Справа № 420/21639/24
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2024-12-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А., розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі ГУ ПФУ в Одеській області) про:

- визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не застосуванні середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчислена як середній показник за 2021, 2022 та 2023 роки для обчислення пенсії за віком позивачу з 18.03.2024 року та протиправними дії щодо відмови у листі від 27.06.2024 №19108-17626/Г-02/8-1500/24 у зарахуванні періодів роботи з 08.06.1992 р. по 28.05.1995 р. та з 01.01.2004 р. по 31.12.2007 р. на посаді лікаря інфекціоніста в Комунальній установі «Міська поліклініка №20» у подвійному розмірі відповідно до ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;

- зобов`язання відповідача здійснити позивачу з 18 березня 2024 року розрахунок та виплату пенсії за віком із застосуванням заробітної плати в середньому на одну застраховану особу в цілому по Україні, з якої сплачені страхові внески відповідно до ч.2 ст.40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», тобто за три роки, що передують року звернення з заявою про призначення пенсії за віком за 2021-2023 роки та із зарахуванням періодів роботи з 08.06.1992 р. по 28.05.1995 р. та з 01.01.2004 р. по 31.12.2007 р. на посаді лікаря інфекціоніста в Комунальній установі «Міська поліклініка №20» у подвійному розмірі відповідно до ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням вже отриманих сум пенсії.

Позивач обґрунтовує позов тим, що 18.03.2024 року звернулася до відповідача з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та надала усі необхідні документи, до цього отримувала пенсію за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення". 12.06.2024 року позивач звернулася до ГУ ПФУ в Одеській області з заявою про застосування для розрахунку пенсії середньої заробітної плати (доходу) у середньому на одну застраховану особу в цілому в Україні, з якої сплачено страхові внески відповідно до ст.40 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та просила для розрахунку пенсії розрахунок стажу за період роботи з 08.06.1992 р. по 28.03.1995 р. та з 01.01.2004 р. по 31.12.2007 р. зарахувати у подвійному розмірі з дати при значення пенсії, однак отримала лист від 27.06.2024 р. №19108-17626/Г-02/8-1500/24, яким ГУ ПФУ в Одеській області відмовило у задоволенні заяви, зазначивши, що при переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата за періоди страхового стажу, зазначені в ч.1 ст.40 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії. Також зазначено, що 01.04.2008 року ОСОБА_1 було призначено пенсію за вислугу років та, що зарахування періоду роботи з 08.06.1992 р. по 28.03.1995 р. в подвійному розмірі неможливо, так як вона з 08.06.1992 р. по 28.05.1995 р. перебувала у відпустці по догляду за дитиною до 3-річного віку, а період роботи після 01.01.2004 року не передбачено ст.24 Закону. Позивач вказує, що вона не зверталася з заявою про переведення з одного виду пенсії на інший в межах одного закону, а просила призначити пенсію за іншим законом у зв`язку з досягнення пенсійного віку, а відтак розрахунок пенсії за віком повинен бути здійснений із застосуванням середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачені страхові внески, обчисленої як середній показник за 2021, 2022 та 2023 роки. Крім того, позивач з 17.07.1989 року по 31.12.2017 року працювала на посаді лікаря інфекціоніста в Поліклініці №20, що підтверджується записами трудової книжки, а тому має право відповідно до ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на зарахування спірних періодів роботи у подвійному розмірі, оскільки вказана стаття є чинною на теперішній час, ст.24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" не скасовує ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та не зупиняє її дію, та нормами ст.16 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсії за вислугу років. За таких обставин, просить позов задовольнити у повному обсязі.

