Справа № 460/8364/24
Суддя: Д.Є. Махаринець
Дата ухвалення: 2024-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

23 грудня 2024 року м. Рівне №460/8364/24

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Махаринця Д.Є., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доГоловне управління ДПС у Рівненській області
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -
В С Т А Н О В И В:

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Рівненській області, в якій позивач просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС у Рівненській області №0523 від 02.04.2024 року, №0523 від 02.04.2024 року, №0523 від 02.04.2024 року, №0523 від 02.04.2024 року, №0523 від 02.04.2024 року, вимогу №Ф-2663-1700 від 20.06.2024 року про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску та рішення №0523 від 02.042024 року про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску.

Ухвалою від 13.08.2024 суд прийняв позовну заяву до розгляду й відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що проведена перевірка відбулась із порушенням норм податкового законодавства, охопивши більший, ніж надано ПК України право контролюючому органу, період, тому нарахування за період 2017-2020 років податкових зобов`язань є протиправним. Зазначає також, що твердження відповідача про здійснення роздрібної торгівлі поза магазинами спростовується самим же актом перевірки, а на підтвердження використання даного приміщення у господарській діяльності позивач надав договори оренди з актами прийому-передачі нежитлових приміщень в оренду та нотаріально посвідчену заяву іншого орендаря приміщення.

Представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечив. Відзив обґрунтований тим, що документів, які підтверджують використання ФОП ОСОБА_1 орендованих чи власних нежитлових приміщень, в тому числі магазину у господарській діяльності, платником податків ОСОБА_1 для перевірки не надано. Враховуючи відсутність використання ФОП ОСОБА_1 магазину у господарській діяльності та реалізацію товару кінцевим споживачам, перевіркою встановлено, шо ФОП ОСОБА_1 фактично здійснювала роздрібну торгівлю поза магазинами, шо відповідно до Класифікації видів економічної діяльності, відноситься до групи 47.9. Таким чином, в ході проведення перевірки встановлено здійснення ФОП ОСОБА_1 господарських операцій та отримання доходу за видом діяльності, не зазначеному у реєстрі платників єдиного податку, а саме: роздрібна торгівля поза магазинами. Згідно класифікації видів економічної діяльності роздрібна торгівля без використання магазину може відноситися до таких КВЕД як: 47.91 - Роздрібна торгівля, що здійснюється фірмами поштовою замовлення або через мережу Інтернет: 47.99 - Інші види роздрібної торгівлі поза магазинами.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з приписами п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Адміністративною справою є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір (п. 1 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Зазначений спір має ознаки публічно-правового спору та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Оцінюючи правомірність дій відповідача щодо прийняття спірних податкових повідомлень-рішень, суд керувався критеріями, закріпленими у ч. 2 ст. 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури та які повинні дотримуватися при реалізації дискреційних повноважень владного суб`єкта.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного ст.

Суд з`ясовує, чи використане повноваження, надане суб`єкту владних повноважень, з належною метою; обґрунтовано, тобто вчинено через вмотивовані дії; безсторонньо, тобто без проявлення неупередженості до особи, стосовно якої вчиняється дія; добросовісно, тобто щиро, правдиво, чесно; розсудливо, тобто доцільно з точки зору законів логіки і загальноприйнятих моральних стандартів; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, тобто з рівним ставленням до осіб; пропорційно та адекватно; досягнення розумного балансу між публічними інтересами та інтересами конкретної особи.

Судом досліджено наявні у справі докази та з`ясовано наступне.

В період з 01.02.2024 року по 05.02.2024 року працівником ГУ ДПС у Рівненській області було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку платника податків - фізичної особи ОСОБА_1 , податкова адреса: АДРЕСА_1 з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи за період діяльності з 01.01.2017 року по 28.06.2023 року, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період діяльності з 01.01.2012 року по 28.06.2023 року.

