Справа № 640/18872/22
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2024-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2024 року справа №640/18872/22

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Клименка В.В., розглянув у порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров`я України про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити певні дії.

Суть спору: до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Міністерства охорони здоров`я України (далі - відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства охорони здоров`я України від 29 вересня 2022 року № 338-к «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- зобов`язати Міністерство охорони здоров`я України поновити ОСОБА_1 на посаді державного експерта експертної групи формування політики закупівель медичних послуг, лікарських засобів та медичних виробів Директорату медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України;

- стягнути з Міністерства охорони здоров`я України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначає про незаконне звільнення його з посади державного експерта експертної групи формування політики закупівель медичних послуг, лікарських засобів та медичних виробів Директорату медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Міністерства охорони здоров`я України згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», оскільки під час звільнення роботодавцем, всупереч вимогам законодавства, не було отримана на це згоди виборного органу профспілки, керівником якої є позивач. Крім того, як вказує позивач, йому не запропоновано відповідно до статті 42 Кодексу законів про працю України одночасно з попередженням про звільнення іншу рівнозначну посаду державної служби або нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей, та взагалі роботодавцем не проведено аналіз професійної підготовки та компетентностей. Водночас, запропонована посада головного спеціаліста суттєво відрізняється від тієї, яку обіймав позивач, зокрема в питання оплати праці та її належності до фахівців з питань реформи, для конкурсного відбору на посади яких застосовувалася спеціальна процедура проведення конкурсу, що свідчить, у свою чергу, про нерівнозначність запропонованої посади. Водночас, як позивач зазначає, на момент його звільнення у Директораті медичних послуг та в інших структурних підрозділах Міністерства охорони здоров`я України існувало багато інших вакантних посад державних експертів, які могли би бути запропоновані йому при звільненні.

Позивач також зазначає про наявність у нього переважного права залишитись на роботі, оскільки він навчався у вищому навчальному закладі без відриву від виробництва та є особою, в сім`ї якої не було інших працівників із самостійним заробітком.

Крім того, позивач вказує, що попередження про звільнення складене із порушенням вимог діловодства в міністерствах, інших центральних та місцевих органах виконавчої влади, не містить вихідного номеру, відомостей про виконавця, складене не на офіційному бланку органу державної влади, отже, не відповідає вимогам постанови Кабінету Міністрів України від 17.01.2018 №55 «Деякі питання документування управлінської діяльності» та не є повноцінним документом.

Відтак, на думку позивача, звільнення його з посади є протиправним, у зв`язку з чим його права полягають поновленню шляхом скасування наказу Міністерства охорони здоров`я України від 29 вересня 2022 року № 338-к «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлення його на посаді державного експерта експертної групи формування політики закупівель медичних послуг, лікарських засобів та медичних виробів Директорату медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.11.2022 (суддя Гарник К.Ю.) прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №640/18872/22 за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання.

18.11.2022 на адресу Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву від відповідача - Міністерства охорони здоров`я України, зі змісту якого вбачається, що останній позовні вимоги визнає необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Так, відповідач зазначає, що у зв`язку із затвердженням структури та внесенням в дію штатного розпису Міністерства охорони здоров`я України на 2022 рік наказами Міністерства охорони здоров`я України від 01.07.2022 №1130 «Про затвердження структури Міністерства охорони здоров`я України» та від 08.07.2022 №15-Б «Про введення в дію штатного розпису Міністерства охорони здоров`я України» внаслідок зміни структури та штатного розпису Міністерства посаду державного експерта експертної групи формування політики закупівель медичних послуг, лікарських засобів та медичних виробів Директорату медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України, яку обіймав позивач, було скорочено. Позивача було попереджено про наступне вивільнення відповідно до положень частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» та одночасно запропоновано переведення на рівнозначну посаду головного спеціаліста відділу реалізації політики у сфері медичного забезпечення Директорату медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України. Водночас, позивач не надав згоди на переведення його на запропоновану посаду, у зв`язку з чим згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» наказом Міністерства охорони здоров`я України від 29 вересня 2022 року № 338-к позивача звільнено з посади державного експерта експертної групи формування політики закупівель медичних послуг, лікарських засобів та медичних виробів Директорату медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України.

Відповідач також зазначає, що положення статті 43 Кодексу законів про працю України та статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» не можуть застосовуватися в даних правовідносинах, оскільки розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця без згоди виборного органу первинної профспілкової організації допускається у разі звільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу».

Відтак, на думку відповідача, наказ Міністерства охорони здоров`я України від 29 вересня 2022 року № 338-к «Про звільнення ОСОБА_1 » є правомірним, а відповідач при його прийнятті діяв в порядку і спосіб, визначені законодавством.

21.11.2023 на адресу Окружного адміністративного суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача, відповідно до якої позивач, зокрема, наголошує на тому, що працівникам, обраним до профспілкових органів, надаються додаткові гарантії. Так, відповідно до статті 252 Кодексу законів про працю України звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації, його керівників допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки, що, на думку позивача, не враховано відповідачем при звільнення позивача з посади. Крім того, відсутність відмови від посади головного спеціаліста, на думку позивача, не заважала роботодавцю запропонувати іншу посаду.

Позивач також звертає увагу на тому, що необхідності у звільнені на підставі скорочення штату взагалі не було, а роботодавець використав зміну структуру як формальний привід для звільнення.

13.12.2022 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» №2825-IX, статтею 1 якого встановлено ліквідувати Окружний адміністративний суд міста Києва.

Згідно з пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону установлено, що з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя; до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

На виконання Закону України №2825-IX від 13 грудня 2022 року «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» 30.10.2023 до Київського окружного адміністративного надійшла адміністративна справа №640/18872/22.

У зв`язку з вищезазначеними обставинами матеріали адміністративної справи №640/18872/22 за результатом автоматизованого розподілу були передані на розгляд судді Кушновій А.О.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15.12.2023 адміністративну справу №640/18872/22 прийнято до свого провадження суддею Кушновою А.О., розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання у справі. Призначено підготовче засідання у справі.

30.01.2024 до Київського окружного адміністративного суду надійшли додаткові пояснення Міністерства охорони здоров`я України, в яких відповідач зазначає про відмову позивача від переведення на запропоновану посаду, на підставі чого у силу приписів пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» останнього звільнено з посади. Крім того, відповідач вказує, що інформація про належність позивача до первинної профспілкової організації не була відомою відповідачу, оскільки Первинна профспілкова організація працівників сфери охорони здоров`я, до якої належить позивач і керівником якої він є, й позивач безпосередньо, не надавали документів про її діяльність. При цьому, колективний договір з Первинною профспілковою організація працівників сфери охорони здоров`я не укладався. Відтак, на думку відповідача, отримання згоди вказаної організації на звільнення позивача не було необхідною умовою в спірних правовідносинах.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 30.01.2024 витребувано докази у справі від позивача: докази на підтвердження призначення позивача на посаду голови Первинної профспілкової організації працівників у сфері охорони здоров`я; копію статуту такої організації (станом на дату звільнення); від відповідача: копію штатного розпису Міністерства охорони здоров`я України до зміни структури та штатного розпису; копію розпорядження Кабінету Міністрів України, на підставі якого відбулися зміни в структурі та штатному розписів Міністерства охорони здоров`я України; копію Положення про Департамент медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України до і після зміни структури і штатного розпису; копії Положень про експертну групу формування політики закупівель медичних послуг, лікарських засобів та медичних виробів Директорату медичних послуг (до зміни структури та штатного розпису) та про експертну групу з формування політики в сфері програми медичних гарантій та медичного забезпечення Директорату медичних послуг (після зміни структури та штатного розпису); копію посадової інструкції позивача на момент звільнення; копію посадової інструкції державного експерта експертної групи з формування політики в сфері програми медичних гарантій та медичного забезпечення Директорату медичних послуг (після зміни структури та штатного розпису); копію Положення на Відділ реалізації політики у сфері медичного забезпечення і посадової інструкції головного спеціаліста цього відділу (після зміни структури та штатного розпису); інформацію про вакантні посади в штатному розписі Директорату медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України станом на 31.08.2022 (дата попередження про майбутнє звільнення) та в період з 31.08.2022 по 29.09.2022. Відкладено підготовче судове засідання.

