтак, суд зазначає, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.

Як встановлено судом, у позивача є в наявності трудова книжка, яка надана останнім відповідачу для розгляду питання про призначення пенсії за віком.

Водночас, суд зауважує, що всі записи про періоди роботи у трудовій книжці позивача є чіткими та без виправлень, завірені (засвідчені) відповідними печатками підприємств, де працював позивач.

За правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 06.03.2018 року у справі № 754/14898/15-а, не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальною обставиною є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Суд вважає, що недоліки оформлення трудової книжки відповідачем частково виявлені вірно, але вони не можуть вважатися достатньою і самостійною підставою для відмови позивачеві у зарахуванні всього періоду роботи до його загального страхового стажу на підставі трудової книжки, оскільки вина позивача в тому, що трудова книжка заповнена роботодавцем із порушенням встановленого порядку, відсутня.

При цьому, суд враховує відсутність вини позивача у наявних зауваженнях щодо заповнення запису у його трудовій книжці відносно дати заповнення, з огляду на те, що обов`язок належного оформлення таких документів покладається не на працівника, а на роботодавця чи інших уповноважених осіб.

Також відповідачем не надано доказів того, що позивач не працював або його періоди роботи не відповідають дійсності, чи записи у трудовій книжці позивача стосовно стажу роботи зроблені неправильно, неточно або з іншими вадами, які заважають їх зарахуванню до стажу роботи, або взагалі відсутні, а тому суд вважає за можливе вважати їх як належною інформацією, яка утримує в собі доказову складову на підтвердження права позивача на пенсійне забезпечення.

Поряд із цим суд вкотре зауважує, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення його трудової книжки та бухгалтерських документів на підприємстві, тому неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на загальних підставах.

Наведене вище узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеній в постанові від 21.02.2018 року у справі № 687/975/17.

Згідно ч. 2 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підставі наведеного суд зазначає, що відповідачем протиправно не враховано до страхового стажу позивача період роботи з 12.05.1982 року по 31.10.1984 року, з 26.03.1985 року по 01.01.1986 року, з 12.08.1994 року 30.12.1994 року.

Отже, у даній частині вимог позов підлягає задоволенню.

Щодо тверджень позивача про не врахування жо його строхового стажу періодів роботи з 01.01.1995 року по 31.12.1998 року, з 01.01.1999 року по 01.07.1999 року, з 01.07.1999 року по 01.08.2012 року, суд звертає увагу,що відповідно до наявних у матеріалах справи протоколів призначення та розрахунку пенсії позивача, дані періоди враховані ГУ ПФУ до страхового стажу позивача.

Отже, у суду відсутні підстави вважати права позивача порушени, а тому у даній частині вимог позов задоволенню не підлягає.

Щодо вимог зобов`язати ГУ ПФУ призначити позивачеві пенсію за особливі заслуги відповідно до Закону України «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною» від 01.06.2000 року № 1767-ІІІ (далі Закон № 1767), суд зазначає наступне:

Відповідно до п. 5 ст. 1 Закону № 1767 пенсія за особливі заслуги встановлюється особам, відзначеним почесним званням України «заслужений».

Згідно положень ст. 5 Закону № 1767 пенсія за особливі заслуги встановлюється як надбавка до розміру пенсії, на яку має право особа згідно із законом, у таких розмірах, зокрема, від 23 до 35 відсотків розміру прожиткового мінімуму, визначеного для осіб, які втратили працездатність, особам, зазначеним у пунктах 2-5 статті 1 цього Закону.

Пенсія за особливі заслуги встановлюється з дня звернення за встановленням пенсії або з дня набуття права на неї, якщо звернення за її встановленням відбулося не пізніше 12 місяців з дня набуття права. Днем звернення за встановленням пенсії за особливі заслуги вважається день прийому поданої в електронній або паперовій формі заяви про встановлення пенсії за особливі заслуги з усіма необхідними документами. Якщо заява про встановлення пенсії за особливі заслуги надсилається поштою і до неї додаються всі необхідні документи, днем звернення за встановленням пенсії за особливі заслуги вважається дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви. У разі якщо до заяви додані не всі необхідні документи, територіальний орган Пенсійного фонду України повідомляє заявникові, які документи мають бути подані додатково. Якщо такі документи будуть подані не пізніше трьох місяців з дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, днем звернення за встановленням пенсії за особливі заслуги вважається день прийому поданої в електронній або паперовій формі або відправлення заяви про встановлення такої пенсії.

Законом України «Про державні нагороди України» встановлює державні нагороди України для відзначення громадян за особисті заслуги перед Україною.

Статтею 1 Закону України «Про державні нагороди України» встановлено, що державні нагороди України (далі державні нагороди) є вищою формою відзначення громадян за видатні заслуги у розвитку економіки, науки, культури, соціальної сфери, захисті Вітчизни, охороні конституційних прав і свобод людини, державному будівництві та громадській діяльності, за інші заслуги перед Україною.

Державні нагороди встановлюються виключно законами України.