Представник ГУ ПФУ в Одеській області надав до суду письмовий відзив, який мотивований тим, що позивач з 01.04.2008 року перебуває на обліку у ГУ ПФУ в Одеській області та отримує пенсію за вислугу років довічно, обчислену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення». За заявою від 18.03.2024 ОСОБА_1 переведено з пенсії за вислугу років на пенсію за віком, обчислену при страховому стажі 47 років 4 місяці (враховано по 29.02.2024), середньомісячній заробітній платі 6682,90 грн, обчисленій за періоди з 01.07.1995 по 30.06.2000 згідно довідки про заробітну плату та з01.07.2000 по 31.12.2007 за даними персоніфікованого обліку, та її розмір з 18.03.2024 встановлено на рівні 3685,40 грн, де: розмір пенсії за віком - 3163,22 грн; доплата за 27 років понаднормативного стажу 522,18 грн. Для зарахування до страхового стажу у подвійному розмірі періоду роботи з 08.06.1992 по 28.05.1995 підстави відсутні, оскільки згідно матеріалів наявних в пенсійній справі, в зазначений період позивачка перебувала у відпустці по догляду за дитиною до 3-річного віку. Зарахування до страхового стажу в подвійному розмірі періоду роботи після 01.01.2004 не передбачено статтею 24 Закону, відповідно до якої страховий стаж враховується в одинарному розмірі, а до 1січня 2004 року страховий стаж обчислюється з урахуванням норм статті 60 Закону України Про пенсійне забезпечення. Таким чином, Головне управління діяло в порядку передбаченому законодавством, обґрунтовано, дії відповідача є правомірними, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Ухвалою суду від 15.07.2024 року відкрито провадження у справі та вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Також вказаною ухвалою зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області надати до суду в строк для надання відзиву належним чином засвідчену копію заяви з додатками позивача, що подавалась до пенсійного органу.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку ГУ ПФУ в Одеській області та з 01.04.2008 року отримувала пенсію за вислугу років як працівник охорони здоров`я відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення».

18.03.2024 року, відповідно до поданої позивачем заяви ГУ ПФУ в Одеській області проведено перерахунок її пенсії через перехід з пенсії за вислугу років, призначеної відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення", на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". При цьому, як вбачається з розрахунку заробітку для обчислення пенсії за віком доданого до позовної заяви, відповідачем застосовано показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три попередні роки: 2017 (за 2005-2007 роки), з відповідними коефіцієнтами збільшення показника середньої заробітної плати; з розрахунку заробітку для обчислення пенсії за віком доданих до відзиву на позов, відповідачем застосовано показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три попередні роки: 2017 (за 2014-2016 роки), з відповідними коефіцієнтами збільшення показника середньої заробітної плати.

12.06.2024 року позивач звернулася до ГУ ПФУ в Одеській області з заявою про здійснення розрахунку стажу за період з 08.06.1992 року по 28.03.1995 року та з 01.01.2004 року по 31.12.2007 року у подвійному розмірі з дати при значення пенсії та виплатити недоотриману суму пенсії.

27.06.2024 року ГУ ПФУ в Одеській області листом №19108-17626/Г-02/8-1500/24, повідомило позивача з посиланням на окремі положення законодавства, що з 01.04.2008 року ОСОБА_1 була призначена пенсія за вислугу років довічно, за заявою від 18.03.2024 ОСОБА_1 переведено з пенсії за вислугу років на пенсію за віком, обчислену при страховому стажі 47 років 4 місяці (враховано по 29.02.2024), середньомісячній заробітній платі 6682,90 грн, обчисленій за періоди з 01.07.1995 по 30.06.2000 згідно довідки про заробітну плату та з 01.07.2000 по 31.12.2007 за даними персоніфікованого обліку, та її розмір з 18.03.2024 встановлено на рівні 3685,40 грн, де: розмір пенсії за віком - 3163,22 грн; доплата за 27 років понаднормативного стажу 522,18 грн. Для зарахування до страхового стажу у подвійному розмірі періоду роботи з 08.06.1992 по 28.05.1995 підстави відсутні, оскільки згідно матеріалів наявних в пенсійній справі, в зазначений період ОСОБА_1 перебувала у відпустці по догляду за дитиною до 3-річного віку. Зарахування до страхового стажу в подвійному розмірі періоду роботи після 01.01.2004 не передбачено статтею 24 Закону.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ч.3 ст.23 Загальної Декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, особливості призначення, перерахунку і виплати пенсій врегульовано Законом Украі?ни від 09.07.2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058-IV).