21.02.2024 до Київського окружного адміністративного суду надійшло клопотання позивача, в якому зазначено, зокрема, про сплату відповідачем профспілкових внесок на рахунок Первинної профспілкової організації працівників сфери охорони здоров`я, що на думку позивача, спростовує доводи відповідача про те, що Міністерству охорони здоров`я України не було відомо про членство працівників у вказаній організації. Водночас, Міністерство охорони здоров`я України надавало відповідь на запитувану профспілкою інформацію за підписом позивача щодо сплати внесків її членами, що також, як зазначає позивач, спростовую інформацію про те, що відповідач не знав про існування профспілки та про її членів.

Крім того, позивачем наголошується на відсутності законодавчо встановлених процедур щодо обов`язковості подання профспілкою роботодавцю документів з інформацією про організацію.

Твердження відповідача про колективний договір, на думку позивача, є безпідставним та свідчить про порушення Міністерством охорони здоров`я України прав позивача, оскільки останньому про його існування не було відомо.

Позивач також наголошує, що відповідач запропонував позивачу «декретну» посаду, яка, відповідно до практики Верховного Суду (постанова Верховного Суду від 23.12.2020 у справі №285/4227/18), не є вакантною, що, у свою чергу, свідчить про порушення роботодавцем законодавства про працю.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15.03.2024 витребувано повторно від позивача копію протоколу загальних зборів про призначення керівником Первинної профспілкової організації працівників у сфері охорони здоров`я; від відповідача: копію штатного розпису Міністерства охорони здоров`я України до зміни структури та штатного розпису; копію Положення про Департамент медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України до зміни структури і штатного розпису; копію Положення про експертну групу з формування політик в сфері програми медичних гарантій та медичного забезпечення Директорату медичних послуг (після зміни структури та штатного розпису); копію посадової інструкції позивача на момент звільнення; копію посадової інструкції державного експерта експертної групи з формування політики в сфері програми медичних гарантій та медичного забезпечення Директорату медичних послуг (після зміни структури та штатного розпису); копію Положення на Відділ реалізації політики у сфері медичного забезпечення і посадової інструкції головного спеціаліста цього відділу (після зміни структури та штатного розпису); інформацію про вакантні посади в штатному розписі Директорату медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України станом на 31.08.2022 (дата попередження про майбутнє звільнення) та в період з 31.08.2022 по 29.09.2022.Продовжено строк проведення підготовчого провадження у справі на 30 календарних днів.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12.04.2024 відкладено підготовче судове засідання.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24.06.2024 вирішено проводити судове засідання в адміністративній справі №640/18872/22, за участю позивача, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів - з використанням Системи відеоконференцзв`язку.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 28.06.2024 повторно витребувано докази у справі від відповідача: копію Положення про експертну групу з формування політик в сфері програми медичних гарантій та медичного забезпечення Директорату медичних послуг (після зміни структури та штатного розпису); копію посадової інструкції позивача на момент звільнення;копію посадової інструкції державного експерта експертної групи з формування політики в сфері програми медичних гарантій та медичного забезпечення Директорату медичних послуг (після зміни структури та штатного розпису);копію Положення на Відділ реалізації політики у сфері медичного забезпечення і посадової інструкції головного спеціаліста цього відділу (після зміни структури та штатного розпису);інформацію про вакантні посади в штатному розписі Директорату медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України станом на 31.08.2022 (дата попередження про майбутнє звільнення) та в період з 31.08.2022 по 29.09.2022.Клопотання позивача від 08.05.2024 про витребування доказів задоволено. Витребувано докази у справі від відповідача:інформацію щодо реєстрації колективного договору Первинної профспілкової організації МОЗ України та адміністрації МОЗ України від 08.04.2008 № 3 в органах місцевого самоврядування; інформацію щодо ознайомлення працівників МОЗ України із колективним трудовим договором Первинної профспілкової організації МОЗ України та адміністрації МОЗ України від 08.04.2008 № 3 з підписами працівників та датою ознайомлення. Відкладено підготовче судове засідання.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.07.2024 повторно витребувано докази у справі від відповідача: копію Положення про експертну групу з формування політик в сфері програми медичних гарантій та медичного забезпечення Директорату медичних послуг (після зміни структури та штатного розпису); копію посадової інструкції позивача на момент звільнення; копію посадової інструкції державного експерта експертної групи з формування політики в сфері програми медичних гарантій та медичного забезпечення Директорату медичних послуг (після зміни структури та штатного розпису); копію Положення на Відділ реалізації політики у сфері медичного забезпечення і посадової інструкції головного спеціаліста цього відділу (після зміни структури та штатного розпису); інформацію про вакантні посади в штатному розписі Директорату медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України станом на 31.08.2022 (дата попередження про майбутнє звільнення) та в період з 31.08.2022 по 29.09.2022; інформацію щодо реєстрації колективного договору Первинної профспілкової організації МОЗ України та адміністрації МОЗ України від 08.04.2008 № 3 в органах місцевого самоврядування; інформацію щодо ознайомлення працівників МОЗ України із колективним трудовим договором Первинної профспілкової організації МОЗ України та адміністрації МОЗ України від 08.04.2008 № 3 з підписами працівників та датою ознайомлення. Попереджено відповідача про вжиття судом заходів процесуального примусу у разі ненадання витребуваних доказів або неповідомлення про поважність причин їх ненадання. Відкладено підготовче судове засідання.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16.08.2024 закрито підготовче провадження у справі. Призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 13.09.2024.

13.09.2024 до Київського окружного адміністративного суду надійшло клопотання позивача щодо долучення додаткових пояснень, в яких вказує на неодноразове грубе порушення відповідачем процесуальних обов`язків та строків. Зокрема, зазначено про ненадання інформації щодо реєстрації колективного договору; Положення про відділ реалізації політик; Положення про експертну групу з формування політик у сфері програми медичних гарантій та медичного забезпечення Директорату медичних послуг; Положення про відділ реалізації політики у сфері медичного забезпечення і посадової інструкції головного спеціаліста цього відділу; посадової інструкції позивача на момент звільнення, посадової інструкції державного експерта експертної групи з формування політики в сфері програми медичних гарантій та медичного забезпечення Директорату медичних послуг. Натомість фото з дошки оголошень як докази ознайомлення позивача з колективним договором не є належним доказом та не підтверджує ознайомлення. На думку позивача, зазначене свідчить про те, що звільнення його з посади відбулося з чисельними порушеннями законодавства.

Також позивачем зазначено, що Первинна профспілкова організація працівників сфери охорони здоров`я пройшла необхідну легалізацію, а доводи відповідача щодо необхідності входження її до Федерації профспілок України не підтверджені приписами законодавства.

Крім того, на думку позивача, відповідачем не надано належної аргументації на спростування доводів про протиправне звільнення з його з посади, а саме в частині запропонування рівнозначної посади з урахуванням професійної підготовки та професійних компетентностей, неврахування переважного права позивача на залишення його на роботі, складання попередження про звільнення з порушенням вимог щодо діловодства в міністерствах, інших центральних та місцевих органах влади, існування 3 вакантних посад державних експертів, які могли бути запропоновані позивачу, пропозиції невакантної посади.

Відповідно до протоколу судового засідання від 13.09.2024 суд перейшов до розгляду справи по суті, заслухав пояснення позивача в обґрунтування позовних вимог. В судовому засіданні 13.09.2024 була оголошена перерва до 04.10.2024.

30.09.2024 до Київського окружного адміністративного суду надійшло клопотання позивача щодо долучення додаткових пояснень, в яких останній повторно наголошує на протиправності звільнення його з посади, оскільки таке відбулося з порушенням приписів законодавства.