За наслідками такої перевірки було складено акт №1526/Ж5/17-00-24-05-18/ від 12.02.2024 року, згідно висновків якого, перевіркою встановлено порушення:

1. п. 44.1. п. 44.3 ст. 41 Податкового Кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755-VI (із змінами та доповненням), п. 177.10 ст. 177 Податкового кодексу України №2755-IV від 02.12.2010 року (із змінами і доповненнями), а саме відсутність ведення обліку доходів та витрат та документів підтверджуючих походження товару;

2. пп. 2 п. 293.4 ст. 293 Податкового Кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755-VI (із змінами та доповненнями), а саме, заниження суми єдиного податку всього на суму 61 074,3 грн, в т.ч. за 2017 рік на 42 294,30 грн, за 2022 рік на 18 780 грн.;

3. пп. 49.18.5 п. 49.18 ст. 49 (чинної на момент виникнення обов`язку подання податкової декларації), п. 177.11, п. 177.5 ст. 177 Податкового Кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755-VI (із змінами та доповненнями), а саме податкова декларація про майновий стан і доходи за 2018 - 2021 роки, 2023 рік до контролюючого органу не подані;

4. п. 167.1 ст. 167, п. 177.1, п. 177.2, п. 177.4 ст. 177, пп. 298.2.3. п. 298.2 ст. 298 Податкового Кодексу України (із змінами та доповненнями). а саме: заниження суми податку на доходи фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю на 519 263,64 грн., в т.ч. за 2018 рік на 100 537,20 грн., за 2019 рік на 120 043,26 грн, за 2020 рік на 134 717,58 грн.

5. пп. 1.1, 1.2, 1.3, 1.4, 1.5, 1.6 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755-VI (із змінами і доповненнями), а саме заниження суми військового збору на 43 271,98 грн., в тому мислі за 2018 рік на 8 378,10 грн., за 2019 рік на 10 003,61 грн., за 2020 рік на 11 226,47 грн., за 2021 рік на 13 663,80 грн.

6. абз. 3 ч. 8 ст. 9 Закону України від 08.07.2010 року №2465-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» із змінами і доповненнями, в результаті чого самостійно нарахований підприємцем єдиний внесок за 2016 рік в сумі 3 797,64 грн. по граничному терміну сплати 09.02.2017 року фактично сплачений у 2020 році.

На підставі акту перевірки відповідачем було прийнято наступні рішення:

1. податкове повідомлення-рішення форми «Р» №0523 від 02.04.2024 року, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб в розмірі 574 408,76 грн., з яких 519 263,64 грн. за податковими зобов`язаннями та 55 145,12 грн. за штрафними санкціями;

2. податкове повідомлення-рішення форми «Р» №0523 від 02.04.2024 року, яким збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору в розмірі 50 674,10 грн., з яких 43 271,98 грн. за податковими зобов`язаннями та 7 402,10 грн. за штрафними санкціями;3. форми «В4» №1329/ від 09.02.2024 року, яким зменшено розмір від`ємного значення суми ПДВ в розмірі 2 954 719 грн.;

4. вимога №Ф-2663-1700 від 20.06.2024 року про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску в сумі 4 718,29 грн.;

5. рішення №0523 від 02.042024 року про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску в розмірі 5 477,84 грн., з яких 759,51 грн. штраф та 4 718,33 грн. пеня.;

6. податкове повідомлення-рішення форми «Р» №0523 від 02.04.2024 року, яким збільшено суму грошового зобов`язання з єдиного податку в розмірі 76 342,88 грн., з яких 61 074,30 грн. за податковими зобов`язаннями та 15 268,58 грн. за штрафними санкціями;

7. податкове повідомлення-рішення форми «ПС» №0523 від 02.04.2024 року, яким застосовано штраф в розмірі 1 020 грн. за незабезпечення зберігання в повному обсязі первинних документів;

8. податкове повідомлення-рішення форми «ПС» №0523 від 02.04.2024 року, яким застосовано штраф в розмірі 680 грн. за неподання декларації про майновий стан і доходи.

