Справа № 120/10520/24
Суддя: Мультян Марина Бондівна
Дата ухвалення: 2024-12-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

31 грудня 2024 р. Справа № 120/10520/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мультян М.Б., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:

- визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 щодо не звільнення старшого лейтенанта юстиції ОСОБА_1 зі лав Збройних Сил України згідно пп. «г» п. 2, частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами, а саме у зв`язку з необхідністю виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років;

- зобов`язати Військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення старшого лейтенанта юстиції ОСОБА_1 зі лав Збройних Сил України згідно пп. «г» п. 2, частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами, а саме у зв`язку з необхідністю виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12.05.2024 він звернувся до військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення з військової служби, у зв`язку з необхідністю виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років.

Проте відповідач повідомив, що підстав для звільнення немає.

Ухвалою суду від 13.08.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому вказує, що 12.05.2024 ОСОБА_1 звернувся до командира військової частини НОМЕР_2 із рапортом про його звільнення з військової служби згідно з підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами, а саме у зв`язку з необхідністю виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років.

На підтвердження зазначених у рапорті сімейних обставин ОСОБА_1 надано необхідні, на його думку, документи.

Після їх розгляду командиром військової частини НОМЕР_2 документи щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби були направлені на розгляд до старшого за підпорядкованістю командира військової частини НОМЕР_3 та в подальшому спрямовані до військової частини НОМЕР_1 .

Відповідач зазначає, що на час розгляду у військовій частині НОМЕР_1 документів на звільнення позивача з військової служби, а саме з 18 травня 2024 року набув чинності Закон України №3633-ІХ від 11.04.2024 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», пунктом 26 частини 9 статті 1 якого статтю 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» викладено у новій редакції.

Так, відповідно до підпункту «г» пункту другого частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не виявили бажання продовжувати військову службу).

Виходячи із обставин, на які посилається позивач, до спірних правовідносин підлягає застосуванню абзац восьмий пункту третього частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», який у переліку сімейних обставин або інших поважних причин, що дають підстави для звільнення з військової служби під час дії воєнного стану військовослужбовців, передбачає виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати.

Таким чином, з урахуванням змін у законодавстві, подані ОСОБА_1 документи не свідчать про наявність у нього підстав для звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини, оскільки ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі, його дружина ОСОБА_2 проживає разом з сином ОСОБА_3 , а отже є особою, зобов`язаною його виховувати.

Відтак, подані ОСОБА_1 документи не є підставою для прийняття рішення військовою частиною НОМЕР_1 про його звільнення з військової служби за сімейними обставинами.

Тому, відповідач зазначає, що з посиланням на наведені вище обставини, документи щодо звільнення ОСОБА_1 з супровідним листом від 24.05.2024 № 2393/5/1/1520 були повернені до військової частини НОМЕР_3 на доопрацювання з відповідними роз`ясненнями щодо необхідності їх приведення у відповідність до вимог Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у новій редакції.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.

ОСОБА_1 , призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, в період з 08.02.2023 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 на посаді помічника командира з правової роботи.

12.05.2024 позивачем подано рапорт про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту другого частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами, а саме у зв`язку з необхідністю виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років.

На підтвердження зазначених у рапорті сімейних обставин ОСОБА_1 надано, зокрема:

- копію свідоцтва про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до якого його батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- копію свідоцтва про шлюб, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- копію медичного висновку №91 про дитину з інвалідністю віком до 18 років від 02 квітня 2024 року;

- копію Акту № 225 про місце проживання;

- копію довідки про місце проживання.

Після їх розгляду командиром військової частини НОМЕР_2 документи щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби 13.05.2024 були направлені на розгляд до старшого за підпорядкованістю командира військової частини НОМЕР_3 та в подальшому спрямовані до військової частини НОМЕР_1 .

Військова частина НОМЕР_1 листом №9/02 від 18.06.2024 направила на адресу військової частини НОМЕР_2 документи щодо звільнення з військової служби у запас старшого лейтенанта юстиції ОСОБА_1 , які були розглянуті в управлінні персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 , з метою доопрацювання відповідно до вимог Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції від 19.05.2024.

Позивач не погоджується з відмовою Військової частини НОМЕР_1 у звільненні його з військової служби у зв`язку із чим звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає та враховує наступне.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно із положеннями статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII), тут і далі в редакції станом на час подання позивачем рапорту, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до положень частини 6 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначені види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Приписами частини 5 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.

Згідно із пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у редакції чинній станом на час подання позивачем рапорту, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років.

Частиною сьомою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення № 1153/2008), у редакції чинній станом на час подання позивачем рапорту, яким визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі (пункт 1).

Відповідно до пункту 233 Положення № 1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення), затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153, визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170.

Відповідно до пункту 14.10 розділу XIV Інструкції звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 № 413 та визначено підпунктом «г» пунктів 1, 2 частини четвертої, підпунктом «ґ» пункту 2 частини п`ятої, підпунктом «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються: копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років), для підтвердження інвалідності дитини - довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, визначеною МОЗ, або копія посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або копія пенсійного посвідчення чи посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», в яких зазначено групу та причину інвалідності, або довідка для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою, затвердженою Мінсоцполітики (пункт 5 Додатку 19 до Інструкції).

Під час розгляду справи було встановлено, що зверненню позивача до суду передувало звернення до відповідача із рапортом про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у редакції закону до внесення змін 19.05.2024.

Однак під час розгляду справи до суду не було надано доказів розгляду відповідачем рапорту позивача про звільнення з військової служби, за наслідками якого відповідач прийняв рішення про задоволення або відмову у задоволенні рапорту позивача про звільнення з військової служби.

Так, Військова частина НОМЕР_1 листом №9/02 від 18.06.2024 направила на адресу військової частини НОМЕР_2 документи щодо звільнення з військової служби у запас старшого лейтенанта юстиції ОСОБА_1 , з метою доопрацювання відповідно до вимог Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції від 19.05.2024.

З цих підстав, суд приходить до висновку про те, що відповідач не надав суду доказів та не вказав причин, умов та обставин, які б унеможливлювали розгляд рапорту позивача в межах наявних повноважень та відповідно до чинного законодавства.

Таким чином, відповідачем не вирішено питання про задоволення або відмову у задоволенні рапорту позивача про звільнення з військової служби, та відповідного рішення за результатами розгляду рапорту позивача про звільнення з військової служби відповідачем не було прийнято, тоді як позивачем такий рапорт було направлено відповідачу у встановленому законодавством порядку та такий рапорт було отримано відповідачем.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо не здійснення розгляду рапорту позивача щодо звільнення з військової служби від 12.05.2024 року.

В той же час, надаючи оцінку наявності правових підстав для зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення позивача зі лав Збройних Сил України згідно пп. «г» п. 2, частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», суд приходить до висновку, що належним способом захисту прав останнього є зобов`язання відповідача розглянути рапорт позивача про звільнення з військової служби від 12.05.2024 року. Адже вимоги позивача про вчинення певних дій, враховуючи не здійснення відповідачем розгляду рапорту позивача, є передчасними та такими, що направлені на майбутнє.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahalv. theUnitedKingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Згідно зі статтею 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до частин 1-2 статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті, суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин 1-2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тож, порушені права позивача підлягають захисту у спосіб зобов`язання відповідача розглянути рапорт ОСОБА_1 від 12.05.2024 про звільнення його з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час дії воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років, в редакції Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», чинного на момент подання рапорту.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення із військової служби.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 12.05.2024 про звільнення його із військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час дії воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років, в редакції Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», чинного на момент подання рапорту.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.

Відповідно до статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 )

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 )

Суддя Мультян Марина Бондівна