Статтею 8 Закону №1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Частина 3 ст.4 Закону №1058-IV визначає, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Частиною 1 ст.9 Закону №1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати:

1) пенсія за віком;

2) пенсія по інвалідності;

3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону №1058-IV, особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону №1058-IV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

Частиною 4 ст.26 Закону №1058-IV передбачено, що у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, необхідного страхового стажу на дату досягнення віку, передбаченого частинами 1-3 цієї статті, пенсію за віком може бути призначено після набуття особою страхового стажу, визначеного частинами 1-3 цієї статті на дату досягнення відповідного віку.

Наявність страхового стажу, передбаченого частинами 1-3 цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії.

Згідно з ст.52, п.«е» ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року №1788-XII (далі Закон №1788-XII), право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники охорони здоров`я.

Статтею 7 Закону №1788-XII передбачено, що звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію. При цьому пенсії за віком та по інвалідності призначаються незалежно від того, припинено роботу особою на час звернення за пенсією чи ні. Пенсія за вислугу років призначається лише при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.

Згідно з п.11 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1, пенсія за вислугу років призначається у разі звільнення з роботи, що дає право на цей вид пенсії. У разі зарахування після призначення пенсії за вислугу років на роботу, яка дає право на цей вид пенсії, виплата пенсії припиняється і поновлюється з дня, що слідує за днем звільнення з роботи.

У ч.3 ст.45 Закону №1058-IV визначено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.

Відповідно до статті 27 Закону №1058 розмір пенсії за віком визначається за формулою: П= Зп х Кс, де: П - розмір пенсії; Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи, Кс - коефіцієнт страхового стажу застрахованої особи.

За приписами ч.2 ст.40 Закону №1058-IV, заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається за формулою: Зп = Зс х (Ск : К), де:

Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, у гривнях;

Зс - середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії. Порядок визначення показників зазначеної заробітної плати затверджується Пенсійним фондом України за погодженням з центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної фінансової політики, державної політики у сферах економічного розвитку, статистики. Тимчасово, з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року, заробітна плата (дохід) для призначення пенсії визначається із середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2016 та 2017 роки.

Ск - сума коефіцієнтів заробітної плати (доходу) за кожний місяць (Кз1 + Кз2 + Кз3 + ... + Кзn );

К - страховий стаж за місяці, які враховано для визначення коефіцієнта заробітної плати (доходу) застрахованої особи.

З наведеного випливає, що у випадку призначенні пенсії на підставі Закону №1058-IV, при обчисленні пенсії враховується середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії, та тимчасово з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - за 2016 та 2017 роки.

З аналізу зазначених вище норм законодавства вбачається, що ч.3 ст.45 Закону №1058-IV установлюється порядок переведення з одного виду пенсії на інший вид пенсії, в межах одного Закону. Отже, показник середньої заробітної плати при переведенні на інший вид пенсії має бути незмінним, тобто таким, яким він був на час призначення попереднього виду пенсії, передбаченої Законом №1058-ІV.

Верховний Суд у подібних правовідносинах неодноразово висловлював правову позицію щодо того, що у випадку, якщо особа, яка вже отримує пенсію за одним законом виявила бажання отримувати пенсію, право на яку визначене іншим законом, то має місце саме призначення пенсії, а не переведення з одного виду пенсії на інший згідно із ч.3 ст.45 Закону №1058-IV, а тому має враховуватись показник середньої заробітної плати за три календарні роки, що передують року призначення нового виду пенсії - пенсії за віком згідно Закону №1058-IV.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 31.10.2018 у справі №577/2576/17, Верховного Суду від 31.07.2019 у справі №720/208/17, від 16.06.2020 у справі №127/7522/17, від 18.08.2020 у справі №263/6611/17.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 01.04.2008 року призначено пенсію за вислугу років як працівнику охорони здоров`я відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», а за призначенням пенсії за віком відповідно до Закону №1058-ІV позивач звернулася вперше 18.03.2024 року. При цьому, при призначенні пенсії за віком відповідно до Закону №1058-IV відповідачем при обчисленні пенсії враховано середній заробіток за три попередні роки: 2017 (за 2005-2007 роки), що підтверджується розрахунком заробітку для обчислення пенсії за віком наданого відповідачем та доданого до позовної заяви; 2017 (за 2014-2016 роки), що підтверджується розрахунком заробітку для обчислення пенсії за віком наданого відповідачем разом з копіями матеріалів пенсійної справи.