03.10.2024 позивачем через Електронний суд подано клопотання, в якому позивач вказує, що під час розгляду справи по суті позивачем було надано пояснення, що після отримання попередження про звільнення 30 серпня 2022 року позивачем було написано заяву на переведення до іншого структурного підрозділу на посаду державного експерта. В подальшому це переведення було заблоковано (заступник Міністра не завізував заяву, хоча керівник структурного підрозділу, куди позивач хотів переводитися, завізував). Раніше позивач не згадував про цю ситуацію, тому що вважав, що вона не має значення для справи. Водночас, під час розгляду справи по суті суд звернув на це увагу, позивачем було зазначено, що дана заява не збереглася. Пізніше позивачем було знайдено фото заяви, яке вважає за доцільне долучити до матеріалів справи. Це фото було зроблено перед початком візування, для того, щоб надіслати керівнику структурного підрозділу з метою уточнення назви посади. Позивач зазначає, що наразі підготовче провадження у справі закрите, але необхідність щодо долучення даного доказу виникла після початку розгляду справи по суті, коли суд звернув увагу на свідчення позивача. Крім того, процесуальне законодавство дозволяє повертатися до з`ясування обставин справи навіть на стадії судових дебатів.

Судове засідання 04.10.2024 знято з розгляду у зв`язку з технічними несправностями в КП «Діловодство спеціалізованого суду». Судове засідання призначене на 15.11.2024.

У судовому засіданні 15.11.2024 судом заслухано заперечення представника відповідача проти позову, досліджено письмові докази у справі та закінчено з`ясування обставин по справі та перевірку їх доказами, оголошено перерву перед судовими дебатами до 29.11.2024.

У судове засідання 29.11.2024 з`явився позивач (в режимі ВКЗ) та представник відповідача. У зв`язку з технічними несправностями системи відеоконференцзв`язку позивачем подано клопотання про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження разом із письмовою промовою позивача у судових дебатах.

Представником відповідача також подано клопотання від 29.11.2024 про розгляд справи в порядку письмового провадження.

На підставі частини 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України протокольною ухвалою суду від 29.11.2024 було ухвалено здійснювати подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України № НОМЕР_1 , виданий 16.10.2020, орган що видав 8036. Згідно довідки про реєстрацію місця проживання позивач зареєстрований з 21.08.2008 року по теперішній час за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 02.04.2019 №118-к ОСОБА_1 з 02.04.2019 року призначено на посаду державного експерта експертної групи з питань реформування системи охорони здоров`я Директорату медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України як переможця конкурсу на зазначену посаду з посадовим окладом 9732 грн на місяць згідно із штатним розписом, встановивши випробування строком на три місяці (т.2 а.с.128).

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 12.07.2019 №258-к ОСОБА_1 переведено з 12.07.2019 року з посади державного експерта експертної групи з питань реформування системи охорони здоров`я Директорату медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України на посаду державного експерта експертної групи з питань розвитку медичних послуг Директорату медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України з посадовим окладом 9732 грн на місяць згідно із штатним розписом (т.2 а.с.199).

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 13.08.2020 №333-к ОСОБА_1 переведено з 13.08.2020 року з посади державного експерта експертної групи з питань розвитку медичних послуг Директорату медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України на посаду державного експерта експертної групи з питань спеціалізованої та високоспеціалізованої медичної допомоги Директорату медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України з посадовим окладом згідно із штатним розписом (т.2 а.с.201).

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 22.11.2021 №642-к, у зв`язку зі зміною структури та штатного розпису, ОСОБА_1 переведено з 22.11.2021 з посади державного експерта експертної групи з питань спеціалізованої та високоспеціалізованої медичної допомоги Директорату медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України на посаду державного експерта експертної групи формування політики закупівель медичних послуг, лікарських засобів та медичних виробів Директорату медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України, збережено 9 ранг державного службовця.

05.07.2022 ОСОБА_1 відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України №206-к присвоєно черговий 8 ранг державного службовця.

Відповідно до попередження від 31.08.2022 позивача проінформовано, що у зв`язку з затвердженням структури та введенням в дію штатного розпису Міністерства охорони здоров`я України на 2022 рік наказами Міністерства охорони здоров`я України від 01.07.2022 №1130 «Про затвердження структури Міністерства охорони здоров`я України» та від 08.07.2022 №15-Б «Про введення в дію штатного розпису на 2022 рік Міністерства охорони здоров`я України» внаслідок зміни структури та штатного розкладу Міністерства охорони здоров`я України посаду державного експерта експертної групи формування політики закупівель медичних послуг, лікарських засобів та медичних виробів Директорату медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України скорочено. Керуючись частиною 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» попереджено позивача про наступне звільнення із займаної посади не раніше ніж через 30 календарних днів з дня ознайомлення з цим попередженням та припинення державної служби відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу».

Вказаним попередженням позивачу запропоновано переведення на посаду головного спеціаліста відділу реалізації політик у сфері медичного забезпечення Директорату медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України (тимчасово на період перебування у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника) з посадовим окладом 11300 грн. на місяць (т.2 а.с.205).

Відповідно до акту №1 від 31.08.2022 позивача 31.08.2022 у будівлі МОЗ (м.Київ, вул. Грушевського, 7) у робочий час ознайомлено з вказаним попередженням про скорочення займаної посади та пропозицією іншої роботи на посаді головного спеціаліста відділу реалізації політик у сфері медичного забезпечення Директорату медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України (тимчасово на період перебування у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника), однак від підпису про ознайомлення з цим попередженням ОСОБА_1 відмовився (т.2 а.с.206).

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 29.09.2022 №338-к ОСОБА_1 звільнено з посади державного експерта експертної групи формування політики закупівель медичних послуг, лікарських засобів та медичних виробів Директорату медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України 03.10.2022 у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Міністерства охорони здоров`я України без скорочення чисельності та штату державних службовців згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» (т.2 а.с.207).

Підставою для прийняття вищенаведеного наказу зазначено: попередження державному експерту експертної групи формування політики закупівель медичних послуг, лікарських засобів та медичних виробів Директорату медичних послуг від 31.08.2022.

Позивач не погоджуючись із оскаржуваним наказом відповідача, вважаючи його протиправним та таким, що прийнятий з порушенням норм чинного законодавства, 31.10.2022 в межах передбаченого строку на оскарження наказу звернувся до суду із даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово зазначав таке:

- зміст права на працю полягає в можливості кожної особи заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вільно погоджується (стаття 43 Конституції України); це право забезпечується обов`язком держави створювати громадянам умови для повного його здійснення, гарантувати рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовувати програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 9 липня 1998 року № 12-рп/98);

- право на працю означає не гарантування державою працевлаштування кожній особі, а забезпечення саме рівних можливостей для реалізації цього права (абзац четвертий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007);

- свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові правовідносини для реалізації своїх здібностей; реалізація права громадянина на працю здійснюється шляхом укладення ним трудового договору і виконання кола обов`язків за своєю спеціальністю, кваліфікацією або посадою, яка передбачається структурою і штатним розписом підприємства, установи чи організації; держава, забезпечуючи стабільність трудових правовідносин, здійснює їх нормативне регулювання з метою створення справедливих, безпечних і сприятливих для життя і здоров`я умов праці, підвищення її продуктивності, гарантування рівності прав та можливостей кожного працівника, збереження його працездатності, трудового довголіття, захисту на випадок безробіття; законодавча діяльність у сфері регулювання праці, зокрема щодо умов та порядку припинення трудових правовідносин, має відповідати нормам і принципам, визначеним у Конституції України, а також узгоджуватися із міжнародними зобов`язаннями, які випливають з участі України у діяльності міжнародних організацій, у тому числі Міжнародної організації праці (абзаци п`ятий, шостий пункту 2, абзаци четвертий, п`ятий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019);

- всі трудові відносини повинні ґрунтуватися на принципах соціального захисту та рівності для всіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором, що, зокрема, має відображатись у встановленні вичерпного переліку умов та підстав припинення таких відносин; зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права; вільний вибір передбачає різноманітність умов праці, проте сталими (обов`язковими) є гарантії захисту працівника від незаконного звільнення за будь-яких умов праці (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2, абзац перший підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 4 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019);

- невід`ємним елементом реалізації конституційного права на працю є забезпечення державою належних гарантій від незаконного звільнення; звільнення може вважатись таким, що відповідає припису частини шостої статті 43 Конституції України, якщо воно здійснено на підставі закону, норми якого відповідають вимогам верховенства права, потреба звільнення спрямована на досягнення правомірної (легітимної) мети, а застосовані при звільненні особи заходи є домірними (пропорційними); зміст конституційної гарантії захисту від незаконного звільнення полягає також у тому, що при законодавчому регулюванні цих відносин мають бути дотримані вимоги Конституції України щодо створення державою умов для повного здійснення громадянами права на працю у випадках, коли звільнення працівника відбувається всупереч його бажанню (абзаци другий, третій пункту 3, абзац другий пункту 6 мотивувальної частини Рішення від 21 липня 2021 року № 4-р(II)/2021.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, правовий статус державного службовця врегульовано Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (далі - Закон №889-VIII, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з частинами першою - третьою статті 5 Закону №889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 34 Закону №889-VIII призначення на посаду державного службовця здійснюється безстроково, крім випадків, визначених цим та іншими законами України.

