Справа № 400/5881/24
Суддя: Мельник О.М.
Дата ухвалення: 2024-12-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2024 р. № 400/5881/24
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Мельника О.М., в спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін, в письмовому провадженні, розглянув

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до відповідачаГоловного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54008,

провизнання дій, бездіяльності протиправними; визнання протиправним та скасуваннята рішення від 07.04.2023 №16; зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивачка або ОСОБА_1 ) звернулась з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі - відповідач або ГУ ПФУ в Миколаївській області), в якому просить визнати дії та рішення Відповідача від 07.04.2023 року №16, стосовно відмови у призначенні пенсії позивачці, та бездіяльність відповідача, щодо не призначення пенсії протиправними, скасувати їх та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 19 серпня 2019 року (з дати першого звернення за призначенням пенсії) та здійснювати виплату пенсії на вказаний нею банківський рахунок - IBAN № НОМЕР_1 , з урахуванням індексації та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Свої вимоги позивачка обґрунтувала тим, що відповідач своїм рішенням протиправно відмовив їй у призначенні пенсії, на підставі неналежності до громадянства України і відсутності документа про місце проживання/реєстрації на території України

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 06.08.2024 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) учасників справи ( у письмовому провадженні).

Відповідач у відзиві на позовну заяву проти позовних вимог заперечив, зазначаючи, що в Постанові Пенсійного фонду України від 14.12.2015 року № 25-1 вказано, що особи, які на даний час не мешкають на території України, не можуть звертатися із заявами про призначення пенсії до будь-якого органу Пенсійного фонду України. Отже, в порушення вищезазначених норм чинного законодавства, при зверненні позивача за призначенням пенсії за віком необхідно надати документи оригінали, що позивачем зроблено не було.

Тому було прийнято рішення про відмову у призначені пенсії.

Дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та ОСОБА_1 громадянка України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2 , виданий органом 2ISR, 28.09.2018 року, НОМЕР_3 .На даний час позивачка не працює. Трудовий стаж позивачки складає 24 роки, що підтверджено трудовою книжкою; довідкою про заробітну плату.

26.11.91р позивачка виїхала з України до Ізраїлю на постійне місце проживання при віці 74 років і страховому стажі понад 24 роки, позивачка досягла усіх необхідних умов призначення пенсії за віком, встановлених ч. 1 ст. 26 Закону про пенсії. Ані до виїзду, ані станом на сьогоднішній день, пенсія позивачці не призначалась, відповідно, пенсійних виплат вона не отримує.

Представник Позивачки звернувся до Пенсійного Фонду України з заявою про визначення уповноваженого територіального управління Пенсійного фонду для розгляду заяви Позивачки про призначення пенсії

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області за принципом екстериторіальності було розглянуто заяву про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058. 07.04.2023 було прийнято рішення № 16, яким відмовлено в розгляді заяви на призначення пенсії за віком, виходячи із наступного. Відповідно до п. 1.1 та 1.4 розділу 1 Порядку 22-1 заява призначення пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.Відповідно до ч. 1, 3 статті 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.Частинами 1, 2 статті 242 Цивільного кодексу України встановлено, що батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Опікун є законним представником малолітньої особи та фізичної особи, визнаної недієздатною.Згідно із ч. 1, 3 статті 244 Цивільного кодексу України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.Отже, Позивачем не була дотримана вимога законодавства щодо особистого звернення із заявою про перерахунок пенсії (за заявою Додаток 1 до Порядку 22-1) безпосереднього до територіального органу Пенсійного фонду України.Додатково звертаю увагу, що представництво за законом і за довіреністю є різними видами представництва через підставу виникнення у представника права на представлення інтересів особи. В даній ситуації має місце представництво інтересів Позивача за довіреністю, що підтверджується довіреністю, яка додана до заяви про призначення пенсії. Згідно пункту 2.9 Порядку 22-1 до заяви про призначення пенсії додаються, зокрема, відомості про місце проживання особи. Під час подання заяви особою пред`являється паспорт громадянина України та інформація про місце проживання.

Позивач вважаючи дії відповідача щодо не призначення виплати пенсії за віком з протиправними і звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах

перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення ст.24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права та є рівними перед законом, і не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч.3 ст.25 Конституції України).

У відповідності до абз.2 ст.2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставами для їх обмеження.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 р. № 672-р схвалено стратегію модернізації та розвитку Пенсійного фонду України на період до 2020 року, якою, зокрема, впроваджено заходи обслуговування громадян незалежно від місця їх реєстрації.

Згідно ч.1 ст.1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 р. № 1788-ХІІ (далі - Закон № 1788-ХІІ) громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначено Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 р. № 1058-ІV (далі - Закон № 1058-IV).

Згідно ст.1 Закону № 1058-ІV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до ст.7 Закону №1058-ІV принципами загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, поряд з іншими, є рівноправність застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат, державна гарантія реалізації застрахованими особами своїх прав, передбачених цим Законом, відповідальність суб`єктів системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування за порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов`язків.

Приписами ст.8 Закону № 1058-ІV визначено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку

чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у ст. 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Отже, вказаною нормою зазначені необхідні передумови для призначення пенсії. Вимога обов`язкового проживання на території України для призначення пенсії не встановлена.

До того ж, рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. № 25-рп/ 2009визнано такими, що не відповідають Конституції України(є неконституційними) пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Згідно положень даного рішення оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини встановлено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди при розгляді справ застосовують практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні по справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 р. зазначив, що право на отримання пенсії, як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Із вказаного вище вбачається, що позивач проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, які проживають на її території, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмежень прав на соціальний захист та соціальне забезпечення, в тому числі права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання.