Згідно ст. 3 Закону України «Про державні нагороди України» державними нагородами є: звання Герой України; орден; медаль; відзнака «Іменна вогнепальна зброя»; почесне звання України; Державна премія України; президентська відзнака.

Статтею 10 Закону України «Про державні нагороди України» встановлено такі почесні звання України: «Народний артист України»; «Народний архітектор України»; «Народний вчитель України»; «Народний художник України»; «Заслужений артист України»; «Заслужений архітектор України»; «Заслужений будівельник України»; «Заслужений винахідник України»; «Заслужений вчитель України»; «Заслужений гірник України»; «Заслужений діяч мистецтв України»; «Заслужений діяч науки і техніки України»; «Заслужений донор України»; «Заслужений економіст України»; «Заслужений енергетик України»; «Заслужений журналіст України»; «Заслужений землевпорядник України»; «Заслужений лікар України»; «Заслужений лісівник України»; «Заслужений майстер народної творчості України»; «Заслужений машинобудівник України»; «Заслужений металург України»; «Заслужений метролог України»; «Заслужений працівник ветеринарної медицини України»; «Заслужений працівник культури України»; «Заслужений працівник освіти України»; «Заслужений працівник охорони здоров`я України»; «Заслужений працівник промисловості України»; «Заслужений працівник транспорту України»; «Заслужений працівник туризму України»; «Заслужений працівник сільського господарства України»; «Заслужений працівник соціальної сфери України»; «Заслужений працівник сфери послуг України»; «Заслужений працівник фармації України»; «Заслужений працівник фізичної культури і спорту України»; «Заслужений працівник цивільного захисту України»; «Заслужений природоохоронець України»; «Заслужений раціоналізатор України»; «Заслужений художник України»; «Заслужений шахтар України»; «Заслужений юрист України»; «Мати-героїня».

Наказом Міністерства молоді та спорту України від 11.10.2013 року № 582 затверджено Положення про Єдину спортивну класифікацію України (далі Положення).

Згідно п. 1 Положення Єдина спортивна класифікація України визначає порядок, умови та вимоги, необхідні для присвоєння спортсменам і тренерам (тренерам-викладачам) спортивних звань та спортивних розрядів з видів спорту, визнаних в Україні.

Відповідно до п. 1 розділу II «Спортивні звання та спортивні розряди» Положення в Україні присвоюються такі спортивні звання:

заслужений тренер України;

заслужений майстер спорту України;

майстер спорту України міжнародного класу (гросмейстер України для шахів, шашок);

майстер спорту України.

Пунктом 1 розділу ІІІ «Умови присвоєння спортивних звань» Положення передбачено, що спортивне звання «заслужений тренер України» присвоюється тренерам (тренерам-викладачам) - громадянам України та тренерам - іноземцям, особам без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, за підготовку спортсменів вищої категорії.

Отже, за особливі заслуги перед Україною особам, зокрема відзначеним почесним званням України встановлюються пенсія за особливі заслуги перед Україною, як надбавка до пенсії.

В силу приписів ст. 1 Закону України «Про державні нагороди України» державні нагороди встановлюються виключно законами України.

Вичерпний перелік почесних звань України визначено статтею 10 Закону України «Про державні нагороди України» та пунктом 8 Положення про почесні звання України, затвердженим Указом Президента України від 29.06.2001 року № 476/2001.

Ані стаття 10 Закону України «Про державні нагороди України», ані пункт 8 Положення про почесні звання України, затвердженого Указом Президента України від 29.06.2001 року № 476/2001, не містять у своєму переліку почесних звань України такого звання як «заслужений тренер України».

Натомість, згідно приписів Єдиної спортивної класифікації України звання «заслужений тренер України» є спортивним званням.

Спортивні звання присвоюються за досягнення на офіційних спортивних змаганнях за умови виконання встановлених спортивних нормативів; за педагогічну і тренерську діяльність.

Законом України «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною» не передбачено надання пенсії за особливі заслуги перед Україною особам, яким присвоєно спортивне звання «заслужений тренер України».

Зважаючи на те, що звання «заслужений тренер України» є спортивним званням, а не почесним званням України, у позивача відсутнє право на пенсію за особливі заслуги перед Україною.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 31.07.2024 року у справі № 160/30616/23.

Враховуючи викладене, у суду відстутні підстави для задоволення позову в частині вимог щодо призначення пенсії за особливі заслуги.

На підставі ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 77 КАС України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

У відповідності до ч. 1 та 3 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 19, 77, 139, 241 246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54008, ) задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області щодо не врахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи з 12.05.1982 року по 31.10.1984 року, з 26.03.1985 року по 01.01.1986 року, з 12.08.1994 року по 30.12.1994 року.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 12.05.1982 року по 31.10.1984 року, з 26.03.1985 року по 01.01.1986 року, з 12.08.1994 року по 30.12.1994 року та здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з урахуванням зарахованого страхового стажу з дати її призначення 23.11.2021 року;

4. В решті позовних вимог відмовити.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54008, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судові витрати у сумі 1073,60 грн (одна тисяча місдесят три гривні 60 копійок).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 30.12.2024 року.

Суддя О.В. Малих