На переконання суду, у цьому випадку мало місце саме призначення пенсії за віком, а не переведення з одного виду пенсії на інший відповідно до ч.3 ст.45 Закону №1058-IV, як зазначає відповідач.

Також зазначені висновки Верховного Суду узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду України, який у постанові від 29.11.2016 у справі №133/476/15-а (№21-6331а15) обґрунтовано зазначив, що у випадку призначення особі пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII, який передбачає інші підстави та порядок призначення пенсії, а в подальшому при виявленні такою особою бажання отримувати пенсію за віком відповідно до Закону №1058-IV, має місце саме призначення пенсії за віком, а не переведення згідно із ч.3 ст.45 Закону №1058-IV. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 29.03.2023 року у справі №240/4170/19, від 08.02.2024 року у справі №500/1216/23, від 27.11.2024 року у справі №560/11681/23.

Зазначена позиція Верховного Суду України була підтримана і Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31.10.2018 у справі №876/5312/17.

Відтак, враховуючи положення ч.2 ст.40 Закону №1058-IV, при призначенні пенсії за віком у 2024 році заробітна плата (дохід) визначається із середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2021-2023 роки, відтак відповідачем протиправно обчислено розмір пенсії позивача із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2014-2016 роки.

Таким чином, суд доходить до висновку, що позовна вимога про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не застосування середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2021, 2022 та 2023 роки для обчислення пенсії за віком позивачу з 18.03.2024 року підлягає задоволенню.

Та за таких обставин, наявні підстави для зобов`язання ГУ ПФУ в Одеській області здійснити з 18.03.2024 року перерахунок та виплату позивачу пенсії за віком із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», тобто за три роки, що передують року звернення з заявою про призначення пенсії за віком за 2021-2023 роки, з урахуванням раніше виплачених сум.

Щодо позовної вимоги про зарахування періодів роботи з 08.06.1992 р. по 28.05.1995 р. та з 01.01.2004 р. по 31.12.2007 р. на посаді лікаря інфекціоніста в Комунальній установі «Міська поліклініка №20» у подвійному розмірі відповідно до ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.1 Закону №1058, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Відповідно до ст.24 Закону №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.

Закон №1058-IV набрав чинності 1 січня 2004 року. До цього моменту пенсійні відносини врегульовувалися Законом України "Про пенсійне забезпечення" №1788-XII.

Відповідно до ст.56 Закону №1788-ХІІ, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. До стажу роботи зараховується також: ж) час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку.

Відповідно до ст.60 Закону №1788-XII, робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Згідно зі ст.1 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" від 06.04.2000 №1645-III, інфекційні хвороби - це розлади здоров`я людей, що викликаються живими збудниками (вірусами, бактеріями, рикетсіями, найпростішими, грибками, гельмінтами, кліщами, іншими патогенними паразитами), продуктами їх життєдіяльності (токсинами), патогенними білками (пріонами), передаються від заражених осіб здоровим і схильні до масового поширення.

За приписами ст.7 цього Закону лікування хворих на інфекційні хвороби може проводитися в акредитованих у встановленому законодавством порядку державних і комунальних спеціалізованих закладах (відділеннях) охорони здоров`я та клініках наукових установ, а також в акредитованих закладах охорони здоров`я, заснованих у встановленому законодавством порядку на приватній формі власності. Лікуванням хворих на інфекційні хвороби можуть займатися особи, які мають, медичну освіту та відповідають кваліфікаційним вимогам, установленим центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, у тому числі особи, які в установленому порядку займаються приватною медичною практикою.

Статтею 62 Закону №1788-XII передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Як встановлено судом та вбачається з копії трудової книжки НОМЕР_1 від 24.08.1981 року, наявної в матеріалах справи, позивач у період з 01.08.1988 року по 09.07.1989 року працювала на посаді лікаря інтерна для проходження річної інтернатури по інфекційним захворюванням у Міській клінічній інфекційній лікарні; з 17.07.1989 року по 31.12.2007 року працювала на посаді лікаря інфекціоніста в КУ «Міській поліклініці №20».