Положеннями статті 83 Закону №889-VIII передбачено підстави для припинення державної служби.

Приписами частини першої статті 87 Закону №889-VIII визначено підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.

Так, підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

1-1) ліквідація державного органу;

2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;

3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;

4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Згідно із частиною третьою цієї ж статті Закону №889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Дослідивши наявні у справі матеріали суд встановив, що наказом Міністерства охорони здоров`я України від 29.09.2022 №338-к позивача звільнено з посади державного експерта експертної групи формування політики закупівель медичних послуг, лікарських засобів та медичних виробів Директорату медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України з 03.10.2022 у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Міністерства охорони здоров`я України без скорочення чисельності та штату державних службовців згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Водночас, з наданих до суду матеріалів справи вбачається, що на виконання приписів частини третьої статті 87 Закону №889-VIII 31.08.2022 позивача попереджено, що у зв`язку з затвердженням структури та введенням в дію штатного розпису Міністерства охорони здоров`я України на 2022 рік наказами Міністерства охорони здоров`я України від 01.07.2022 №1130 «Про затвердження структури Міністерства охорони здоров`я України» та від08.07.2022 №15-Б «Про введення в дію штатного розпису на 2022 рік Міністерства охорони здоров`я України» внаслідок зміни структури та штатного розкладу Міністерства охорони здоров`я України посаду державного експерта експертної групи формування політики закупівель медичних послуг, лікарських засобів та медичних виробів Директорату медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України скорочено, та запропоновано позивачу переведення на посаду головного спеціаліста відділу реалізації політик у сфері медичного забезпечення Директорату медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України (тимчасово на період перебування у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника).

За твердженнями відповідача, зважаючи на відсутність згоди позивача на переведення на посаду головного спеціаліста відділу реалізації політик у сфері медичного забезпечення Директорату медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України, відповідачем правомірно прийнято оскаржуваний наказ про звільнення.

За твердженнями позивача, звільнення його з посади відбулося всупереч вищевказаним приписам законодавства, оскільки йому не запропоновано іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. На думку позивача, запропонована посада головного спеціаліста відділу реалізації політик у сфері медичного забезпечення Директорату медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України не є рівнозначною посаді державного експерта експертної групи формування політики закупівель медичних послуг, лікарських засобів та медичних виробів Директорату медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України, з приводу чого суд зазначає таке.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 01.07.2022 №1130 «Про затвердження структури Міністерства охорони здоров`я України» затверджено структуру апарату Міністерства охорони здоров`я України з штатною чисельністю 331 штатна одиниця, елементом якої, зокрема, відповідно до пункту 6 є Директорат медичних послуг, чисельністю - 35 одиниць, в тому числі - експертна група з первинної медичної допомоги - 3, експертна група з екстреної медичної допомоги та медицини катастроф - 5, експертна група зі спеціалізованої медичної допомоги та охорони материнства і дитинства - 5, експертна група з розвитку медичних послуг - 5, експертна група з охорони психічного здоров`я - 3, експертна група з формування політики в сфері програми медичних гарантій та медичного забезпечення - 4, відділ реалізації політик у сфері медичного забезпечення - 9 (т.2, а.с.90-94).

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.07.2022 №15-Б «Про введення в дію штатного розпису на 2022 рік Міністерства охорони здоров`я України» введено в дію з 08.07.2022 штатний розпис Міністерства охорони здоров`я України на 2022 рік в межах граничної чисельності у кількості 331 штатна одиниця (т.2, а.с.33).

Так, у Директораті медичних послуг передбачено одну штатну посаду Генерального директора, Експертну групу з первинної медичної допомоги (керівник експертної групи - 1, державний експерт - 1, головний спеціаліст - 1, всього у групі 3 штатні посади), Експертну групу з екстреної медичної допомоги та медицини катастроф (керівник експертної групи - 1, державний експерт - 4, всього у групі 5 штатних посад), Експертну групу зі спеціалізованої медичної допомоги та охорони материнства і дитинства (заступник генерального директора - керівник експертної групи -1, державний експерт - 4, всього у групі 5 штатних посад), Експертну групу з розвитку медичних послуг (керівник експертної групи -1, державний експерт - 3, головний спеціаліст - 1, всього у групі 5 штатних посад), Експертну групу з охорони психічного здоров`я (керівник експертної групи - 1, державний експерт - 1, головний спеціаліст - 1, всього у групі 3 штатні посади), Експертну групу з формування політики в сфері програми медичних гарантій та медичного забезпечення (керівник експертної групи - 1, державний експерт - 3, всього у групі 4 штатні посади), Відділ реалізації політик у сфері медичного забезпечення (начальник відділу - 1, головний спеціаліст - 8, всього у групі 9 штатних посад). Всього у Директораті медичних послуг - 35 штатних посад (т.2, а.с.34-42).

З наданих до суду матеріалів справи встановлено, що попередній штатний розпис Міністерства охорони здоров`я України на 2022 рік, який введено в дію 01.01.2022, передбачав, що у Директораті медичних послуг визначено одну штатну посаду Генерального директора, Експертну групу з екстреної та первинної медичної допомоги (керівник експертної групи - 1, державний експерт - 5, головний спеціаліст -1, всього у групі 7 штатних посад), Експертну групу зі спеціалізованої та високоспеціалізованої медичної допомоги (керівник експертної групи - 1, державний експерт - 5, головний спеціаліст - 1, всього у групі 7 штатних посад), Експертну групу з розвитку медичних послуг (керівник експертної групи - 1, державний експерт - 5, головний спеціаліст - 1, всього у групі 7 штатних посад), Експертну групу формування політики закупівель медичних послуг, лікарських засобів та медичних виробів (керівник експертної групи - 1, державний експерт - 6, головний спеціаліст - 1, всього у групі 8 штатних посад), Відділ реалізації політик у сфері медичного забезпечення (начальник відділу - 1, головний спеціаліст - 6, всього у відділі - 7 штатних посад). Всього у Директораті медичних послуг - 37 медичних послуг.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 27.09.2022 №1740 «Про затвердження Положення про Директорат медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України» затверджено Положення про Директорат медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України, пунктом 4 якого передбачено, що до складу Директорату входять: Експертна група з первинної медичної допомоги, Експертна група з екстреної медичної допомоги та медицини катастроф, Експертна група зі спеціалізованої медичної допомоги та охорони материнства і дитинства, Експертна група з розвитку медичних послуг, експертну групу з охорони психічного здоров`я, Експертна група з формування політики в сфері програми медичних гарантій та медичного забезпечення та Відділ реалізації політик у сфері медичного забезпечення.

З урахуванням наведеного, можна дійти висновку, що зміни до структури, які передбачені наказом Міністерства охорони здоров`я України від 01.07.2022 №1130, фактично свідчать про роз`єднання в окремі експертні групи функцій з питань первинної та екстреної допомоги, додавання питання медичних катастроф, поділ функціоналу експертної групи із спеціалізованої та високоспеціалізованої медичної допомоги, утворення експертної групи з формування політики у сфері ПМГ та медобслуговування населення замість експертної групи формування політики закупівель медичних послуг, лікарських засобів та медичних виробів.

