Справа № 420/29699/24
Суддя: Марин П.П.
Дата ухвалення: 2024-12-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Марина П.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якому позивач просить суд:

визнати протиправними та скасувати рішення про відмову в призначенні пенсії від 02.10.2023 №67;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до загального стажу роботи ОСОБА_1 період роботи з 15.08.1980 по 01.01.1991 в пільговому обчисленні один рік роботи в районах Крайньої Півночі за один рік і 6 місяців роботи; зарахувати до загального стажу період навчання з 01.09.1978 по 30.07.1980, та період роботи з 01.01.1991 по 21.06.1991, з 03.10.1991 по 24.09.1995, з 01.06.1996 по 31.12.1998 та призначити пенсію за віком, починаючи з дня звернення, а саме 26.09.2023.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що оскаржуване рішення відповідача є протиправним, оскільки управлінням пенсійного фонду не зазначено яку саме норму порушено та на підставі якого саме нормативного документа, описка, що здійснена з боку роботодавця, є підставою для відмови у призначенні пенсії.

Позивач також вказує, що згідно записів вкладишу до трудової книжки колгоспника НОМЕР_1 , починаючи з 01.06.1996 по 25.03.2006, вона була членом ксп України Миколаївського району Одеської області, однак, зазначений період роботи до страхового стажу їй зараховано частково, про що у відмові управлінням не було повідомлено.

Позивач зазначає, що такі дії управління грубо порушують її соціальні права, позбавляють позивача права на пенсію, а винесене рішення суперечить діючому законодавству.

До суду від Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області надійшов відзив на позов, в якому представником відповідача зазначено, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Представник відповідача зазначає у відзиві, що саме Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області має як обов`язок, так і можливість виконати зобов`язальну частину судового рішення.

Щодо зарахування періоду роботи з 15.08.1980 по 01.01.1991 в пільговому обчисленні один рік роботи в районах Крайньої Півночі за один рік і 6 місяців роботи представник відповідача вказує, що підстави для врахування зазначених періодів відсутні. Також, позивачем було надано свідоцтво № 597 від липня 1980. Згідно до цього свідоцтва, період навчання позивача з 01.09.1978 по 30.07.1980 не зараховано до страхового стажу, оскільки в свідоцтві відсутня дата видачі, та наявні виправлення в імені. До страхового стажу не зараховано періоди роботи в російській федерації з 01.01.1991 по 21.06.1991, з 03.10.1991 по 24.09.1995 оскільки з 19.06.2023 для України припинено дію Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, у зв`язку з чим до страхового стажу зараховуються періоди роботи на території російської федерації по 31.12.1991.

Ухвалою суду від 27.09.2024 року адміністративний позов залишено без руху, позивача повідомлено про необхідність у 10-денний строк усунути недоліки шляхом надання до суду клопотання про поновлення строку звернення до суду з відповідними доказами поважності причин його пропуску.

Ухвалою суду від 24.10.2024 року поновлено позивачу строк звернення до суду з даним адміністративним позовом, прийнято позовну заяву до розгляду тавідкрито провадження по даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 26.09.2023 року звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення їй пенсії за віком згідно Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

02.10.2023 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області прийнято рішення №67 про відмову в призначенні пенсії, в якому зазначено: ...Згідно наданих документів страховий стаж складає 12 років 9 місяців 1 день.

За доданими документами до страхового стажу не зараховано:

- період навчання з 01.09.1978 по 30.07.1980, оскільки в свідоцтві № 597 від 1980 відсутня дата видачі та виправлення імені заланиці;

- період роботи на території російської федерації з 01.10.1991 по 24.09.1995 згідно трудової книжки НОМЕР_2 від 15.08.1980, оскільки відсутній номер наказу в записі про звільнення з роботи та згідно архівної довідки від 13.10.2008 № С-840, оскільки ім`я та по батькові заявниці в записі про прийняття на роботу записано зі скороченням. Одночасно зазначаємо, що з 19 червня 2023 року для України припинена дія Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності. Незалежних держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року, у зв`язку тим, стаж роботи зараховується по 31.12.1991.

Враховуючи вище викладене, прийнято рішення відмовити з призначений пенсії відповідно п.1 ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

Вирішуючи спірні правовідносини суд зазначає таке.

Відповідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.07.2003 визначені принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам (далі - Закон №1058).

Згідно з частиною 1 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною 2 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Так, з оскаржуваного рішення вбачається, що до страхового стажа позивача не зараховано періоди роботи позивача на території російської федерації з 01.10.1991 по 24.09.1995 згідно трудової книжки НОМЕР_2 від 15.08.1980, оскільки відсутній номер наказу в записі про звільнення з роботи та згідно архівної довідки від 13.10.2008 № С-840, оскільки ім`я та по батькові заявниці в записі про прийняття на роботу записано зі скороченням та оскільки з 19 червня 2023 року для України припинена дія Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року, та період навчання з 01.09.1978 по 30.07.1980, оскільки в свідоцтві № 597 від 1980 відсутня дата видачі та виправлення імені заланиці.

