Справа № 757/49350/24-а
Суддя: Литвинова І. В.
Дата ухвалення: 2024-12-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

печерський районний суд міста києва
пр. № 2-а-218/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2024 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Литвинової І. В.,

за участю секретаря судового засідання - Когут Н. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про адміністративне правопорушення,

УСТАНОВИВ:

І. Позиція сторін у справі.

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив скасувати постанову № 364 за справою про адміністративне правопорушення від 03 жовтня 2024 року.

В обґрунтування вказано, що оскаржувана постанова є протиправною і підлягає скасуванню, з огляду на те, що повістка позивачу була вручена працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 поза межами Печерського району міста Києва, що свідчить про те, що останні діяли поза межами наданих їм законом повноважень, що в свою чергу свідчить про те, що усі подальші дії вчинені працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 є незаконними. Крім цього, видана позивачеві повістка не містить обов`язкових реквізитів, що передбачені для такого документу і визначені п. 29 Порядку № 560, до того ж, вона не відповідає законодавчо визначеній формі повістки, що в свою чергу свідчить про те, що усі дії вчинені працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі даної повістки є незаконними. Працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 при підготовці матеріалів справи про адміністративне правопорушення до розгляду було порушено гарантоване право позивача, зокрема на захист, адже між моментом нібито вчинення позивачем адміністративного правопорушення і моментом початку розгляду матеріалів, зібраних щодо нього по справі про адміністративне правопорушення, пройшло менше години, що об`єктивно не відповідає критеріям «необхідного часу», про які зазначено у практиці ЄСПЛ, і який є необхідними для можливості скористатися правами передбаченими частиною першою ст. 268 КУпАП. У матеріалах справи про адміністративне правопорушення повністю відсутні будь-які докази на підтвердження дійсності вчинення позивачем адміністративного правопорушення, адже як сам протокол, що було прийнято з порушенням визначеної законом процедури, так і долучені до нього матеріали не можуть вважатися належними доказами в розумінні ст. 251 КУпАП. Зважаючи на існування реальної та підтвердженої можливості у Держателя Реєстру отримувати персональні дані призовників, військовозобов`язаних, резервістів з інших інформаційно-комунікаційних систем, реєстрів (у тому числі публічних), баз (банків) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи, притягнення Заявника до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення передбачене статтею 210-1 КУпАП є протиправним, з огляду на неможливість, відповідно до Примітки до ст. 210 КУпАП, на момент складення протоколу та оспорюваної постанови, застосування статей 210 та 210-1 КУпАП. Оскільки у матеріалах адміністративної відсутні будь-які докази, які належним чином підтверджують наявність у діях позивача умислу на вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою ст. 210-1 КУпАП, а протокол, складений щодо позивача, не є абсолютним доказом наявності у останнього вини на вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою ст. 210-1 КУпАП. До того ж, при призначенні позивачу покарання ІНФОРМАЦІЯ_3 не було враховано обов`язкові обставини передбачені частиною другою ст. 33 КУпАП.

