Справа № 580/2401/23
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2024-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2024 р.м. ОдесаСправа № 580/2401/23

Перша інстанція: суддя Птичкіна В.В.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Турецької І. О.,

суддів Градовського Ю. М., Шеметенко Л. П.

розглянувши, в порядку письмового провадження, апеляційну скаргу адвоката Дубка Сергія Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2024 року про повернення заяви про встановлення судового контролю у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

31.07.2023 до Миколаївського окружного адміністративного суду з Черкаського окружного адміністративного суду надійшла справа № 580/2401/23 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 .

У позовній заяві позивач просив наступне:

- визнати протиправною бездіяльність, яка полягає у незастосуванні при нарахуванні індексації за період з 01.01.2016 до 28.01.2017 коефіцієнтів індексації, що відповідають місяцю підвищення тарифної ставки (окладу) січень 2008 року;

- зобов`язати нарахувати та доплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 до 28.01.2017 з урахуванням для обчислення індексації коефіцієнтів місяця підвищення тарифної ставки (окладу) січень 2008 року;

- зобов`язати нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації за весь час затримки за період з 01.01.2016 до дня фактичної виплати індексації.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 13.02.2024 позов задоволено частково.

Суд визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає в ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 до 28.01.2017 із застосуванням січня 2008 року, як місяця підвищення доходів (базового місяця).

Зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 до 28.01.2017, виходячи з січня 2008 року, як місяця підвищення доходів (базового місяця), з урахуванням раніше виплачених сум.

Водночас, відмовлено в задоволенні позовної вимоги про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації за весь час затримки виплати, а саме: за період з 01.01.2016 до дня фактичної виплати індексації.

Дане судове рішення не оскаржувалось та набрало законної сили 15.03.2024.

02.05.2024 суд першої інстанції видав виконавчий лист на виконання ухваленого рішення.

Інгульський відділ Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відкрив виконавче провадження №75107294 за вказаним виконавчим листом.

15.08.2024 державним виконавцем направлено відповідачу вимогу про виконання судового рішення, однак судове рішення не виконано.

У зв`язку з цим, 13.09.2024 адвокат Дубок С. М., діючи в інтересах ОСОБА_1 , подав до суду заяву, в порядку статті 382 КАС України, в якій просить:

- встановити судовий контроль за виконанням рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2024 року, зобов`язавши Військову частину НОМЕР_1 подати до суду звіт про його виконання, а саме: про виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 до 28.01.2017, виходячи з січня 2008 року як місяця підвищення доходів (базового місяця), з урахуванням раніше виплачених сум.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 16.09.2024 заяву про встановлення судового контролю повернуто заявнику без розгляду.

Повертаючи заявнику дану заяву, суд першої інстанції виходив із того, що, в порядку статті 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Однак, на думку суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 не є суб`єктом владних повноважень, оскільки не належить до органів державної влади чи місцевого самоврядування, не здійснює публічно-владних управлінських функцій, в тому числі на виконання делегованих повноважень, не надає адміністративних послуг. Військова частина НОМЕР_1 також не є органом військового управління.

Оскільки відповідач не є суб`єктом владних повноважень, стаття 382 КАС України є незастосовною до правовідносин з виконання судового рішення у цій справі.

Не погоджуючись з указаною ухвалою суду, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, адвокат Дубок С. М., діючи в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та задовольнити заяву, подану в порядку статті 382 КАС України.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що Збройні Сили України являються суб`єктом владних повноважень із делегованими функціями. Військова частина, як складова Збройних Сил України, володіє делегованими адміністративно-розпорядчими функціями та належить до суб`єктів владних розпоряджень.

Відзив на апеляційну скаргу від Військової частини НОМЕР_1 не надходив.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України, враховуючи відсутність клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, справа розглянута в порядку письмового провадження.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове її задоволення, з огляду на таке.

В межах даної справи є необхідність дослідити чи є Військова частина НОМЕР_1 суб`єктом владних повноважень, до якої можна було б застосувати вимоги статті 382 КАС України щодо судового контролю за виконанням судового рішення.

Досліджуючи дане питання, колегія суддів виходить з такого.

Суб`єкт владних повноважень орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини 1 статті 4 КАС України).