Згідно розрахунку стажу здійсненого відповідачем при призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 , періоди роботи позивача з 01.08.1988 року по 09.07.1989 року, з 17.07.1989 року по 07.06.1992 року, з 29.03.1995 року по 31.12.2003 року зараховано до стажу роботи у подвійному розмірі як працівнику охорони здоров`я медичного закладу відповідно до ст.60 Закону №1788-XII. Водночас періоди роботи з 08.06.1992 року по 28.03.1995 року та з 01.01.2004 року по 31.12.2007 року зараховані до стажу позивача в одинарному розмірі.

Відповідно до Виписки з наказу №60 від 08.06.1992 року, наявного в матеріалах пенсійної справи, ОСОБА_1 лікар інфекціоніст перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трьох років з 08.06.1992 року по 28.03.1995 року. Саме вказана обставина слугувала підставою для зарахування вказаного періоду роботу в КУ «Міській поліклініці №20» до стажу позивача в одинарному розмірі, про що вказано ГУ ПФУ в Одеській області у відповіді на заяву позивача №19108-17626/Г-02/8-1500/24 від 27.06.2024 року.

Суд зазначає, що згідно з ч.2 ст.181 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю.

Отже, період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку зараховується як до загального, так і до стажу роботи за спеціальністю, тобто вказаний період зараховується до роботи у сфері охорони здоров`я, який у свою чергу, зараховується у стаж роботи за вислугу років.

Водночас, пільги по обчисленню стажу за роботу в деяких медичних закладах передбачено статтею 60 Закону №1788-ХІІ, зокрема, робота в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

Працівник повинен виконувати доручену йому роботу особисто і не має права передоручати її виконання іншій особі, за винятком випадків, передбачених законодавством (ст.30 КЗпП України).

Отже, робота в розумінні статей 21, 30 КЗпП України є виконання певних дій працівником в межах трудових правовідносин за трудовим договором.

Аналіз наведених норм прав свідчить про те, що пільги, передбачені ста.60 Закону №1788-ХІІ, стосуються саме часу фактичного виконання роботи в деяких медичних закладах, вказаних у цій статті, тому, на думку суду, період перебування осіб, які працюють у цих закладах, у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку зараховується до спеціального стажу роботи, проте в одинарному розмірі.

Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 29.03.2019 р. у справі №314/404/17, від 28.11.2019 р. у справі №349/422/16-а.

Оскільки позивач у період перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х років не виконуючи безпосередні обов`язки не мала контакту з хворими пацієнтами та впливу інших негативних факторів спричинених виконуваною роботою, цей період подвійному обчисленню не підлягає, тобто підстави для зарахування позивачу у подвійному розмірі періоду роботи з 08.06.1992 року по 28.03.1995 року відсутні.

Таким чином, суд доходить до висновку, що відповідачем правомірно зараховано період роботи ОСОБА_1 з 08.06.1992 року по 28.03.1995 року в Комунальній установі «Міська поліклініка №20» до її стажу в одинарному розмірі.

Щодо не зарахування періоду роботи позивача з 01.01.2004 року по 31.12.2007 року в Комунальній установі «Міська поліклініка №20» до стажу роботи у подвійному розмірі, суд зазначає наступне.

Так за змістом п.2 розділу XV Прикінцевих положень Закону №1058-IV пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди. До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Згідно з п.3 ст. 40 Закону №1058-IV у разі якщо застрахована особа після призначення пенсії продовжувала працювати, то провадиться перерахунок пенсії з врахуванням страхового стажу після призначення пенсії.

Прикінцевими положеннями Закону №1058-IV визначено, що до запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах за списками №1 і №2, а також за вислугу років, здійснюється за названим Законом у разі досягнення пенсійного віку та за наявності трудового стажу, передбаченого Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Як вже зазначалося судом вище, згідно із ч.2 ст.24 Закону №1058 страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

При цьому, як зазначено в ч.3 вказаної статті, страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом, зокрема, за кожний повний рік стажу роботи на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, зайнятість на яких давала та дає право на пенсію на пільгових умовах, до страхового стажу додатково зараховується по одному року.

Вимогами п.4 ст. 24 Закону №1058-IV встановлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених Законом.

