Справа № 400/9354/24
Суддя: Малих О.В.
Дата ухвалення: 2024-12-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2024 р. № 400/9354/24
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Малих О.В., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,
до відповідачаВійськової частина НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ,
провизнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі також відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною бездiяльнiсть Військової частини НОМЕР_2 щодо не звiльнення ОСОБА_1 з вiйськової служби у запас за сімейними обставинами на підставі пудпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у разі необхідності постійного догляду за батьком, який є особою з інвалідністю ІІ групи та виключити зі списків особового складу;

- зобов`язати Вiйськову частину НОМЕР_2 в особi ії командира, звільнити ОСОБА_1 з вiйськової служби у запас у зв`язку з сімейними обставинами на підставі пудпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у разі необхідності постійного догляду за батьком, який є особою з інвалідністю ІІ групи та виключити зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 .

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 12.07.2024 року звернувся відповідача з рапортом про дострокове звільнення з вiйськової служби, заа результатами розгляду якого позивачу відмовлено у звільненні у запас. Позивач вважає, що довів наявність у нього підстав для звільнення, визначених пп. «г» п. 2 ч. 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Проте відповідач протиправно відмовив йому у достроковому звільнення з військової служби, чим грубо порушив його право, прямо передбачене Законом.

Ухвалою від 09.10.2024 року суд відкрив провадження у справі та ухвалив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін у судове засідання.

Відповідач надав відзив на позов, в якому у задоволенні вимог позивача просив відмовити. Заперечуючи проти позову відповідач зазначив, що для дострокового звільнення з військовохї служби повинен був довести, що він є єдиною особою, яка може здійснювати даний догляд за батьком. Але позивач належних доказів, що він є єдиною особою, яка може здійснювати постійний сторонній догляд за батьком, не надав.

Суд розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

З`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, цінивши докази у їх сукупності, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дослідивши матеріали, що містяться у справі, суд встановив наступне:

Позивач, у ідповідності до Указу Президента України від 24.02.2022 року № 69/22, був призваний до лав Збройних Сил України.

12.07.2024 року позивач звернувся до відповідача із рапортом, в якому просив звільнити його з вiйськової служби у запас, за сімейними обставинами на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у разі необхідності постійного догляду за батьком, який є особою з інвалідністю ІІ групи, та виключити зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 .

До вказаного рапорту додано копії нотаріально посвідчених документів, а саме: паспорту ОСОБА_1 ; довiдки про присвоеня iлентифiкачiйного номеру на iм`я ОСОБА_1 ; свiдоцтва про народження ОСОБА_1 ; паспорту ОСОБА_2 ; довiдки про присвоеня iдентифiкачiйного номеру на iм`я ОСОБА_2 ; довідки до акту МСЕК Серія 12 ААГ № 517603; довідки про склад сім`ї за місцем реєстрації від 27.05.2024 року № 459; витяг з реєстру ториторіальної громади від 07.05.2024 року № 2024/006156327; висновку про наявність порушення функцій організму через яку невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (№ 080-4/о) від 03.07.2024 року; акту встанровлення факту здійснення особою догляду (постійного догляду) від 17.06.2024 року № 1; підтвердження проходження огляду спеціалізованої кардіоофтамологічної МСЕК Обласного Центру медико-соціальної експертизи Миколаївської обласної ради від 13.05.2024 року № 39; свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_3 ; свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 ; сповіщення сім`ї від 08.09.2022 ркоу № 127; свідоцтва про народження ОСОБА_3 серія НОМЕР_5 ; свідоцтва про народлження ОСОБА_4 серії НОМЕР_6 ; свідоцтва про народження ОСОБА_5 серії НОМЕР_7 .

Відповідач за результатами опрацювання рапорту надав позивачу письмову відповідь від 26.08.2024 року № 8508, у якій повідомив, що серед документів, наданих до рапорту, відсутні документи, які б підтвердили факт відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення ОСОБА_2 (батька), або документи, які підтверджують необхідність членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення потреби постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Враховуючи викладене, позивача повідомлено, що у командира військової частини на даний час відсутні правові підстави для звільнення позивача з військової служби у запас, за сімейними обставинами, на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Не погоджуючись із відмовою відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення у справі, суд виходить з настпного:

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених законом, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

За змістом ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан, який триває до цього часу.

Указом Президента України від 24.02.2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» було оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва, яка триває по цей час.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

За змістом ч. 1 , 2 ст. 17 Закону України від 06.12.1991 року № 1932-XII «Про оборону України» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює та визначає Закон України від 25.03.1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з ч. 1 3 ст. 1 Закону № 2232 захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військовий обов`язок включає, зокрема: прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби.

Відповідно до ч. 1 3 ст. 2 Закону № 2232 військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється: громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Частиною 6 ст. 2 Закону № 2232 визначені види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Згідно з абз. 1, 2 ч. 1 ст. 39 Закону № 2232 призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (ч. 5 ст. 1 Закону № 2232).