Вважаючи рішення контролюючого органу протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Як вбачається з акта перевірки, документів, що підтверджують використання ФОП ОСОБА_1 орендованих чи власних нежитлових приміщень, в тому числі магазину у господарській діяльності, платником податків ОСОБА_1 для перевірки не надано. Враховуючи відсутність використання ФОП ОСОБА_1 магазину у господарській діяльності та реалізацію товару кінцевим споживачам, перевіркою встановлено, шо ФОП ОСОБА_1 фактично здійснювала роздрібну торгівлю поза магазинами, шо відповідно до Класифікації видів економічної діяльності, відноситься до групи 47.9. Таким чином, вважає відповідач, в ході проведення перевірки встановлено здійснення ФОП ОСОБА_1 господарських операцій та отримання доходу за видом діяльності, не зазначеному у реєстрі платників єдиного податку, а саме: роздрібна торгівля поза магазинами. Згідно класифікації видів економічної діяльності роздрібна торгівля без використання магазину може відноситися до таких КВЕД як: 47.91 - Роздрібна торгівля, що здійснюється фірмами поштовою замовлення або через мережу Інтернет: 47.99 - Інші види роздрібної торгівлі поза магазинами.

Суд не погоджується з твердженням відповідача про здійснення позивачем роздрібної торгівлі поза магазинами, оскільки будь-яких доказів на підтвердження таких обставин до матеріалів справи не надано та їх не відображено в акті перевірки, що свідчить про припущення відповідача.

Крім того в акті перевірки в п. 1.8 вказаний перелік об`єктів, де здійснюється діяльність позивача: магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », адреса: АДРЕСА_2 .

Разом з тим, позивачем на підтвердження використання даного приміщення у господарській діяльності надано договори оренди №15 від 01.01.2017 року, №19 від 01.01.2019 року, №23 від 01.01.2021 року та №26 від 05.08.2022 року з актами прийому-передачі нежитлових приміщень в оренду, а також нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_2 з договором оренди нерухомого майна №25 від 01.08.2022 року.

Даними доказами підтверджується факт здійснення позивачем господарської діяльності саме в приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Суд враховує, що такі документи не витребовувалися відповідачем під час перевірки, тому не були враховані під час перевірки.

В той же час, право платника довести у судовому процесі обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, не є обмеженими поданням виключно тих доказів, які надавалися ним під час проведення податкової перевірки. Право надавати заперечення щодо висновків податкового органу та долучати до матеріалів справи докази на підтвердження таких заперечень надається платнику як на усіх стадіях податкового контролю, так і на стадіях судового процесу, на яких допускається подання учасником процесу нових доказів.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, в постановах від 20.11.2018 у справі №806/434/16, від 15.06.2022 у справі №420/2808/20, від 19.10.2022 у справі №160/8762/21, від 05.04.2023 у справі №460/3026/20.

Щодо твердження відповідача про відсутність у позивача документів на придбання та реалізацію товарів, то наявність чи відсутність таких документів жодним чином не спростовує чи не підтверджує факту здійснення господарської діяльності в орендованому приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », адреса: АДРЕСА_2 , тим більше, про такі обставини позивач повідомляла відповідача під час перевірки згідно пояснень від 02.02.2024 року.

Щодо проведення перевірки та нарахування зобов`язання поза межами строку давності, визначеного статтею 102 ПК України, то суд враховує наступне.

Пунктом 44.3 ст. 44 ПКУ визначено, що платники податків зобов`язані забезпечити зберігання документів, визначених п. 44.1 ст. 44 ПКУ, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом визначених законодавством термінів, але не менш як 1095 днів (2555 днів для документів та інформації, необхідної для здійснення податкового контролю за трансфертним ціноутворенням відповідно до ст. 39 та 39 прим. 2 ПКУ) з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а в разі її неподання з передбаченого ПКУ граничного терміну подання такої звітності та документів, пов`язаних з виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня здійснення відповідної господарської операції (для відповідних дозвільних документів не менш як 1095 днів з дня завершення терміну їх дії).

У разі ліквідації платника податків документи, визначені п. 44.1 ст. 44 ПКУ, за період діяльності платника податків не менш як 1095 днів (2555 днів для документів та інформації, необхідної для здійснення податкового контролю за трансфертним ціноутворенням відповідно до ст. ст. 39 та 39 прим. 2 ПКУ), що передували даті ліквідації платника податків, в установленому законодавством порядку передаються до архіву.