Відповідач позов не визнав, у відзиві представник просив відмовити у задоволенні позову, вказав, що твердження позивача щодо вручення йому повістки працівниками ІНФОРМАЦІЯ_4 поза межами Печерського району не відповідає дійсності оскільки, відповідно до Постанови КМУ від 15 травня 2024 року № 560, якою затверджений Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період, а саме п. 31, передбачено, що повістки мають право вручати, представники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки - у межах адміністративної території, на яку поширюється повноваження відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки. На виконання положень Порядку керівником ІНФОРМАЦІЯ_4 був виданий Наказ № 369 від 02 жовтня 2024 року. Про організацію роботи груп оповіщення військовозобов`язаних, згідно з яким було призначено на 03 жовтня 2024 року групи оповіщення та визначено маршрути оповіщення на території Печерського району, виключно по території Печерського району. ОСОБА_1 03 жовтня 2024 року о 15 годині вручено повістку' №03/07 на виході із підземного переходу поблизу станції метро «Либідська» на територію Печерського району, тобто ніяким чином не було допущено порушення адміністративно-територіальної юрисдикції, на яку поширюються повноваження ІНФОРМАЦІЯ_2 . Твердження щодо невідповідності повістки законодавчо встановленій формі також не відповідає дійсності, оскільки всі перераховані дані, інформація, реквізити та інші відомості виключний перелік яких передбачений вищезазначеним Порядком, відображені на врученій 03 жовтня 2024 року ОСОБА_1 повістці. Окрім того, додатком №1 до Порядку передбачено (затверджено) зразок повістки, який працівники ІНФОРМАЦІЯ_2 використовують у роботі. Твердження щодо порушення права на захист у зв`язку з тим що між моментом вчинення правопорушення та моментом складення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності пройшло менше години. Відповідно ст. 285 Кодексу України про адміністративні правопорушення постанова оголошується негайно після закінчення розгляду справи. Відповідно виявлення правопорушення, складання матеріалів, розгляд справи відбувались в один день, отже і постанова складена цього ж дня згідно з вимогами законодавства. Окрім того, згідно з Протоколом № 364 позивачу були роз`яснені ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, зміст яких міститься в самому тексті протоколу. Також позивача повідомлено про дату, час та місце розгляду адміністративної справи відповідно до положень ст. 277-2 КУпАП. про що він поставив свій особистий підпис у відповідному місті протоколу. У протоколі було внесено зі слів позивача пояснення щодо причин його відмови від проходження ВЛК, та поставлено підпис позивача під цим. Інших заяв та клопотань, зауважень до тексту протоколу позивачем не вносилося.

У протоколі зафіксовано, які саме документи було долучено до протоколу. Твердження позивача про те, що протокол, направлення на проходження ВЛК. Заява позивача про відмову від ВЛК (яку позивач називає «якась заява») та Акт про відмову від проходження ВЛК складено протягом 5 хвилин не відповідають дійсності та суті розуміння позивачем наступних фактів та порядку подій. Прибуття позивача по отриманій повістці відбулося раніше зазначеного у повістці часу. По факту його прибуття позивачу було виписано направлення на проходження ВЛК від 03 жовтня 2024 року. Від проходження ВЛК на підставі направлення позивач відмовився та написав про це власноручно заяву про відмову від проходження ВЛК від 03 жовтня 2024 року. Після цього на підставі направлення на проходження ВЛК, на підставі заяви про відмову від проходження військово-лікарської комісії був складений акт відмови від проходження ВЛК від 03 жовтня 2024 року, підписаний свідками, який зафіксував відмову позивача від проходження ВЛК. На підставі вказаного складений протокол № 364. Всі ці документи були складені та підписані різними посадовими особами відповідача, свідками, самим позивачем і у різний час. З огляду на наведене, твердження позивача про те, що ці документи були складені «без дотримання необхідного часу» - є таким, що не підтверджується матеріалами адміністративної справи, не підтверджується доказами, що міг би надати сам позивач, і відповідно є безпідставним. Твердження щодо підстав для притягнення позивача до адміністративної відповідальності, відсутності доказів та недоведеності події правопорушення.

Позивач 03 жовтня 2024 року прибув по ІНФОРМАЦІЯ_4 по врученій повістці для проходження військово-лікарської комісії, оскільки під час перевірки документів було встановлено факт не проходження громадянином ОСОБА_1 військово-лікарської комісії. У зв`язку з письмовою відмовою від проходження військово-лікарської комісії, передбаченої вимогами законодавства України, було прийнято рішення про складання протоколу про адміністративне правопорушення та зібрання матеріалів по факту відмови ОСОБА_2 від проходження ВЛК, на яку йому було вручено також направлення № 1315 від 03 жовтня 2024 року та картка обстеження та медичного огляду про направлення позивача для встановлення придатності до проходження військової служби за станом здоров`я у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації, в особливий період. Позивач не вчинив жодних дій. які б свідчили про те, що він почав проходити медичну комісію, не надав лікарям жодних відомостей про стан свого здоров`я для належної перевірки медичними працівниками по базі HELSI. Не надав жодної інформації про те, якими саме медичними документами він може та хоче підтвердити стан свого здоров`я чи наявність у нього захворювань, що мають значення для проходження ним військово-лікарської комісії. На підставі дій позивача, що характеризували його відмову від проходження від військово-лікарської комісії був складений Акт про відмову в проходженні військової лікарської комісії від 03 жовтня 2024 року.

ІІ. Процесуальні дії і рішення суду.