Суб`єкти владних повноважень органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання (пункт 1 частини 1 статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

Отже, національне законодавство та практика функціонування суб`єктів владних повноважень передбачають й інших суб`єктів владних повноважень, не формалізованих у Кодексі адміністративного судочинства України.

Перелік суб`єктів владних повноважень, вказаних у пункті 7 частини 1 статті 4 КАС України не є вичерпним (абсолютним) оскільки у адміністративно-правові відносини можуть вступати й інші суб`єкти владних повноважень, не передбачені цією нормою.

Наприклад, такими суб`єктами владних повноважень є військова частина, митниця, прикордонний загін тощо.

Тож, очевидно, що норми КАС України та інші нормативно-правові акти визначають організаційно-правову форму, правовий статус й інших суб`єктів владних повноважень.

Здійснення функцій публічної влади, крім суб`єктів владних повноважень, може бути делеговано іншим суб`єктам, зокрема, представникам самоврядних (саморегулівних) професій.

Держава може делегувати свої публічні повноваження самоврядним (саморегулівним) структурам, уповноваженим суб`єктам, які частково виконуватимуть ці функції за вказівкою держави. Існує значна кількість таких уповноважених суб`єктів, якими є представники самоврядних (саморегулівних) професій нотаріуси, адвокати, арбітражні керуючі, представники митних брокерів, аудитори тощо.

Суб`єкти владних повноважень характеризуються тим, що можуть бути юридичною особою, колективним утворенням без статусу юридичної особи, індивідуальним суб`єктом. Однак незалежно від організаційно-правової форми (юридична особа, колективне утворення без статусу юридичної особи, індивідуальний суб`єкт) суб`єкт владних повноважень завжди наділений адміністративною компетенцією (публічними повноваженнями), яку він набуває і здійснює у порядку, передбаченому нормами адміністративного права; так само, як виникає, так адміністративна компетенція суб`єкта владних повноважень і припиняється на підставі норм адміністративного права.

Отже, відповідачами в адміністративному процесі можуть бути:

суб`єкти владних повноважень;

суб`єкти делегованих повноважень;

носії публічних (адміністративних) повноважень.

Реалізацією публічного адміністрування (адміністративних повноважень, владних управлінських функцій) займаються не лише органи виконавчої влади й органи місцевого самоврядування як це зазвичай вважається, а й інші суб`єкти публічної влади, а також у деяких випадках, приватні особи.

Виходячи з цього, поняття «суб`єкт владних повноважень» («суб`єкт публічного адміністрування») слід оцінювати не з інституційного, а з функціонального аспекту. Інакше кажучи, визначальним для віднесення того чи іншого органу (особи) до суб`єктів владних повноважень (суб`єкт публічного адміністрування) є не лише його місце у системі публічної влади, а і функції, які ним виконуються, й такі функції мають бути пов`язані із здійсненням публічного адміністрування.

Тобто, суб`єкти владних повноважень це:

органи виконавчої влади;

органи місцевого самоврядування;

суб`єкти делегованих повноважень (у разі коли вони виконують делеговані їм функції органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування).

Приблизний перелік суб`єктів владних повноважень вміщений у ст. ст. 4, 43 КАС України:

органи державної влади;

органи влади Автономної Республіки Крим;

органи місцевого самоврядування;

посадові і службові особи органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування;

інші суб`єкти при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, зокрема на виконання делегованих повноважень.

При цьому до суб`єктів зі статусом юридичної особи належать:

органи виконавчої влади, державні органи (прокуратура, Національне антикорупційне бюро України, національні комісії регулювання природних монополій, Вища рада правосуддя, Вища кваліфікаційна комісія суддів України), Національний банк України та їх територіальні представництва, органи влади Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, державні підприємства, установи, організації (наприклад, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Фонд соціального страхування України), керівні органи саморегулівних організацій (наприклад, Аудиторська палата України, Нотаріальна палата України, Вища кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури України тощо), мілітаризовані утворення (прикордонний загін, військові (поліцейські) частини і з`єднання тощо).