Передбачені п. 44.3 ст. 44 ПКУ терміни зберігання документів продовжуються на період зупинення відліку строку давності у випадках, передбачених п. 102.3 ст. 102 ПКУ.

Згідно з п. 102.1 ст. 102 ПКУ контролюючий орган, крім випадків, визначених п. 102.2 ст. 102 ПКУ, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених ПКУ, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки операції відповідно до ст. ст. 39 і 39 прим. 2 ПКУ), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної п. 133.4 ст. 133 ПКУ, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

Отже, при плануванні, організації та проведенні документальних перевірок контролюючі органи враховують строки давності, визначені п. 102.1 ст. 102 ПКУ, які поширюються також на період, який може бути охоплений перевіркою, крім перевірок в частині правильності обчислення, повноти та своєчасності сплати єдиного внеску.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 10.05.2018 року у справі №820/3544/17 зазначив, що норма пункту 102.1. статті 102 Податкового кодексу України пов`язує відлік строку давності саме із останнім днем граничного строку подання податкової декларації та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань.

Згідно акту перевірки (с. 5), проведеною перевіркою не встановлено порушення п. 296.2 ст. 296 Податкового Кодексу України щодо подання Податкових декларацій платника єдиного податку-фізичної особи-підприємця за 2017-2023 роки податкові декларації платника єдиного податку подано до контролюючого органу своєчасно.

Відповідно до пп. 49.18.3 п. 49.18 ст. 49 ПКУ, податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює: календарному року, крім випадків, передбачених підпунктами 49.18.4 та 49.18.5 цього пункту - протягом 60 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) року.

Водночас, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» №533-IX від 17.03.2020 року підрозділ 10 розділу XX Податкового кодексу України було доповнено пунктами 52-1-52-5 такого змісту, зокрема:

Підпункт 52-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України передбачав, за порушення податкового законодавства, вчинені протягом періоду з 1 березня по 31 травня 2020 року, штрафні санкції не застосовуються, крім санкцій за:

порушення вимог до договорів довгострокового страхування життя чи договорів страхування в межах недержавного пенсійного забезпечення, зокрема страхування додаткової пенсії;

відчуження майна, що перебуває у податковій заставі, без згоди контролюючого органу;

порушення правил обліку, виробництва та обігу пального або спирту етилового на акцизних складах, що застосовуються на загальних підставах;

порушення нарахування, декларування та сплати податку на додану вартість, акцизного податку, рентної плати.

Протягом періоду з 1 березня по 31 травня 2020 року платникам податків не нараховується пеня, а нарахована, але не сплачена за цей період пеня підлягає списанню.

Підпунктом 52-2 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України встановлено мораторій на проведення документальних та фактичних перевірок на період з 18 березня по 31 травня 2020 року, крім документальних позапланових перевірок з підстав, визначених підпунктом 78.1.8 пункту 78.1 статті 78 цього Кодексу.

Інформація про перенесення документальних планових перевірок, які відповідно до плану-графіку проведення планових документальних перевірок мали розпочатися у період з 18 березня по 31 травня 2020 року та на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" не були розпочаті, включається до оновленого плану-графіку, який оприлюднюється на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, до 30 березня 2020 року.

Документальні та фактичні перевірки, що були розпочаті до 18 березня 2020 року та не були завершеними, тимчасово зупиняються на період до 31 травня 2020 року. Таке зупинення перериває термін проведення перевірки та не потребує прийняття будь-яких додаткових рішень контролюючим органом.

На період з 18 березня по 31 травня 2020 року зупиняється перебіг строків давності, передбачених статтею 102 цього Кодексу.

На момент прийняття позивачем рішення про припинення діяльності підприємства шляхом ліквідації, підпункт 52-2 було викладено в редакції Закону №540-IX від 30.03.2020; із змінами, внесеними згідно із Законом №591-IX від 13.05.2020, із Законом №786-IX від 14.07.2020 та установлено мораторій на проведення документальних та фактичних перевірок на період з 18 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), крім:

документальних позапланових перевірок, що проводяться на звернення платника податків;

документальних позапланових перевірок з підстав, визначених підпунктами 78.1.7 та 78.1.8 пункту 78.1 статті 78 цього Кодексу;

фактичних перевірок в частині порушення вимог законодавства в частині:

обліку, ліцензування, виробництва, зберігання, транспортування та обігу пального, спирту етилового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів;

цільового використання пального та спирту етилового платниками податків;

обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками;

здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту етилового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального, з підстав, визначених підпунктами 80.2.2, 80.2.3 та 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 цього Кодексу.