Суд звертає увагу, що ухвалами суду про витребування доказів неодноразово відповідача було зобов`язано надати суду копію Положення про експертну групу з формування політики в сфері програми медичних гарантій та медичного забезпечення (після зміни структури з 01.07.2022 та штатного розпису з 08.07.2022), яка передбачена оновленою структурою Міністерства охорони здоров`я України відповідно до наказів Міністерства охорони здоров`я України від 01.07.2022 №1130 «Про затвердження структури Міністерства охорони здоров`я України» та від 08.07.2022 №15-Б «Про введення в дію штатного розпису на 2022 рік Міністерства охорони здоров`я України», та посадову інструкцію державного експерта вказаної експертної групи.

Відповідач на вимогу суду вказані документи не надав.

При цьому, суд зазначає, що їх затвердження та розробка мали відбуватися за вимогами, встановленими наказом Головного управління державної служби України «Про затвердження нової редакції Порядку підготовки організаційних документів в Головному управлінні державної служби України та його територіальних органах» від 27.10.2006 №356 та наказом Національного агентство України з питань державної служби «Про затвердження Порядку розроблення посадових інструкцій державних службовців категорій "Б" та "В" від 11.09.2019 № 172-19, що свідчить про відсутність у відповідача будь-яких підстав, за яких надати вказані документи до суду не було б можливим.

Разом з тим, Положення про експертну групу з формування політики в сфері програми медичних гарантій та медичного забезпечення до суду відповідачем станом на 29.11.2024 не було надано.

Крім того, відповідачем не надано до суду будь-яких доказів того, що Міністерство охорони здоров`я України затвердило Положення про Директорат медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України, яке мало бути затверджено у зв`язку з прийняттям наказів Міністерства охорони здоров`я України від 01.07.2022 №1130 «Про затвердження структури Міністерства охорони здоров`я України» та від 08.07.2022 №15-Б «Про введення в дію штатного розпису на 2022 рік Міністерства охорони здоров`я України», та до якого, як вказувалося відповідачем, було включено відділ реалізації політик у сфері медичного забезпечення. У свою чергу, у вказаному відділі передбачалася посада головного спеціаліста, що була запропонована позивачеві.

Не надано до суду також посадові інструкції головного спеціаліста відділу реалізації політик у сфері медичного забезпечення та державного експерта Директорату медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України, які також мали бути розроблені у зв`язку з прийняттям наказів Міністерства охорони здоров`я України від 01.07.2022 №1130 «Про затвердження структури Міністерства охорони здоров`я України» та від 08.07.2022 №15-Б «Про введення в дію штатного розпису на 2022 рік Міністерства охорони здоров`я України».

На виконання вимог ухвали суду представником відповідача письмово повідомлено, що таке Положення про експертну групу з формування політики в сфері програми медичних гарантій та медичного забезпечення відсутнє, інформація про його розробку та затвердження також відсутня.

На підтвердження факту відсутності у відповідача витребуваних судом документів складено акт про відсутність документів від 16.08.2024 (т.4, а.с.48).

Водночас, під час розгляду справи судом встановлено, що у зв`язку з новою реорганізацією Міністерства охорони здоров`я України, яка мала місце у грудні 2022 року (після звільнення позивача з посади 03.10.2022), та введенням в дію структури та штатного розпису Міністерства охорони здоров`я України на 2022 рік наказом Міністерства охорони здоров`я України від 13.02.2023 № 279 «Про затвердження Положень про структурні підрозділи Департаменту медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України» затверджено:

1) Положення про Відділ первинної, екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Департаменту медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України;

2) Положення про Відділ спеціалізованої медичної допомоги та охорони здоров`я матерів і дітей Департаменту медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України;

3) Положення про Відділ розвитку медичних послуг Департаменту медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України;

4) Положення про Відділ з формування політики в сфері програми медичних гарантій та медичного забезпечення Департаменту медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України;

5) Положення про Відділ реалізації політик у сфері медичного забезпечення Департаменту медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України;

6) Положення про Сектор з охорони психічного здоров`я Департаменту медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України.

Визнано таким, що втратив чинність, наказ Міністерства охорони здоров`я України від 18 січня 2022 року № 106 «Про затвердження Положень про структурні підрозділи Директорату медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України».

Вищевказані документи, які були затверджені у зв`язку з прийняттям наказу Міністерства охорони здоров`я України від 13.02.2023 № 279 «Про затвердження Положень про структурні підрозділи Департаменту медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України», та які свідчать про зміни, які відбулися у структурі Міністерства охорони здоров`я України, у грудні 2022 року та які, відповідно, передбачені наказами Міністерства охорони здоров`я України від 01 грудня 2022 року № 2178 «Про затвердження структури Міністерства охорони здоров`я України» (т.2, а.с.77) та від 01 грудня 2022 року № 42-Б «Про введення в дію штатного розпису на 2022 рік Міністерства охорони здоров`я України». Тобто, вказані документи розроблені та затверджені на виконання наказів, прийнятих наступними за наказами Міністерства охорони здоров`я України, що були зумовлені змінами у структурі та штаті, які відбулися у липні 2022 року, а саме: від 01.07.2022 №1130 «Про затвердження структури Міністерства охорони здоров`я України» та від 08.07.2022 №15-Б «Про введення в дію штатного розпису на 2022 рік Міністерства охорони здоров`я України» (за якими й відбулися зміни у структурі та штаті, що впливали на зміну правового статусу позивача).

У контексті зазначеного суд, з урахуванням змін, що відбулися під час реорганізації в структурі та штатному розписі МОЗ у грудні 2022 року, визнає обґрунтованими доводи позивача щодо того, що експертна група формування політики закупівель медичних послуг, лікарських засобів та медичних виробів Директорату медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України та експертна група з формування політики в сфері програми медичних гарантій та медичного забезпечення Директорату медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України, яка передбачена наказами Міністерства охорони здоров`я України від 01.07.2022 №1130 «Про затвердження структури Міністерства охорони здоров`я України» та від 08.07.2022 №15-Б «Про введення в дію штатного розпису на 2022 рік Міністерства охорони здоров`я України», мала ідентичний функціонал та завдання, зокрема в частині формування державної політики щодо державних фінансових гарантій медичного обслуговування населення, реформування системи фінансування охорони здоров`я, централізованих закупівель лікарських засобів та медичних виробів (аналогічне формулювання містилося в пункті 2.1.1 Положення про експертну групу формування політики закупівель медичних послуг, лікарських засобів та медичних виробів Директорату медичних послуг, яке затверджено наказом Міністерства охорони здоров`я України від 18.01.2022 року №106 «Про затвердження Положень про структурні підрозділи Директорату медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України») та в частині забезпечення координації, здійснення моніторингу та оцінювання результатів реалізації державної політики щодо державних фінансових гарантій медичного обслуговування населення, реформування системи фінансування охорони здоров`я, централізованих закупівель лікарських засобів та медичних виробів (аналогічне формулювання містилося в пункті 2.1.2 вищевказаного Положення) (т.2, а.с.59-69). Доказів зворотного відповідачем до суду не надано.

Крім того, суд визнає обґрунтованими доводи позивача щодо того, що посадові інструкції державного експерта експертної групи формування політики закупівель медичних послуг, лікарських засобів та медичних виробів Директорату медичних послуг та державного експерта експертної групи з формування політики в сфері програми медичних гарантій та медичного забезпечення Директорату медичних послуг не відрізнялися в частині посадових обов`язків. Позаяк, суд, у зв`язку з невиконанням відповідачем ухвали суду про витребування доказів, позбавлений можливості порівняння вказаних документів.

Суд звертає увагу, що одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Крім того, із наведених законодавчих приписів слідує, що на роботодавця покладено, крім обов`язку в тридцятиденний термін до звільнення попередити державного службовця про скорочення посади, обов`язок запропонувати йому рівнозначну або, як виняток, нижчу посаду за відсутності рівнозначної.

З урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку про невиконання відповідачем приписів частини третьої статті 87 Закону №889-VIII, а саме щодо обов`язку запропонувати позивачу рівнозначну або нижчу посаду, за відсутності рівнозначної, відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей, оскільки, як вбачається з аналізу вищевказаних наказів Міністерства охорони здоров`я України та внесених відповідно до них змін у структуру та штатний розпис МОЗ, запропонована позивачу посада головного спеціаліста відділу реалізації політики у сфері медичного забезпечення Директорату медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України не є рівнозначною посаді державного експерта державного експерта експертної групи формування політики закупівель медичних послуг, лікарських засобів та медичних виробів Директорату медичних послуг, яку обіймав позивач. Доказів зворотного відповідачем не надано.

Зазначене дає підстави для висновку, що відповідачем не проведено аналіз професійної підготовки та компетентностей державних службовців та запропоновано позивачу посаду, яка суттєво відрізнялася від займаної ним посади, зокрема в питання оплати праці та її належності до фахівців з питань реформи, для конкурсного відбору на посади яких застосовувалася спеціальна процедура проведення конкурсу.

Окремо суд вважає за необхідне звернути увагу, що з наданих до суду матеріалів вбачається, що реорганізація та зміни в структурі Міністерства охорони здоров`я України відбувалися декілька разів, зокрема починаючи з 2019 року, водночас, позивач за цей час підлягав переведенню саме на посаду державного експерта.

Так, наказом Міністерства охорони здоров`я України від 12.07.2019 №258-к позивача переведено з посади державного експерта експертної групи з питань реформування системи охорони здоров`я Директорату медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України на посаду державного експерта експертної групи з питань розвитку медичних послуг Директорату медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України; наказом Міністерства охорони здоров`я України від 13.08.2020 №333-к позивача переведено з посади державного експерта експертної групи з питань розвитку медичних послуг Директорату медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України на посаду державного експерта експертної групи з питань спеціалізованої та високоспеціалізованої медичної допомоги Директорату медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України; наказом Міністерства охорони здоров`я України від 22.11.2021 №642-к, у зв`язку зі зміною структури та штатного розпису, позивача переведено з посади державного експерта експертної групи з питань спеціалізованої та високоспеціалізованої медичної допомоги Директорату медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України на посаду державного експерта експертної групи формування політики закупівель медичних послуг, лікарських засобів та медичних виробів Директорату медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України, яку позивач обіймав до прийняття оскаржуваного наказу.

Більше того, відповідачем не надано доказів, що на момент надання позивачу повідомлення про звільнення та запропонування посади головного спеціаліста відділу реалізації політики у сфері медичного забезпечення Директорату медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України були відсутні вакантні посади державних експертів в експертній групі з формування політики в сфері програми медичних гарантій та медичного забезпечення Директорату медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України.

Суд відзначає, що відповідач не запропонував позивачу всі посади, які були вакантними на момент ознайомлення позивача з попередженням про звільнення та прийняття оскаржуваного наказу. Доказів відсутності на момент звільнення рівнозначної вакантної посади, яка могла бути запропонована позивачу, суду не подано.

Так, згідно наданого списку вакантних посад МОЗ станом на 31.08.2022 (на момент ознайомлення позивача з попередженням про звільнення) у МОЗ були вакантними посади державного експерта - 42 штатні посади в різних експертних групах, в тому числі одна вакантна посада державного експерта в Експертній групі з формування політики в сфері програми медичних гарантій та медичного забезпечення Директорату медичних послуг, яка була вакантною з 08.07.2022 по 21.09.2022 (пункт 58 списку) (т.4, а.с.21-29).

Згідно наданого списку вакантних посад МОЗ станом на 03.10.2022 (день звільнення позивача з посади) у МОЗ були вакантними посади державного експерта - 26 штатних посад в різних експертних групах, в тому числі одна вакантна посада державного експерта в Експертній групі з формування політики в сфері програми медичних гарантій та медичного забезпечення Директорату медичних послуг, яка була вакантною з 08.07.2022 (пункт 36 списку) (т.4, а.с.17-20).

Відтак, з урахуванням вказаного, зважаючи на те, що суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний не лише попередити державного службовця про наступне звільнення, а й одночасно з цим запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей, суд дійшов висновку про порушення відповідачем вищевказаних приписів законодавства.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі №640/24023/21, від 23 лютого 2023 року у справі № 140/9066/21, від 11 травня 2023 року у справі №380/9574/21, від 27 червня 2023 року у справі № 120/3712/21-а, від 14 вересня 2023 року у справі №640/15737/22 та інших.

При цьому, суд звертає увагу, що посада головного спеціаліста відділу реалізації політик у сфері медичного забезпечення Директорату медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України, яка була запропонована позивачеві, не була вакантною, що зазначається безпосередньо відповідачем у попередженні про наступне вивільнення від 31.08.2022 шляхом вказівки поряд з запропонованою посадою в дужках «тимчасово на період перебування у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника» та під номером 38 у списку вакантних посад МОЗ станом на 03.10.2022 (т.4, а.с.21), оскільки прийняття працівників на таку посаду можливе лише за строковим трудовим договором на період до виходу з відпустки для догляду за дитиною основного працівника. Відтак, вказана посада не могла бути запропонована позивачеві, а тому доводи останнього в цій частині визнаються судом обґрунтованими.

Аналогічні висновки містяться у постанові КЦС ВС від 23 грудня 2020 року у справі № 285/4227/18.

Щодо доводів позивача в частині порушення відповідачем приписів статті 252 Кодексу законів про працю України, оскільки останнім не було отримано згоду виборного органу профспілки, керівником якого є позивач, суд зазначає таке.

Частиною першою статті 43 Кодексу законів про працю України (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України, Бюро економічної безпеки України чи органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового та митного законодавства.

Згідно з частиною другою статті 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період дії воєнного стану норми статті 43 Кодексу законів про працю України (розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації) не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів.

Разом з тим, відповідно до частини третьої статті 252 Кодексу законів про працю України звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об`єднання професійних спілок).

Таким чином, виходячи зі вищезазначеного, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, у воєнний час може бути проведено без попередньої згоди виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, за виключенням звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів.

Особливості правового регулювання, засади створення, права та гарантії діяльності професійних спілок визначено Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» від 15.09.1999 № 1045-XIV (далі - Закон № 1045-XIV).

Відповідно до приписів статті 1 Закону № 1045-XIV (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що:

- професійна спілка (профспілка) - добровільна неприбуткова громадська організація, що об`єднує громадян, пов`язаних спільними інтересами за родом їх професійної (трудової) діяльності (навчання);

- первинна організація профспілки - добровільне об`єднання членів профспілки, які, як правило, працюють на одному підприємстві, в установі, організації незалежно від форми власності і виду господарювання або у фізичної особи, яка використовує найману працю, або забезпечують себе роботою самостійно, або навчаються в одному закладі освіти;

- організації профспілки - організаційні ланки профспілки, визначені статутом профспілки, що діють у межах повноважень, наданих статутом та цим Законом;

- член профспілки - особа, яка входить до складу профспілки, визнає її статут та сплачує членські внески;

- профспілковий орган - орган, створений згідно із статутом (положенням) профспілки, об`єднання профспілок, через який профспілка здійснює свої повноваження;

- профспілковий представник - керівник профспілки, її організації, об`єднання профспілок, профспілкового органу, профорганізатор або інша особа, уповноважена на представництво статутом або відповідним рішенням профспілкового органу.

Частиною першою та другою статті 2 Закону № 1045-XIV передбачено, що професійні спілки створюються з метою здійснення представництва та захисту трудових, соціально-економічних прав та інтересів членів профспілки.

Діяльність профспілок будується на принципах законності та гласності. Інформація щодо їх статутних і програмних документів є загальнодоступною.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону № 1045-XIV громадяни України мають право на основі вільного волевиявлення без будь-якого дозволу створювати профспілки, вступати до них та виходити з них на умовах і в порядку, визначених їх статутами, брати участь у роботі профспілок.

Відповідно до 7 Закону № 1045-XIV членами профспілок можуть бути особи, які працюють на підприємстві, в установі або організації незалежно від форм власності і видів господарювання, у фізичної особи, яка використовує найману працю, особи, які забезпечують себе роботою самостійно, особи, які навчаються в закладі освіти.