Крім того, як зазначає позивач та не заперечується відповідачем, позивачу до страхового стажу період роботи з 01.06.1996 по 25.03.2006 зараховано частково, проте в оскаржуваному рішенні вказане жодним чином не обгрунтоване.

Відповідно до частини 2 статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до частини 2 статті 4 Закону № 1058-IV якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Згідно вимог частини 4 статті 24 Закону № 1058-IV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок №637).

Відповідно до пункту 1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

Відповідно до постанови Кабінет Міністрів України від 29.11.2022 №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» (Постанова №1328), Україна вийшла з вищезазначеної Угоди. Вказана постанова набрала чинності 02.12.2022. Отже, до набрання чинності постановою №1328, Україна як держава-учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно із Угодою.

Відтак, Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 підлягає застосуванню при зарахуванні спірного стажу роботи позивача в РФ, оскільки вказана Угода була чинною на момент виникнення спірних правовідносин.

Крім цього, згідно приписів пункту 2 статті 13 названої Угоди пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Водночас суд зазначає, що станом на момент набуття страхового (трудового) стажу, - вказана Угода була чинною, а тому позивач правомірно розраховував на зарахування до страхового стажу спірних періодів роботи.

Суд зазначає, що записи трудової книжки позивача про спірний період з 03.10.1991 року по 24.09.1995 року не містять виправлень та крім того уточнений архівною довідкою архівного відділу від 12.10.2008 року №840, в якій вказаний номер наказу про звільнення №12.

Доводи відповідача в оскаржуваному рішенні, що в архівній довідці адміністрації муніципальної освіти ловозерського району мурманської області рф є прізвище з ініціалами, а не повне прізвище з ім`ям та по батькові позивача, не свідчить про наявність підстав неврахувати таку архівну довідку та зважаючи також на довідку цього ж архівного відділу від 13.10.2008 року №С-841, видану ОСОБА_1 про її заробіток у яслях-саді №12.

Тому, суд вважає, що вказаний період підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача.

Щодо неврахування позивачу до її трудового стажу періоду її навчання з 01.09.1978 року по 30.07.1980 року суд зазначає, що згідно свідоутва №597 від 30.07.1980 року та трудової книжки навчалася у Мончегорському торгово-кулінарному училищі Мурманського урса з 1978 року та отримала кваліфікацію кухаря кулінарного 4 розряду.

Водночас, відповідач у оскаржуваному рішенні не зазначив, які саме виправлення наявні у свідоцтві, а дата його видачі вказана також у трудовій книжці.

Відповідно до ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується також: д) навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Відтак, зважаючи на викладене, підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача період її навчання в Мончегорському торгово-кулінарному училищі Мурманського урса з 01.09.1978 року по 30.07.1980 року.

Щодо зарахування позивачу періоду її роботи з 15.08.1980 року по 01.01.1991 року в ОРС комбінату Североникель им. В.И. Ленина в пільговому обчисленні один рік роботи в районах Крайньої Півночі за один рік і 6 місяців роботи суд зазначає, що як вбачається з наявного у матеріалах пенсійної справи розрахунку стажу позивача період роботи позивача з 15.08.1980 року по 21.06.1991 року в ОРС комбінату Североникель им. В.И. Ленина позивачу зараховано з розрахунку стажу в календарному обчисленні 10 років 10 місяців 7 днів.

Відповідно до архівної довідки архівного відділу від 08.12.2008 року №С-773 вбачається, що 04.08.1980 року позивач була прийнята кухарем 4 розряду в столову №4 ОРС комбінату Североникель им. В.И. Ленина та звільнена з 21.06.1991 року та наявна примітка, що організація знаходилась в м. мончегорськ мурманської області та на позивача поширювались пільги Крайньої Півночі на підставі Указів Президіума Верховного Совєта СРСР від 01.08.1945, 10.02.1960, 26.09.1967 «О льготах для лиц, работающих в районах Крайнего Севера.

Частиною 4 статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-IV) передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно з пунктом 5 Прикінцевих положень Закону №1058-IV період роботи до 1 січня 1991 року в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 1 січня 1991 року.

Відповідно до статті 1 Тимчасової Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі в галузі пенсійного забезпечення від 15 січня 1993 року, громадяни сторін, що домовляються, які пропрацювали не менше 15 календарних років у районах Крайньої Півночі або не менше 20 календарних років у місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, незалежно від місця їх постійного проживання на території обох держав мають право на пенсію по старості (за віком): чоловіки - по досягненні 55 років і при загальному стажі роботи не менше 25 років, жінки - по досягненні 50 років і при загальному стажі роботи не менше 20 років.