Суд також зазначає, що Законом №2120-IX від 15.03.2022 року зупинена дія пункту 52-2 підрозділу 10 розділу XX на період дії воєнного, надзвичайного стану.

Разом з тим, підрозділ 10 розділу XX ПК України було доповнено підпунктом 69-2, згідно із яким тимчасово, до 1 серпня 2023 року, податкові перевірки не розпочинаються, а розпочаті перевірки зупиняються, крім:

а) камеральних перевірок;

б) документальних позапланових перевірок, що проводяться на звернення платника податків та/або з підстав, визначених підпунктами 78.1.2 (в частині контролю за трансфертним ціноутворенням), 78.1.5, 78.1.7, 78.1.8, 78.1.12, 78.1.14-78.1.16, 78.1.21 та 78.1.22 пункту 78.1 статті 78 цього Кодексу, та/або документальних позапланових перевірок платників податків, за якими отримано податкову інформацію, що свідчить про порушення платником валютного законодавства в частині дотримання граничних строків надходження товарів за імпортними операціями та/або валютної виручки за експортними операціями, та/або документальних позапланових перевірок з питань оподаткування юридичними особами або іншими нерезидентами, які здійснюють господарську діяльність через постійне представництво на території України, доходів, отриманих нерезидентами із джерелом їх походження з України, та/або документальних позапланових перевірок нерезидентів (представництв нерезидентів).

Згідно із п. 69.9 підрозділу 10 розділу XX тимчасово, до 1 серпня 2023 року, для платників податків та контролюючих органів зупиняється перебіг строків, визначених податковим законодавством та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, крім:

дотримання строків реєстрації податкових накладних, розрахунків коригування до них в Єдиному реєстрі податкових накладних, подання звітності та/або документів (повідомлень), у тому числі передбачених статтями 39 та 39-2, пунктом 46.2 статті 46 цього Кодексу, сплати податків та зборів платниками податків;

строків проведення камеральних перевірок, оформлення їх результатів у порядку, визначеному статтею 86 цього Кодексу, подання скарги на податкове повідомлення-рішення за результатами камеральної перевірки, прийняття рішення за результатом її розгляду, нарахування пені;

строків проведення фактичних та документальних позапланових перевірок, оформлення їх результатів у порядку, визначеному статтею 86 цього Кодексу, подання скарги на податкове повідомлення-рішення, рішення про застосування фінансових санкцій за результатами документальної позапланової перевірки або фактичної перевірки та прийняття рішення за результатами їх розгляду, адміністративного арешту майна за результатами документальної позапланової перевірки або фактичної перевірки;

строків здійснення заходів з погашення податкового боргу платників податків - суб`єктів господарювання, які мають можливість своєчасно виконувати податкові обов`язки, передбачені статтями 59-60, 87-101 цього Кодексу, та/або визначення грошових зобов`язань згідно із статтею 116 цього Кодексу;

строків подання та розгляду скарг на рішення про відмову у реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, передбачених підпунктом 56.23.3 пункту 56.23 статті 56 цього Кодексу.

При цьому, підпункт 78.1.7 пункту 78.1 ст. 78 ПК України встановлює, що документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких підстав: 78.1.7. розпочато процедуру реорганізації юридичної особи (крім перетворення), припинення юридичної особи або підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, закриття постійного представництва чи відокремленого підрозділу юридичної особи, в тому числі іноземної компанії, організації, порушено провадження у справі про визнання банкрутом платника податків або подано заяву про зняття з обліку платника податків.

Враховуючи викладене вище, документальна позапланова перевірка позивача була призначена згідно із пп. 78.1.7 п. 78.1 ст. 78 Податкового кодексу України, тобто, зважаючи на прийняте позивачем рішення про припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця.

