Справа № 460/8256/24
Суддя: Д.Є. Махаринець
Дата ухвалення: 2024-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

23 грудня 2024 року м. Рівне №460/8256/24
Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Махаринця Д.Є., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доВідділ державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції
про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, -
В С Т А Н О В И В:

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшов позов представника ОСОБА_1 адвоката Мороза Віталія Васильовича (далі по тексту позивач) до Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі по тексту відповідач) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за позивачем зареєстровано обтяження нерухомого майна. Однак, в АСВП щодо позивача відсутні записи про виконавчі провадження за виконавчими документами, виданими до 2009 року (рік накладення арешту) і протягом 2009 року. Жодної інформації про виконавче провадження в якому могла бути винесена постанова про арешт майна № б/н від 20.02.2009 в АСВП не міститься.

Позивач маючи намір розпорядитися своїм майном звернувся до відповідача із заявою про зняття арешту з нерухомого майна. Проте, отримав відмову по зняттю арешту з нерухомого майна, жодних дій державним виконавцем вчинено не було.

Бездіяльність відповідача позивач вважає протиправною, адже таким чином безпідставно обмежено право щодо розпорядження належним йому майном. Просить суд позовні вимоги задовольнити, визнати бездіяльність протиправною та зняти обтяження з нерухомого майна.

Ухвалою суду від 29.07.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідачем подано заяву про закриття провадження у справі. В обґрунтування вказано, що в даному випадку позивач звертається до суду з метою здійснення захисту та подальшої реалізації свого цивільного права на розпорядження своїм майном, з огляду на що справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 340/25/19, в які вказано: «Якщо підставою позову є наявність спору про право та/або позивач подає його з метою захисту права власності або іншого речового права, то ці спори мають розглядатися в порядку цивільного/ господарського судочинства як такі, що випливають із цивільних правовідносин», просить суд закрити провадження у даній справі, у зв`язку з тим, що справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З`ясувавши доводи та аргументи сторін, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, перевіривши їх дослідженими доказами, оцінивши їх у сукупності на підставі чинного законодавства, суд встановив та врахував таке.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за позивачем зареєстровано обтяження за реєстраційним номером 8501973 на підставі постанови б/н від 20.02.2009, виданої відділом ДВС Рівненського міського управління юстиції, Іщук Н. В. - державний виконавець.

Позивач має намір розпорядитися своїм майном, але не може це зробити, оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано вищевказане обтяження, тому він звертався до відповідача із заявою про зняття арешту з нерухомого майна. Проте, отримав відмову по зняттю арешту з нерухомого майна, жодних дій державним виконавцем вчинено не було.

В АСВП щодо позивача відсутні записи про виконавчі провадження за виконавчими документами, виданими до 2009 року (рік накладення арешту) і протягом 2009 року.

Жодної інформації про виконавче провадження в якому могла бути винесена постанова про арешт майна № б/н від 20.02.2009 в АСВП не міститься.

Тобто, в АСВП відсутня інформація на підставі якої можна встановити підстави винесення постанови про арешт майна № б/н від 20.02.2009. У зв`язку з цим, відсутня можливість встановити наявність підстав для зняття цього арешту».

Існування обтяження на майно, позивач вважає незаконним, адже обтяження (арешт) на майно могло бути накладено виключно на підставі постанови державного виконавця у відкритому виконавчому провадженні за заявою стягувача, відповідно до ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження».

Проте як убачається з відповіді, підстави для накладення арешту та існування арешту до моменту пред`явлення позову відсутні, оскільки в АСВП відсутня інформація на підставі якої можна встановити підстави винесення постанови про арешт майна.

Таким чином, зі змісту відповіді, вбачається, що обтяження майна позивача здійснено за відсутності постанови про арешт майна боржника, а також відкритого виконавчого провадження боржником за яким був позивач і на підставі якого могла бути винесена постанова про арешт майна.

Згідно з відповіді, в АСВП щодо позивача відсутні записи про виконавчі провадження.

Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Так, до майна в контексті Європейської Конвенції належать визначені законом права відповідно до яких, заявник має право вимагати «законного очікування» фактичного користування права. Зазначене положення висвітлено в рішення «Рисовський проти України» (ухвала щодо прийнятності від 20 жовтня 2011 року). Так, в п.70 зазначеного рішення визначено «Аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.

Наявність арешту на майно, за відсутності правових підстав для цього, порушує право приватної власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги користуватися та розпоряджатися своїй майном на власний розсуд.

Стаття 6 Конституції України визначає, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закону України), встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані, зокрема, на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших Законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 2 Закону України визначено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу. Інші органи, установи, організації і посадові особи провадять окремі виконавчі дії у випадках, передбачених законом, у тому числі відповідно до статті 5 цього Закону, на вимогу чи за дорученням державного виконавця. При цьому вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов`язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. У разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті арешт з майна знімається.

Згідно з статтею 39 Закону України виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України у разі закінчення виконавчого провадження арешт накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у звязку із завершенням виконавчого провадження.

Частиною 4 статті 40 Закону України визначено: у разі якщо після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених частиною першою статті 37 цього Закону, встановлено, що виконавчий документ не підлягає виконанню, арешти з майна боржника знімаються, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті під час примусового виконання рішення заходи, про що виконавець виносить постанову, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, виконавець вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Окрім того, статтею 59 Закону України визначено порядок зняття арешту з майна.

Згідно з ч. 2 ст. 59 Закону України, у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника та/або з електронних грошей, які знаходяться на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку, небанківських надавачів платіжних послуг документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктами 10, 15 частини першої статті 34 цього Закону.

Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Системний аналіз зазначених положень Закону України дає підстави для висновку, що безпосереднє зняття арешту з майна здійснюється за постановою державного виконавця, яка приймається на підставі відповідного рішення суду. Оскільки арешт, накладений на нерухоме майно не знятий, а підстави накладення його позивачу невідомі як і сам стягувач, відділ ДВС в свою чергу не має жодної інформації про виконавче провадження, в якому могла бути винесена постанова про арешт майна б/н від 20 лютого 2009 року, то позивач змушений звертатися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 Закону України арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Оскільки не існує жодних виконавчих проваджень, боржником у яких є позивач, то арешт майна є безпідставним.

Згідно ч. 1 ст. 74 Закону України рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст. 15 Закону України сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник.

Позивач не є стороною виконавчого провадження, оскільки виконавчих проваджень боржником за якими є позивач не існує.

Спори щодо оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця за участю особи, яка не є стороною виконавчого провадження, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, що узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №815/2255/16.

Згідно ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з нормами ч.1, 2 ст.77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Позивачем було надано належні та допустимі докази на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, а наведені нею доводи в зазначеній частині не спростовані відповідачем.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно і всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги представника ОСОБА_1 адвоката Мороза Віталія Васильовича слід задовольнити частково.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судом встановлено, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 1211,20 грн., що підтверджується квитанцією від 23.07.2024 року №208522789.

З огляду на задоволення позову, суд стягує на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1211,20 грн.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинення певних дій задовольнити частково.

Зобов`язати Відділ державної виконавчої служби у м. Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції повторно розглянути заяву про зняття арешту з нерухомого майна. за реєстраційним номером 8501973 з нерухомого майна належного ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , який зареєстровано 26.02.2009 на підставі постанови б/н від 20.02.2009 року відділу ДВС Рівненського міського управління юстиції.

В решті позову відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції судові витрати по сплаті судового збору в сумі 605,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач - Відділ державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (вул. Замкова, буд. 22А,м. Рівне,Рівненська обл.,33028, ЄДРПОУ/РНОКПП 35007146)

Суддя Д.Є. Махаринець