Статтею 4 цієї Угоди встановлено, що при обчисленні пенсії або частини, яка відповідає тривалості трудового стажу, виробленого в районах Крайньої Півночі або в місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, до 1 січня 1991 року, на підставі статті 1 цієї Тимчасової Угоди на території України визначення загального трудового стажу роботи, середньомісячного заробітку і розміру пенсії здійснюється згідно її законодавства.

Пунктом 5 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що період роботи до 1 січня 1991 року в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу, а також на острові Шпіцберген зараховується до страхового стажу в порядку і на підставах, передбачених законодавством, що діяло до 1 січня 1991 року. Пільгове обчислення страхового стажу застосовується для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та на яких поширювалися пільги, передбачені для працюючих в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, відповідно до Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10 лютого 1960 року № 148 "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26 вересня 1967 року "Про розширення пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі".

Отже, вказаним пунктом Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено лише те, що пільгове обчислення страхового стажу застосовується для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та на яких законодавчо поширювалися пільги, передбачені для працюючих в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, проте безпосереднє отримання такими особами яких-небудь пільг не вимагається.

Пунктом «д» статті 5 Указу Президії Верховної Ради СРСР «Про упорядкування для осіб, що працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» від 10.02.1960 визначено, що працівникам, що переводяться, направляються, запрошуються на роботу в райони Крайньої Півночі і в місцевості, прирівняні до районів Крайньої Півночі, з інших місцевостей країни, за умови укладення ними трудових договорів про роботу в районах строком на п`ять років, а на островах Північного Льодовитого океану - два роки, надати додаткові пільги - зараховувати один рік роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, за один рік і шість місяців роботи при обчисленні стажу надає право на отримання пенсії через старість і по інвалідності.

Відповідно до статті 3 Указу Президії Верховної Ради СРСР «Про розширення пільг на осіб, що працюють у районах Крайньої Півночі і у місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» від 26.09.1967 №1908-VІІ скоротити тривалість трудового договору, що дає право на отримання пільг, передбачених статтею 5 Указу Президії Верховної Ради СРСР лютого 1960 року «Про упорядкування пільг для осіб, що працюють в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», з п`яти до трьох років. Надавати зазначені пільги особам, які прибули в ці райони і місцевості з власної ініціативи, за умови укладення трудових договорів на строк в три роки, а на островах Північного Льодовитого океану - два роки.

Згідно з абзацом 2 пункту 2 Інструкції про порядок надання пільг особам, які працюють в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, затвердженої постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати Всесоюзної Центральної Ради професійних спілок від 16.12.1967 №530/П-28 пільги, передбачені статтею 5 Указу від 10.02.1960 та статтею 3 Указу від 26.09.1967 надаються додатково працівникам, які прибули на роботу в райони Крайньої Півночі і в місця, прирівняні до районів Крайньої Півночі, з інших місцевостей країни (включаючи осіб, які прибули з власної ініціативи), при умові укладення ними трудових договорів, про роботу в цих районах, місцевостях на строк три роки, а на островах Північного Льодовитого океану - два роки.

При цьому, відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 08.07.2021 року у справі №459/2778/16-а, з огляду на вищенаведені норми права, для обчислення пільгового стажу при роботі в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до неї, повинні бути надані або трудова книжка або письмовий трудовий договір або довідка, в якій зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі. Тобто достатньо одного із перерахованих документів, а не їх сукупність.

Отже, враховуючи викладене вище, зважаючи на те, що період роботи позивача з 15.08.1980 року по 01.01.1991 року в районах Крайньої Півночі підтверджуються архівною довідкою архівного відділу від 08.12.2008 року №С-773 та трудовою книжкою, він підлягає зарахуванню позивачу у пільговому обчисленні за один рік і шість місяців.

Щодо періоду роботи позивача з 01.06.1996 року по 31.12.1998 року суд зазначає, що як вбачається з трудової книжки позивача вона 01.06.1996 року була прийнята в члени КСП Україна Миколаївського району Одеської області, яке 17.01.2000 року було перейменоване у ТОВ Україна.

З розрахунку страхового стажу позивача вбачається, що позивачу вказаний період з 01.06.1996 року по 31.12.1998 року не зараховано.

При цьому, у оскаржуваному рішенні відсутнє обґрунтування такому частковому зарахуванню, проте у відзиві відповідач зазначає, що до страхового стажу позивача не зараховано період її роботи з 01.06.1996 по 31.12.1998, оскільки в трудовій книжці колгоспника не дооформлені записи про встановлений мінімум трудової участі та кількість відпрацьованих трудоднів в колгоспі, тобто відсутні підписи уповноважених осіб та записи не завірені печаткою колгоспу.