23 жовтня 2024 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, подана в адміністративному порядку, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України, визначено суддю та передано 29 жовтня 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

04 листопада 2024 року ухвалою судді у справі відкрито провадження, для розгляду справи у спрощеному порядку без виклику сторін.

13 грудня 2024 року представник відповідача подав до суду відзив на позов.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступного висновку.

ІІІ. Фактичні обставини справи. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду.

У відповідності до ст. 10 КУпАП, адміністративне правопорушення визначається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала або свідомо допускала їх настання.

Згідно з положеннями ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Згідно з статтею 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

У випадках, передбачених частиною першою статті 258 КУпАП, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова по справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 КУпАП.

Статтею 283 КУпАП визначено зміст постанови по справі про адміністративне правопорушення, постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

З метою забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, індивідуалізації її відповідальності та реалізації вимог ст. 245 КУпАП щодо своєчасного, всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи, а також вирішення її у відповідності з законом, уповноважений орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна ця особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Постановою Кабінету Міністрів України від 15 травня 2024 року № 560 затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період, а саме п. 31 передбачено, що повістки мають право вручати, представники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки - у межах адміністративної території, на яку поширюється повноваження відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки. На виконання положень Порядку керівником ІНФОРМАЦІЯ_4 був виданий Наказ № 369 від 02 жовтня 2024 року «Про організацію роботи груп оповіщення військовозобов`язаних», згідно з яким призначено на 03 жовтня 2024 року групи оповіщення та визначено маршрути оповіщення на території Печерського району.

Станція метро «Либідська» має кілька підземних входів, частина яких розташована у Печерському районі. Доказів того, що повістку № 03/07 ОСОБА_1 вручено після станції «Либідська» на території Голосіївського району, як стверджує сторона позивача, матеріали справи не містять.

ОСОБА_1 отримав згадану повістку № 03/07 про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_4 03 жовтня 2024 року о 15:00 год., про що свідчить його підпис у розписці. ОСОБА_1 з`явився, згідно з повісткою до ІНФОРМАЦІЯ_4 , але відмовився від отримання направлення для встановлення придатності до проходження військової служби за станом здоров`я у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації, в особливий період.

Відмовившись від проходження військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_1 подав відповідну заяву від 03 жовтня 2024 року. Жодних причин своєї відмови від проходження військово-лікарської комісії ОСОБА_1 , будучи військовозобов`язаним, не зазначив у своїй заяві, як і обставин, які би могли пояснити таке його рішення.

За фактом відмови військовозобов`язаного ОСОБА_1 від проходження військово-лікарської комісії старшим офіцером мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 , у присутності свідків: старший солдат ОСОБА_4 стрілець ІНФОРМАЦІЯ_4 , дільничий Печерського УП ОСОБА_5 , складено акт про те, що громадянину ОСОБА_1 повідомлено, що він відповідно до ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Указу Президента № 65/2022 від 24 лютого 2022 року «Про загальну мобілізацію», Указу Президента № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» з подальшим продовженням такого стану, на підставі направлення на проходження військово-лікарської комісії від 03 жовтня 2024 року, виданої начальником ІНФОРМАЦІЯ_4 , повинен з 03 жовтня 2024 року почати проходження медичної комісії ІНФОРМАЦІЯ_5 . ОСОБА_1 роз`яснено положення ст. 336 КК України про кримінальну відповідальність за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період. ОСОБА_1 відмовився отримувати направлення на проходження військово-лікарської комісії та ставити власноруч підпис в розписці. Також вбачається з цього акту, що ОСОБА_1 не вказав зауважень щодо будь-яких дій військових РТЦК, які він вважав би порушенням своїх прав, чи пояснень щодо своєї відмови та поважності причин для неї.

Згідно з положеннями частини першої статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Особливий період в Україні розпочався з 17 березня 2014 року, коли було оприлюднений Указ Президента України від 17 березня 2014 року N 303/2014 «Про часткову мобілізацію».