Громадяни України вільно обирають профспілку, до якої вони бажають вступити. Підставою для вступу до профспілки є заява громадянина (працівника), подана в первинну організацію профспілки. При створенні профспілки прийом до неї здійснюється установчими зборами.

Особливості легалізації профспілок та їх об`єднань визначені статтею 16 Закону №1045-XIV, відповідно до якої профспілки, їх об`єднання легалізуються шляхом повідомлення на відповідність заявленому статусу.

Легалізація всеукраїнських профспілок та їх об`єднань, інших профспілок та їх об`єднань здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації (легалізації) об`єднань громадян, інших громадських формувань.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону №1045-XIVз метою виконання своїх статутних завдань профспілки, їх організації (якщо це передбачено статутом) мають право на добровільних засадах створювати об`єднання (ради, федерації, конфедерації тощо) за галузевою, територіальною або іншою ознакою, а також входити до складу об`єднань та вільно виходити з них.

З матеріалів справи вбачається, що позивач є керівником Первинної профспілкової організації працівників сфери охорони здоров`я, яка є первинною профспілковою організацією працівників Міністерства охорони здоров`я України, яка зареєстрована в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців за кодом 41935303, дата запису: 12.02.2018 (т.2, а.с.11-13).

До матеріалів справи позивачем надано копію Статуту первинної профспілкової організації, який затверджений установчими зборами Первинної профспілкової організації працівників сфери охорони здоров`я, протокол №1 від 01.02.2018 (т.2, а.с. 14-27).

У контексті зазначеного суд визнає необґрунтованими доводи відповідача щодо обов`язковості членства профспілки у Федерації профспілок України, оскільки такі не відповідають приписам законодавства.

Крім того, суд визнає безпідставними доводи відповідача про те, що Первинна профспілкова організація працівників сфери охорони здоров`я повинна була надати Міністерству охорони здоров`я України інформацію про створення, діяльність профспілкової організації та її членів, а також надати відповідні підтверджуючі документи, оскільки, як вказано вище, законодавством передбачений порядок легалізації профспілки та здійснення нею своєї діяльності, відповідно до якого вказані відповідачем вимоги не передбачені.

Водночас, доводи відповідача про відсутність у нього інформації про Первинну профспілкову організацію працівників сфери охорони здоров`я та належність до неї позивача спростовуються матеріалами справи і самим відповідачем:

- останній на виконання вимог статті 42 Закону №1045-XIV з 2018 року здійснював регулярні платежі - відрахування із заробітної плати працівників. Так, частиною першою та третьою статті 42 Закону №1045-XIV встановлено обов`язок роботодавця щодо створення умов діяльності профспілок. Роботодавець зобов`язаний сприяти створенню належних умов для діяльності профспілкових організацій, що діють на підприємстві, в установі або організації. За наявності письмових заяв працівників, які є членами профспілки, роботодавець щомісячно і безоплатно утримує із заробітної плати та перераховує на рахунок профспілки членські профспілкові внески працівників відповідно до укладеного колективного договору чи окремої угоди в терміни, визначені цим договором. Роботодавець не має права затримувати перерахування зазначених коштів.

- Відповідач надавав відповідь на звернення позивача як голови Первинної профспілкової організації працівників сфери охорони здоров`я №КО-13769084 від 15.02.2022, №КО-13772097 від 16.02.2022, № КО-13793570 від 21.02.2022, №КО-13893070 від 11.04.2022, копії яких долучено до матеріалів справи.

Водночас, твердження відповідача про те, що Первинна профспілкова організація працівників сфери охорони здоров`я не може мати місцезнаходженням адресу « 01061, м. Київ, вул. Михайла Грушевського, 7», адже за цією адресою знаходиться Міністерство охорони здоров`я України, не визнаються судом обґрунтованими з огляду на здійснення профспілкою легалізації в порядку, встановленому законодавством та з урахуванням приписів частини другої статті 42 Закону №1045-XIV, який передбачає обов`язок роботодавця сприяти роботі виборного профспілкового органу та проведенню зборів працівників, у тому числі надати приміщення з усім необхідним обладнанням, зв`язком, опаленням, освітленням тощо.

З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов висновку, що позивач є керівником виборного профспілкового органу організації, яка легалізована в передбаченому законодавством порядку, та на якого розповсюджують гарантії, встановлені приписами частини третьої статті 252 Кодексу законів про працю України.

Відтак, відповідач у порушення частини третьої статті 252 Кодексу законів про працю України при звільненні позивача не отримав попередню згоду виборного органу професійної спілки, керівником якої є позивач.

Окремо суд звертає увагу, що доводи відповідача про те, що у Міністерстві охорони здоров`я діє колективний договір, який підписано з іншою профспілкою, Первинною профспілкою організації Міністерства охорони здоров`я, визнаються судом безпідставними, оскільки відповідачем не надано до суду доказів ознайомлення позивача з вказаним договором та належності позивача до цієї профспілки, отримання згоди останньої тощо.

У частині доводів позивача про невідповідність попередження відповідача від 31.08.2022, яким його проінформовано, що у зв`язку з затвердженням структури та введенням в дію штатного розпису Міністерства охорони здоров`я України на 2022 рік наказами Міністерства охорони здоров`я України від 01.07.2022 №1130 «Про затвердження структури Міністерства охорони здоров`я України» та від 08.07.2022 №15-Б «Про введення в дію штатного розпису на 2022 рік Міністерства охорони здоров`я України» внаслідок зміни структури та штатного розкладу Міністерства охорони здоров`я України посаду державного експерта експертної групи формування політики закупівель медичних послуг, лікарських засобів та медичних виробів Директорату медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України скорочено та запропоновано посаду головного спеціаліста відділу реалізації політик у сфері медичного забезпечення Директорату медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України (тимчасово на період перебування у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника), вимогам діловодства щодо офіційного бланку, вхідного номеру та дати суд зазначає таке.

Згідно з частиною третьою статті 87 Закону №889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суд звертає увагу, що законодавством встановлена вимога, що попередження державного службовця про наступне звільнення у разі скорочення штату (чисельності, посади), реорганізації чи ліквідації держоргану повинно бути персональним, мати письмову форму та має бути здійснено не пізніше ніж за 30 днів до звільнення.

Водночас, законодавством не передбачена форма та спосіб такого повідомлення. Відтак, суд відхиляє доводи позивача в цій частині.

Щодо доводів позивача про неврахування відповідачем переважного права позивача на залишення на роботі, оскільки останній навчався у вищому навчальному закладі без відриву від виробництва та є особою, в сім`ї якої не було інших працівників із самостійним заробітком, суд звертає увагу на таке.

Згідно із частиною третьою статті 87 Закону №889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби при здійсненні попередження державного службовця про звільнення, зокрема враховує переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Суд зазначає, що приписи частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII покладають обов`язок на суб`єкта призначення/керівника державної служби враховувати переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю, й ця вимога викладена достатньо чітко і зрозуміло, що не залишає підстав для її неоднозначного (множинного) розуміння та/чи застосування.

Недотримання цього обов`язку, як і невмотивоване (необґрунтоване) надання переваги одному державному службовцю над іншим (коли йдеться про переведення в рамках скорочення чисельності і штату державних службовців) має наслідком також порушення принципу забезпечення рівного доступу до державної служби, який закріплений у статті 4 Закону № 889-VIII.

Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 600/752/22-а.

Суд зауважує, що Кодекс законів про працю України, як і Закон № 889-VIII не регламентує як саме (за якою процедурою, на основі яких документів) має визначатися рівень кваліфікації і продуктивності праці, проте це питання було предметом дослідження Верховним Судом у постанові від 11 липня 2018 року у справі №816/1232/17.

Так, у згаданій постанові Верховний Суд висловився щодо того, яким чином роботодавець може визначити хто з працівників має право на переважне залишення на роботі. Суд у цьому зв`язку наголосив також на необхідності дотримуватися відповідних положень Кодексу законів про працю України (стаття 42) при звільненні працівників з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII.