Відповідно до ст.60 Закону №1788-ХІІ, робота в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Суд зауважує, що редакція ст. 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" є чинною на теперішній час. При цьому ст.24 Закону №1058-IV не скасовує ст.60 Закону №1788-ХІІ та не зупиняє її дію. Крім того, Закон №1058-IV не установлює обмежень щодо застосування положень ст.60 Закону №1788-XII стосовно обчислення пільгового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах.

Таким чином, суд вважає, що посилання відповідача в листі від 27.06.2024 року на те, що пільговий стаж позивача за період після 01 січня 2004 року не підлягає врахуванню в подвійному розмірі з підстав набрання чинності Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" є хибними. Вказаний Закон жодних обмежень щодо застосування ст.60 Закону №1788-ХІІ під час обчислення пільгового стажу для призначення пенсії не містить.

Таким чином, суд доходить висновку, що зарахування стажу в подвійному розмірі, передбачене ст.60 Закону №1788-ХІІ, не пов`язано із набранням чинності Закону №1058-IV, а тому не обмежується наявним стажем роботи до 01 січня 2004 року.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року у справі №689/872/17.

Відповідно до ст.22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Враховуючи вищевикладене суд доходить висновку, що дії ГУ ПФУ в Одеській області щодо не зарахування ОСОБА_1 до стажу в подвійному розмiрi відповідно до ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» перiодiв роботи з 01.01.2004 року по 31.12.2007 року на посаді лікаря інфекціоніста в Комунальній установі «Міська поліклініка №20» є протиправними, а відтак наявні підстави для зобов`язання відповідача зарахувати позивачу до стажу роботи у подвійному розмірі з дати призначення пенсії - періоди роботи на посаді лікаря інфекціоніста в Комунальній установі «Міська поліклініка №20» з 01.01.2004 року по 31.12.2007 року.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі №21-1465а15.

Згідно ч.4 ст.245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст.9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.72 та ч.1 ст.73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Під час перевірки правомірності оскаржуваних рішень суд керується критеріями закріпленими у ст.2 КАС України, які повною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

З огляду на зазначене та оцінюючи у сукупності встановлені обставини і перевіривши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що наявні підстави для часткового задоволення позовних вимог.

Крім того, в прохальній частині позовної заяви позивач просить звернути рішення до негайного виконання в межах стягнення суми за один місяць.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Відповідно до ч.2 ст.371 КАС України, негайно також виконуються рішення суду, прийняті в адміністративних справах, визначених пунктами 1, 5 частини першої статті 263, пунктами 1-4 частини першої статті 283 цього Кодексу.

В той же час, указана справа не є адміністративною справою, визначеною п.п.1, 5 ч.1 ст.263 КАС України, а є справою, визначеною п.2 ч.1 ст.263 КАС України.

Також, вирішуючи спір по суті, судом не вирішувалася позовна вимога про присудження виплати пенсій з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів.

Відтак, відсутні підстави для звернення рішення суду до негайного виконання.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем до позову додано квитанцію №0.0..1 від 27.09.2024 року про сплату судового збору за подання адміністративного позову у загальному розмірі 1211,20 грн.

Враховуючи наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд доходить висновку про необхідність стягнення судового збору сплаченого позивачем з ГУ ПФУ в Одеській області у розмірі 1211,20 грн.

Керуючись ст.ст.9, 73, 77, 90, 139, 241-246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо не застосування середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2021, 2022 та 2023 роки для обчислення пенсії за віком ОСОБА_1 з 18.03.2024 року.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо не зарахування ОСОБА_1 до страхового стажу в подвійному розмiрi відповідно до ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» перiодiв роботи з 01.01.2004 року по 31.12.2007 року на посаді лікаря інфекціоніста в Комунальній установі «Міська поліклініка №20».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити з 18.03.2024 року перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії за віком із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», тобто за три роки, що передують року звернення з заявою про призначення пенсії за віком за 2021, 2022 та 2023 роки, та із зарахуванням періоду роботи з 01.01.2004 р. по 31.12.2007 р. на посаді лікаря інфекціоніста в Комунальній установі «Міська поліклініка №20» у подвійному розмірі відповідно до ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з урахуванням раніше виплачених сум.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211,20 грн.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами встановленими ст.ст.295, 297 КАС України.

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83, ).

Суддя Іванов Е.А.