Щодо таких доводів відповідача суд зазначає, що Згідно зі статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі Порядок №637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними документами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків (п.1).

Крім того, відповідно до п.20 Порядку № 637, в тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Таким чином, надання уточнюючої довідки підприємств, установ, організації або їх правонаступників потрібно у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Згідно з п.2.6 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Мінпраці, Мін`юсту, Мінсоцзахисту №58 від 29.07.93 у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис.

Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Разом з вказаним, як передбачено у пункті 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.

Отже, з системного аналізу вказаних вище норм слідує, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати про відсутність трудового стажу позивача за спірний період.

При вирішенні даної справи, суд враховує, що згідно з позицією, яка викладена Верховним Судом України у постанові від 21.02.2018 по справі №687/975/17, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пільгової пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Верховний Суд у постанові від 19 грудня 2019 року у справі №307/541/17 зробив висновок, що однією з підстав для призначення пенсії за віком є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Управління ПФУ не врахувало, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

З трудової книжки позивача вбачається як мінімум трудової участі у колгоспі (крім 1996 року), так і кількість виконаного трудового мінімума.

Відповідно до статті 56 Закону України Про пенсійне забезпечення при обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Водночас, позивачу не зараховано стаж роботи у КСП Україна за фактичною тривалістю (зважаючи на невиконання позивачем необхідного мінімуму трудоднів.

При цьому, відсутність проставлення печатки у трудовій книжці позивача під записами про трудову участь не може бути безумовною підставою для відмови позивачу у зарахуванні такого стажу, зважаючи також на те, що відповідач жодним чином не спростував відомості з трудової книжки позивача.

Таким чином, враховуючи викладене суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про відмову в призначенні пенсії від 02.10.2023 №67.

Оскільки в спірних правовідносинах права позивача порушені протиправним рішенням відповідача, яке судом скасовано, і відповідачем в даному випадку не було належно обраховано загальний страховий стаж позивача, який дає право на призначення пенсії за віком, заява позивача про призначення пенсії вважається не розглянутою по суті.

Відповідно до постанови правління Пенсійного фонду України від 16.12.20 № 25-1 "Про затвердження змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України", зареєстрованого в Мін`юсті 16.03.2021 за № 359/35961, з 01.04.2021 органами Пенсійного фонду застосовується принцип екстериторiальності при опрацюваннi заяв про призначення (перерахунки) пенсій. Нова технологія передбачає опрацювання заяв про призначення (перерахунки) пенсiй бек-офісами територіальних органів Пенсійного фонду України в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяву та де проживає пенсіонер.

Заяву позивача про призначення пенсії від 26.09.2023, засобами програмного забезпечення була розподілена за принципом екстериторіальності, та визначено структурний пiдроздiл органу, що призначає пенсію, яким виявилось Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, відповідач вказану заяву прийняв до розгляду та опрацювавши, прийняв рішення про відмову, яке наразі визнано судом протиправним, а отже саме Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повинно повторно розглянути заяву позивача від 26.09.2023 року з урахуванням викладених в рішенні суду висновків.

Суд не може перебирати на себе функції суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта, суд вважає за необхідне, на підставі ч. 2 ст. 9 КАС України, для ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача вийти за межі заявлених позовних вимог та задовольнити позовні вимоги шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувавши до страхового стажу період роботи з 15.08.1980 року по 01.01.1991 року у районах, прирівняних до районів Крайньої Півночі з розрахунку один місяць служби за півтора місяці, періоди роботи позивача у КСП Україна з 01.06.1996 року по 31.12.1998 року за фактичною тривалістю, періоди роботи позивача з 03.10.1991 року по 24.09.1995 року та період навчання позивача з 01.09.1978 року по 30.07.1980 року та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26.09.2023 року про призначення пенсії за віком.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.242 КАСУ, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

З урахуванням того, що адміністративний позов підлягає задоволенню, з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області за рахунок його бюджетних асигнувань необхідно стягнути сплачений позивачем судовий збір у розмірі 936,96 грн. на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 21, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про відмову в призначенні пенсії від 02.10.2023 №67.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувавши до страхового стажу період роботи з 15.08.1980 року по 01.01.1991 року у районах, прирівняних до районів Крайньої Півночі з розрахунку один місяць служби за півтора місяці, періоди роботи позивача у КСП Україна з 01.06.1996 року по 31.12.1998 року за фактичною тривалістю, періоди роботи позивача з 03.10.1991 року по 24.09.1995 року та період навчання позивача з 01.09.1978 року по 30.07.1980 року та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26.09.2023 року про призначення пенсії за віком.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211,20 грн.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи проводився в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ).

Відповідачі:

Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, адреса: вул. Канатна, буд. 83, м. Одеса, 65012)

Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (, адреса: пр. Соборний, 158-Б, м. Запоріжжя, 69005).

Суддя П.П. Марин