Підстави звільнення з військової служби визначені ст. 26 Закону № 2232.

За змістом пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232 військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Суд встановив, що ОСОБА_2 є батьком позивача ОСОБА_1 . Обоє зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно із висновком ЛКК від 03.07.2024 року, виданим КП «Первомайський районний центр медико-санітарної допомоги», ОСОБА_2 за станом здоров`я потребує отримання послуги з постійного стороннього догляду.

Відповідно до акта № 01 встановлення факту здійснення особою догляду (постійного догляду) від 17.06.2024 року, за результатами обстеження комісією встановлено факт здійснення догляду ОСОБА_1 за батьком ОСОБА_2 .

Саме через наявність таких сімейних обставин позивач звернувся до відповідача із рапортом про звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232, проте відповідач відмовив позивачу у задоволенні цього рапорту.

Підставою для такої відмови стало, як зазначено у листі-відповіді, те, що серед документів, наданих до рапорту, відсутні документи, які б підтвердили факт відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення ОСОБА_2 (батька), або документи, які підтверджують необхідність членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення потреби постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Суд вважає за необхідне зазначити, що обов`язок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків закріплено в статті 51 Конституції України.

Відповідно до ст. 172 Сімейного кодексу України, дитина, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу.

Обов`язок «здійснювати утримання батьків» та «здійснювати догляд за батьками», не є тотожнім у спірних правовідносинах.

Постійний догляд це форма догляду за особами з різними фізичними або психічними обмеженнями, що вимагає постійної присутності доглядача для надання необхідної допомоги та підтримки.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Сімейного кодексу України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Тобто, «здійснювати утримання за батьками» це надання матеріальної допомоги, в той час як «постійний догляд» це вимагає постійної присутності доглядача для надання необхідної допомоги та підтримки.

Судом враховано, що актом № 01 від 17.06.2024 року підтверджено наявність підстав для догляду за ОСОБА_2 . Комісія констатувала відсутність можливості інших членів родини здійснювати догляд.

Сестра позивача, ОСОБА_6 (як донька першого ступеня споріднення) не може надати відповідний догляд з зазначеених причин, а саме:

- чоловік, ОСОБА_6 , відповідно до сповіщення № 127 від 08.09.2022 року, є безвісті зниклим;

- ОСОБА_6 має двох неповнолітніх дітей;

- ОСОБА_6 стикається з територіальною віддаленістю від баттька.

Станом на момент виникнення спірних правовідносин, норми ст. 26 Закону № 2232 уже містять виключений перелік сімейних обставин, за якими можливе звільнення військовослужбовця зі служби.

Так, пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232 визначає два документи альтернативно для підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за особою: або висновок медико-соціальної експертної комісії, або висновок лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. Повноваження таких органів залежно від суб`єкта, якому надається відповідний висновок, вже не розмежовано.

Як встановив суд вище, до рапорту від 12.07.2024 року про звільнення з військової служби позивач, серед інших документів, надав копію довідки МСЕК серії 12 ААГ № 517603, медичний висновок ЛКК від 03.07.2024 року та акт № 01 встановлення факту здійснення догляду від 17.06.2024 року. Згідно із наданим відповідачу медичним висновком батько позивача ОСОБА_2 , має ІІ групу інвалідності та за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду.

А відповідно до акту № 01 від 17.06.2024 року за результатами обстеження комісією встановлено факт здійснення догляду позивачем за ОСОБА_2 .

Враховуючи те, що необхідність постійного стороннього догляду за хворою особою може підтверджуватися відповідним медичним висновком ЛКК, відповідний медичний висновок, належним чином оформлений (підписаний та засвідчений печатками членів комісії та закладу охорони здоров`я) позивач надав відповідачу разом із рапортом про звільнення серед інших документів, у відповідача не було причин відмовляти позивачу у звільненні з військової служби відповідно до пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232, оскільки підставу для звільнення з військової служби, передбачену цим пунктом, позивач підтвердив у належний спосіб.

Беручи до уваги викладене, суд визнає протиправною відмову військової частини у звільненні ОСОБА_1 з військової служби у запас на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232 та з метою повного і ефективного захисту порушеного права позивача, за захистом якого він звернувся з цим позовом до суду, зобов`язує військову частину прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232 та виключення його зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 .

Згідно ч. 1 та 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Судові витрати по справі відсутні.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241 246, 260 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_8 ) до Військової частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_9 ) задовольнити.

2. Визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 у звільненні ОСОБА_1 з військової служби у запас за сімейними обставинами на підставі пудпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», викладену у відповіді від 30.08.2024 року № 8508.

3. Зобов`язати Вiйськову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з вiйськової служби у запас на підставі пудпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 .

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 30.12.2024 року.

Суддя О.В. Малих