Суд звертає увагу на те, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань містяться відомості про фізичну особу-підприємця, зокрема (ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань» від 15.05.2003 року №755-IV (далі Закон № 755)), відомості про державну реєстрацію припинення чи перебування у процесі припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця.

Інформаційна взаємодія між ЄДР та інформаційними системами державних органів у випадках, визначених ст. 13 Закону №755, здійснюється інформаційно-телекомунікаційними засобами в електронній формі у порядку, визначеному Міністерством юстиції України спільно з відповідними державними органами (ч. 1 ст. 13 Закону №755).

Зокрема, технічний адміністратор ЄДР в день проведення реєстраційної дії забезпечує передачу до інформаційних систем ДПС відомостей про проведення такої реєстраційної дії (ч. 2 ст. 13 Закону №755).

Тобто органи ДПС інформацію про призначення ліквідаційної комісії юридичної особи, відомості про яку включаються до ЄДР отримують напряму з ЄДР в порядку, визначеному Законом №755 та ПКУ. При цьому не передбачено подання такими ФОП додаткових документів до контролюючих органів.

Одночасно пп. 16.1.10 ПКУ передбачено, що платник податків зобов`язаний повідомляти контролюючим органам за місцем обліку такого платника про його ліквідацію протягом трьох робочих днів з дня прийняття відповідного рішення (крім випадків, коли обов`язок здійснювати таке повідомлення покладено законом на орган державної реєстрації).

З огляду на досліджені норми податкового законодавства, податкову позапланову перевірку платника податків з підстав, визначених підпунктом 78.1.7 пункту 78.1 статті 78 ПК України, контролюючий орган мав право проводити за чинними нормами цього кодексу як на момент прийняття рішення про припинення діяльності, так і під час встановленого мораторію на проведення перевірок, запровадженого з метою запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а також і під час дії воєнного стану.

Проте, перевірка позивача, що призначена 31.01.2024 року згідно наказу №263-п та за результатами якої складено акт від 12.02.2024 року, проведена за період з 01.01.2017 року по 28.06.2023 року, тобто перевіркою охоплено більш ніж шестирічний період діяльності ФОП, що не відповідає вимогам податкового законодавства зважаючи на вищенаведений аналіз норм Податкового кодексу України, що регулюють спірні правовідносини. Окрім того, в разі встановлення порушень за період, що перевищує 1095 днів контролюючий орган не має права на застосування до платника податків грошових зобов`язань.

Із акту перевірки та податкових повідомлень-рішень вбачається, що застосовані грошові зобов`язання до позивача включають період 2017-2020 років.

Водночас у практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Серков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання держави у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: 1) чи є втручання законним; 2) чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; 3) чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу - втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття "суспільний інтерес" мас широке значення (рішення у справі "Колишній король Греції та інші проти Греції"). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить "суспільний інтерес" (рішення у справі "Трегубенко проти України").

Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому з питань оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і з питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою досить широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.

Зважаючи на обставини справи суд вважає недопустимою з точки зору верховенства права ситуацію, за якої контролюючий орган, маючи всі законні права на проведення документальної позапланової перевірки платника податків, яким до ЄДР внесено рішення про припинення діяльності у 2023 році, розпочав таку перевірку лише у 2024 році й при цьому охопив період діяльності такого платника, що перевищує встановлений ПК України, тобто перевірку проведено за 6 років діяльності. Більш того, встановлені порушення податкового законодавства у 2017-2020 роках призвели до нарахування платнику грошових зобов`язань.

Відтак втручання в роботу позивача за встановлених обставин, на думку суду, не може вважатися пропорційним та становить "індивідуальний та надмірний тягар" для позивача.

У постанові Верховного Суду від 28 лютого 2020 року у справі №П/811/1015/16 наголошено, що принцип належного урядування має надзвичайно важливе значення для забезпечення правовладдя в Україні. Неухильне дотримання основних складових принципу належного урядування забезпечує прийняття суб`єктами владних повноважень легітимних, справедливих та досконалих рішень. Крім того, принцип належного урядування підкреслює те, що між людиною та державою повинні бути вибудовані саме публічно-сервісні відносини, у яких інституції та процеси служать всім членам суспільства.