Суд зазначає, що згідно ч.ч.1, 3 ст.44 Закону № 1058-IV заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

Тобто, однією з умов, які передбачають наявність у особи права на отримання пенсії є її належність до громадянства України.

Водночас, належність позивача до громадянства України підтверджено паспортом громадянина України для виїзду за кордон.

Із вказаного вище вбачається, що позивач проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, які проживають на її території, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмежень прав на соціальний захист та соціальне забезпечення, в тому числі права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання.

Всупереч вищевикладеному, відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 обґрунтовано саме відсутністю документа, що засвідчує його особу та підтверджує місце проживання (реєстрації) позивача на території України.

Суд вважає, що за змістом ст.ст.8, 46 Конституції України відсутність самого лише паспорта громадянина України (внутрішнього) за наявності паспорта громадянина України для виїзду за кордон і не спростування факту належності заявника до громадянства України не може бути визнане у розумінні закону достатньою підставою для прийняття рішення про відмову у призначенні пенсії громадянину України.

Аналогічна правова позиція з цього питання викладена в постановах Верховного Суду України від 19.05.2015 р. по справі № 21-168а15, від 06.10.2015 р. по справі № 608/1189/14-а, постановах Верховного Суду від 20.09.2018 р. по справі № 754/3047/17, від 27.03.2018 р. по справі № 569/6114/17.

Щодо місця проживання (реєстрації) позивача, зокрема, пункт 2.9 Порядку №22-1, яким передбачено, що особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік), суд вважає за необхідне зазначити, що позивач чітко вказав, що не проживає в Україні, місце його проживання Ізраїль, що підтверджується відповідними документами. В разі необхідності зазначення безпосереднього місця проживання в Ізраїлі таке питання може бути вирішено між сторонами шляхом листування. Отже, вимоги, зазначені в пункті 2.9 Порядку №22-1 не стають на перешкоді позивачу, щодо реалізації її права на пенсійне забезпечення. Згідно з п.1 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року № 2503-ХІІ, документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України є паспорт громадянина України. Відповідно до п. 2 Положення про паспорт громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Верховної Ради України від 23.02.2007 року №719-У, паспорт громадянина України для виїзду за кордон - це документ, що посвідчує

особу громадянина України під час перетину ним державного кордону України та перебування за кордоном.

Таким чином, громадянство України підтверджується як паспортом громадянина України та і паспортом громадянина України для виїзду за кордон. Виходячи з викладеного спростовуються доводи відповідача, що позивачем не підтверджено громадянство України. Для призначення пенсії в Україні особа повинна бути громадянином України, водночас відповідачем не спростовано, що позивач є громадянином України та відповідачем не доведено, що позивач не є громадянином України.

Строк дії паспорта становить десять років (п. 12 Положення про паспорт громадянина України для виїзду за кордон).На час звернення до відповідача з заявою про поновлення виплати пенсії паспорт був дійсний.Отже висновок відповідача про не підтвердження позивачем громадянства України є помилковим та таким, що негативно впливає на реалізацію позивачем його конституційного права на соціальний захист, зокрема поновлення пенсії.

Таким чином, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

При цьому, відсутність законодавчо визначеного порядку подання громадянами України заяв про призначення пенсії у випадку постійного проживання за межами України, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлене Конституцією України.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про протиправність відмови відповідача в призначенні позивачу пенсії за віком з підстав, викладених в рішенні від 07.04.2023р. № 16.

Водночас, матеріали справи не містять документів, що підтверджують чи призначалася пенсія позивачу раніше, чи припинена у зв`язку з виїздом за кордон.

Також матеріали справи не містять даних, чи здійснював відповідач запит електронної пенсійної справи позивача, чи здійснював перевірку пенсійних правовідносин позивача, а саме чи призначалася пенсія позивачу до його виїзду за кордон України до Ізраїлю, якщо призначалася, то який вид пенсії та ін.

Враховуючи дані обставини, суд не може застосувати ч. 4 ст. 245 КАС України та зобов`язати відповідача прийняти рішення на користь позивача.

Водночас, суд з метою забезпечення ефективного судового захисту порушених прав позивача, вважає за необхідне, вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача розглянути подану заяву про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків, викладених в даному рішенні суду.

Відповідач в рамках своїх повноважень, зобов`язаний розглянути та за необхідності перевірити відповідність поданих для призначення пенсії документів, визначити на їх підставі достатність або відсутність підстав для призначення виплати пенсії позивачу.

Саме такою є правова позиція Верховного Суду, викладена в Постановах від 21.02.2019 року справа № 428/13508/16-а, від 20.12.2018 року справа №132/3485/16-а.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У зв`язку з викладеним, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Судовим витратами у справі є судовий збір, який позивачка сплатила у розмірі 968, 96 грн., доказів понесення інших судових витрат учасники справи суду не подавали. Отже,

судові витрати у виді судового збору присуджуються позивачці в розмірі 968, 96 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , Ізраїль РНОКПП НОМЕР_4 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54008 ) задовольнити.

2. Визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області від 07.04.2023р. № 16 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області () повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) про призначення пенсії за віком від 31.03.2022, з урахуванням висновків, викладених в даному рішенні суду.

4. У задоволені решти позовних вимог відмовити.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54008 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_4 ) судові витрати в розмірі 968, 96 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається учасниками справи безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя О.М. Мельник