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року N 64/2022 в Україні введено воєнний стан, який триває на час ухвалення рішення судом.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року N 65/2022 «Про загальну мобілізацію» оголошено про загальну мобілізацію. Строк проведення загальної мобілізації продовжувався відповідними Указами Президента і триває на час розгляду справи судом

У відповідності до пункту 1 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» громадяни зобов`язані проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Згідно з санкцією, передбаченою частиною третьою статті 210-1 КУпАП порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Як встановлено з протоколу № 364 про адміністративне правопорушення за частиною третьою статті 210-1 КУпАП від 03 жовтня 2024 року, складеного офіцером адміністративного відділення ІНФОРМАЦІЯ_4 лейтенантом ОСОБА_6 , зі слів військовозобов`язаного ОСОБА_1 , він не може проходити ВЛК через медичні причини. Проте вони залишилися не конкретизованими, як відсутні і докази, які підтверджували б їхню наявність, оскільки такі не додано і не наведено ані у заяві про відмову від проходження ВЛК, ані у поясненнях в акті чи протоколі, а й у позовній заяві ОСОБА_1 .

Доводи сторони позивача про те, що право на захист було порушено, спростовується тим, що у протоколі № 364 від 03 жовтня 2024 року ОСОБА_1 власним підписом підтвердив, що йому роз`яснено статтю 63 Конституції України, його права та обов`язки, передбачені ст. 268 КУпАП, а також підтверджено його підписом про відсутність у нього заяв та клопотань.

Таким чином, на підставі викладеного вище, суд дійшов висновку, що оспорювана постанова є правомірною та підстави для її скасування відсутні.

Крім того, при вирішенні даної справи суд, не применшуючи значення необхідності дотримання встановленої законодавством процедури ухвалення того чи іншого рішення, вважає, що порушення такої процедури може бути підставою до скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, якщо воно вплинуло або могло вплинути на правильність рішення.

У постанові Верховного Суду у справі N 825/2328/16 від 22 травня 2020 року викладений висновок про те, що порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення.

Певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі).

Отже, саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.

Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття.

Так, дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultraviresaction - invalidact).

Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.

Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.

Суд наголошує, що, відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення».

Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 23 квітня 2020 року у справі N 813/1790/18.

Згідно з ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Статтею 245 КУпАП визначено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання складеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до п. 1 ст. 247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішенні справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функцію фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно з ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до вимог частини 1 статті 254 КУпАП про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.

Згідно з частиною другою ст. 254 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається у двох екземплярах, один з яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Протокол про адміністративне правопорушення, на підставі якого складено оспорювану постанову, містить підпис особи, що притягається до адміністративної відповідальності щодо роз`яснення змісту ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП.

Також у протоколі зазначено, що зі слів ОСОБА_1 , він не може проходити ВЛК через медичні причини, що суд оцінює як пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Крім того з протоколу вбачається, що другий примірник вручено позивачу, що стверджується його підписом.

Порушень прав позивача під час складання протоколу про адміністративне правопорушення та складення оспорюваної постанови судом не встановлено.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оспорювана постанова, ухвалена уповноваженою посадовою особою, у порядку та спосіб, встановлені законодавством, стягнення накладено в межах санкції статті КУпАП та з дотриманням строків накладення адміністративного стягнення, а тому підстави для задоволення позовної заяви відсутні.

Відповідно до частини першої, другої ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, обов`язок доказування в адміністративному судочинстві визначений статтею 71 КАС України розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову, що відповідає правій позиції Верховного Суду, яка викладена у постановах від 14 березня 2018 року у справі N 760/2846/17 та від 14 лютого 2018 року у справі N 536/583/17.

Відповідачем на дотримання вимог частини другої ст. 77 КАС України доведено правомірність притягнення позивача до адміністративної відповідальності, адже зміст оскаржуваної постанови відображає склад адміністративного правопорушення.

У відповідності до частини третьої ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву - без задоволення.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову належить відмовити повністю.

При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (N 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (N 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (N 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

V. Розподіл судових витрат.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог ст. 139 КАС України, суд зазначає, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір у сумі 1 211, 20 грн.

Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, витрати зі сплати судового збору належить віднести на рахунок позивача.

Виходячи з наведеного та керуючись ст.ст. 3, 8, 21, 24, 61, 625, 129, 129-1 Конституції України, ст.ст. 7, 9, 10, 210-1, 245, 247, 251-254, 258, 280, 283, 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ст.ст. 2, 8, 9, 72-77, 78, 132, 139, 205, 241-246, 250, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про адміністративне правопорушення залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Суддя І. В. Литвинова