Відповідно до юридичної позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 року, верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема в закони, які за змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. При цьому справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Отже, ця юридична позиція Конституційного Суду України поширюється і на необхідність врегулювання органами публічної влади "правової процедури", яка визначає критерії справедливого ставлення органів публічної влади до особи.

Крім того, згідно з частиною першої статті 17 Закону України «Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права.

Як зазначив Європейський суд у справі Yvone van Duyn v. Home Office, принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія названого принципу пов`язана із іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатись на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності.

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ( «Лелас проти Хорватії» заява №55555/08 від 20.05.2010, і «Тошкуце та інші проти Румунії» заява №36900/03 від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах («Онер`їлдіз проти Туреччини» та «Беєлер проти Італії»).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків («Лелас проти Хорватії»).

Законодавством не передбачено проведення перевірки у зв`язку з припиненням підприємницької діяльності у в обхід встановленій процедурі понад визначені ПКУ строки, в тому числі й за рішенням будь якого суб`єкта владних повноважень. Вчинення таких дій суб`єктом владних повноважень безумовно свідчить про порушення принципу належного урядування та безпідставне втручання до майнових прав фізичної особи.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 21.02.2020 року у справі №826/17123/18, що незалежно від прийнятого платником податку рішення про допуск (не допуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень.

Таким чином, недотримання відповідачем норми ПК України та проведення перевірки за період, що перевищує встановлений законодавством, є самостійною підставою для задоволення позову.

Крім того, згідно до пп. 112.8.1. пп. 112.8. ст. 112 ПКУ, обставинами, що звільняють від фінансової відповідальності за вчинення податкових правопорушень та порушення іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, є сплив строків давності застосування штрафів за вчинення податкового правопорушення.

Так як мораторій на проведення документальних перевірок з підстав, визначених п. 78.1.7 ст.78.1 ПК України, не застосовується, то зупинення перебігу строків давності, передбачених статтею 102 цього Кодексу, також не може бути застосовано, а, отже, відповідач прийняв оскаржувані рішення, вимогу та податкові повідомлення-рішення зі спливом строків давності.

Враховуючи обставини справи та оскільки проведена перевірка стосовно позивача відбулась із порушенням норм податкового законодавства, охопивши більший, ніж надано контролюючому органу, період, і за її наслідками платнику податків застосовано грошові зобов`язання, такі обставини тягнуть за собою протиправність податкових повідомлень-рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки за період 2017-2020 років, а враховуючи неможливість в контексті спірних правовідносин виокремити цей період із загальної суми нарахувань, слід дійти висновку, що податкові повідомлення-рішення, прийняті за наслідками документальної позапланової перевірки ОСОБА_1 належать до скасування, як такі, що містять грошові зобов`язання за період, що не підлягав перевірці.

Згідно з частинами першою та другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Суд при розгляді справи враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Враховуючи наведене, суд вважає, що спірні податкові повідомлення-рішення, вимога та рішення ГУ ДПС у Рівненській області не відповідають критеріям правомірності рішень суб`єктів владних повноважень, викладеним у частині другій статті 2 КАС України, а тому є протиправними та підлягають скасуванню.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини третьої статті 2 КАС України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 78 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково.

Відповідно до статті 139 КАС України, на користь позивача необхідно стягнути з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань судовий збір у розмірі 7 133,30 грн., сплачений згідно з квитанції №41 від 25.07.2024 року.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Рівненській області №0523 від 02.04.2024 року, №0523 від 02.04.2024 року, №0523 від 02.04.2024 року, №0523 від 02.04.2024 року, №0523 від 02.04.2024 року, вимогу №Ф-2663-1700 від 20.06.2024 року про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску та рішення №0523 від 02.042024 року про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 7 133,30 грн за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління ДПС у Рівненській області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач - Головне управління ДПС у Рівненській області (вул. Відінська, буд. 12,м. Рівне,Рівненська обл.,33023, ЄДРПОУ/РНОКПП 44070166)

Суддя Д.Є. Махаринець