З аналізу законодавства про працю вбачається, що переважне право на залишення на роботі відповідно до статті 42 Кодексу законів про пацю України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

У випадку, коли кілька працівників мають однакову кваліфікацію та однаково добре виконують роботу, стаття 42 Кодексу законів про працю України дає змогу визначити тих осіб, кому надати право залишитися в першу чергу:

- сімейним особам з двома і більше утриманцями;

- особам, у кого у сім`ї немає працівників із самостійним заробітком;

- працівникам з тривалим безперервним стажем роботи;

- працівникам, що навчаються у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах без відриву від виробництва;

- учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та членам сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членам сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу;

- авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

- працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

- особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України;

- працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

- працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Важливо те, що визначення переважного права на залишенні на роботі має бути обґрунтованим і певним чином об`єктивованим (вираженим назовні, оформленим).

Таким чином, враховуючи те, що позивач навчався у вищому навчальному закладі без відриву від виробництва, що не заперечувалося відповідачем, суд дійшов висновку про наявність у позивача відповідно до приписів статті 42 Кодексу законів про працю України переважного права на залишення на роботі при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва.

При цьому суд відхиляє доводи позивача про неврахування відповідачем переважного права позивача на залишення на роботі, оскільки останній є особою, в сім`ї якого не було інших працівників із самостійним заробітком, з огляду на таке.

Згідно з частиною 2 статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Позивачем не доведено наявності підстав для застосування даної підставі в якості переважного права на залишення на роботі при вивільненні, адже не надано доказів наявності у позивача членів сім`ї,

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що суб`єктом призначення під час розгляду питання про вивільнення позивача не дотримано вимоги статті 87 Закону України «Про державну службу» та відповідних положень Кодексу законів про працю України, зокрема статей 42, 252 Кодексу законів про працю України, що, у свою чергу, є підставою для визнання протиправним та скасування наказу Міністерства охорони здоров`я України від 29 вересня 2022 року № 338-к «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Згідно з частиною першою статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Під незаконним звільненням слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, встановленого законом.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 січня 2013 року у справі «Волков проти України», звертаючи увагу на необхідність поновлення особи на посаді як способу відновлення порушених прав, зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Ураховуючи положення частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в частині першій статті 235 Кодексу законів про працю України, а тому, встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Викладене відповідає сталій практиці Верховного Суду. Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 11 лютого 2021 року по справі № 640/21065/18, від 27 квітня 2021 року по справі № 826/8332/17, від 31 травня 2021 року по справі № 0840/3202/18, від 20 січня 2021 року у справі №640/18679/18, від 25 лютого 2021 року у справі №820/292/17.

У цих постановах Верховний Суд дійшов висновку, що поновлення незаконно звільненої особи на посаді, яку вона обіймала до звільнення, є ефективним і достатнім способом захисту, що повністю відновлює порушене право особи у разі незаконного звільнення.

З огляду на зазначене, з метою відновлення порушеного права позивача на працю, враховуючи незаконність його звільнення, суд дійшов висновку про те, що позивача належить поновити на посаді, яку він обіймав на момент звільнення, а саме на посаді державного експерта експертної групи формування політики закупівель медичних послуг, лікарських засобів та медичних виробів Директорату медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України.

Щодо часу поновлення позивача на відповідній посаді, суд враховує абзац 2 пункту 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58, яким визначено, що останнім днем роботи вважається день звільнення.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що позивача належить поновити на посаді, з якої його було звільнено, з 04.10.2022, оскільки відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 29.09.2022 року № 338-к «Про звільнення ОСОБА_1 » останнім днем його роботи було 03.10.2022. Вказане підтверджується й записом з трудової книжки позивача (номер запису 21).

У частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд звертає увагу на таке.

Положеннями частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з пунктом 10.4 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі», задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди повинні вказувати розмір виплати, період вимушеного прогулу та розрахунок розміру виплати необхідно зазначати в мотивувальній частині судового рішення.

Частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, підпунктом «з» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі Порядок №100), встановлено, що вказаний Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку вимушеного прогулу.

Пунктом 2 вказаного Порядку визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Із пункту 5 Порядку №100 вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Згідно з пунктом 8 цього ж Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як встановлено судом, позивача звільнено з займаної посади 03.10.2022, який в свою чергу є останнім робочим днем позивача та за який нарахована та виплачена заробітна плата, у зв`язку з чим, саме з 04.10.2022 підлягає стягненню з відповідача заробітна плата за час вимушеного прогулу.

До матеріалів справи надана довідка про доходи позивача від 20.12.2023 №56, складена з дотриманням вимог Порядку № 100.

Зі змісту довідки вбачається, що середньоденний розмір заробітної плати позивача станом на день звільнення становить 1909,61 грн.

Визначаючи кількість днів, за які належить стягнути середній заробіток за вимушений прогул, судом враховано період з 04.10.2022 по 20.12.2024 та розрахунок норм тривалості робочого часу на 2022-2024 роки.

Тривалість днів вимушеного прогулу складає 579 робочих дня (з 04.10.2022 по 20.12.2024). Судом здійснено розрахунок з урахуванням того, що у період дії воєнного стану не застосовуються норми статті 53 (тривалість роботи напередодні святкових, неробочих і вихідних днів), частини першої статті 65, частин третьої-п`ятої статті 67 та статей 71, 73, 78-1 (святкові і неробочі дні) Кодексу законів про працю України.

З врахуванням викладеного, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню на користь позивача, дорівнює 1 105 664,19 грн (1909,61 грн (середньоденний розмір заробітної плати) * 579 (кількість днів вимушеного прогулу).

При цьому сума обов`язкових податків і зборів підлягає нарахуванню та утриманню під час виконання судового рішення.

Таким чином, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з Міністерства охорони здоров`я України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 04.10.2022 року і по дату ухвалення судового рішення про поновлення на роботі.

Згідно зі статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З урахуванням зазначеного, на підставі встановлених під час розгляду справи фактів та обставин, беручи до уваги, що мотивація та докази, наведені відповідачем під час розгляду адміністративної справи, не дають суду підстав для висновків, які б спростовували доводи позивача, а позивачем доведено суду обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, а позов таким, що підлягає задоволенню.

Згідно із пунктами 2 і 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Керуючись указаними вимогами, суд вважає за необхідне рішення суду в частині поновлення позивача на посаді державного експерта експертної групи формування політики закупівель медичних послуг, лікарських засобів та медичних виробів Директорату медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України та в частині стягнення з відповідача середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах одного місяця в розмірі 43 921,03 грн без утримання обов`язкових податків та зборів - допустити до негайного виконання.

Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення суми за один місяць становить 43 921,03 грн (1909,61 грн. х 23 дня).

За правилами частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За вимогами пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 243-246, 250, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства охорони здоров`я України від 29 вересня 2022 року № 338-к «Про звільнення ОСОБА_1 ».

3. Зобов`язати Міністерство охорони здоров`я України (місцезнаходження: 01601, м.Київ, вул. Грушевського, 7, ідентифікаційний код 00012925) поновити ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на посаді державного експерта експертної групи формування політики закупівель медичних послуг, лікарських засобів та медичних виробів Директорату медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України з 04.10.2022.

4. Стягнути з Міністерства охорони здоров`я України (місцезнаходження: 01601, м.Київ, вул. Грушевського, 7, ідентифікаційний код 00012925) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 105 664,19 грн (один мільйон сто п`ять тисяч шістсот шістдесят чотири гривні 19 копійок) без утримання обов`язкових податків і зборів.

5. Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на посаді державного експерта експертної групи формування політики закупівель медичних послуг, лікарських засобів та медичних виробів Директорату медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України з 04.10.2022.

6. Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення з Міністерства охорони здоров`я України (місцезнаходження: 01601, м.Київ, вул. Грушевського, 7, ідентифікаційний код 00012925) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення суми за один місяць у розмірі 43 921,03 грн (сорок три тисячі дев`ятсот двадцять одна гривня 03 копійки) без утримання обов`язкових податків і зборів.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Кушнова А.О.