Суб`єкти без статусу юридичної особи це структурні утворення колективних суб`єктів зі статусом юридичної особи (сектори, групи, відділення, відділи, управління, департаменти), органи професійного самоврядування (наприклад, органи суддівського самоврядування), тимчасово створені комісії (наприклад, медикосоціальна експертна комісія, атестаційна комісія, ліквідаційна комісія тощо), будь-які інші колективні утворення, утворені на підставі й у спосіб, визначені законом та наділені певним обсягом адміністративних повноважень (кадрова комісія, робоча група з контролю тощо).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про Збройні Сили України» Збройні Сили України це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.

Збройні Сили України забезпечують стримування збройної агресії проти України та відсіч їй, охорону повітряного простору держави та підводного простору у межах територіального моря України у випадках, визначених законом, беруть участь у заходах, спрямованих на боротьбу з тероризмом.

З`єднання, військові частини і підрозділи Збройних Сил України відповідно до закону можуть залучатися до здійснення заходів правового режиму воєнного і надзвичайного стану, безпеки та захисту критичної інфраструктури, здійснення заходів щодо поводження з військовополоненими в особливий період, заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, організації та підтримання дій руху опору, проведення військових інформаційно-психологічних операцій, боротьби з тероризмом і піратством, заходів щодо здійснення захисту життя, здоров`я громадян та об`єктів (майна) державної власності за межами України, забезпечення їх безпеки та евакуації (повернення), посилення охорони державного кордону, захисту суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні та на континентальному шельфі та їх правового оформлення, забезпечення безпеки національного морського судноплавства України у відкритому морі чи в будь-якому місці поза межами юрисдикції будь-якої держави, заходів щодо запобігання розповсюдженню зброї масового ураження, протидії незаконним перевезенням зброї і наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів у відкритому морі, ліквідації надзвичайних ситуацій природного і техногенного характеру, кризових ситуацій, надання військової допомоги іншим державам, а також брати участь у міжнародному військовому співробітництві, міжнародних антитерористичних, антипіратських та інших міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки на підставі міжнародних договорів України та в порядку і на умовах, визначених законодавством України.

Збройні Сили України у сфері захисту критичної інфраструктури забезпечують організацію захисту військових об`єктів критичної інфраструктури Збройних Сил України від терористичних загроз, підготовку до застосування військ (сил) Збройних Сил України у разі вчинення терористичного акту в повітряному просторі або територіальному морі України, проведення заходів з підвищення рівня захищеності, усунення ризиків і загроз вибухопожежобезпеки арсеналів, баз та складів Збройних Сил України, виконання завдань з протиповітряного прикриття важливих об`єктів держави (критичної інфраструктури), перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України.

Органи військового управління розвідки та військові частини розвідки Збройних Сил України, Сили спеціальних операцій Збройних Сил України відповідно до закону можуть залучатися до виконання розвідувальних завдань.

Органи військового управління забезпечують неухильне додержання вимог Конституції України стосовно того, що Збройні Сили України не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян або з метою повалення конституційного ладу, усунення органів державної влади чи перешкоджання їх діяльності.

Отже, Збройні Сили України є суб`єктом владних повноважень із делегованими функціями.

Статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» визначено, що Збройні Сили України мають таку загальну структуру:

Генеральний штаб Збройних Сил України;

Командування об`єднаних сил Збройних Сил України;

види Збройних Сил України - Сухопутні війська, Повітряні Сили, Військово-Морські

Сили;

окремі роди сил Збройних Сил України - Сили спеціальних операцій, Сили безпілотних систем, Сили територіальної оборони, Сили логістики, Сили підтримки, Медичні сили;

окремі роди військ Збройних Сил України - Десантно-штурмові війська, Війська зв`язку та кібербезпеки;

органи військового управління, з`єднання, військові частини, вищі військові навчальні заклади, військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти, установи та організації, що не належать до видів та окремих родів військ (сил) Збройних Сил України.

Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, установ та організацій.

Верховний Суд у постанові від 20 липня 2023 року у справі №521/1844/23 дійшов висновку, що основними ознаками суб`єкта владних повноважень як учасника (відповідача) публічно-правового спору можуть бути:

1) наявність статусу (ознак) юридичної особи;

2) створення для виконання, головним чином, владних повноважень (повноважень, заснованих на підпорядкованості (нерівності) інших суб`єктів, які вступають у правовідносини з такою юридичною особою);

3) здійснення діяльності під значним контролем уряду (суттєва залежність від державної (політичної) влади на центральному або регіональному рівні);

4) надання публічних (суспільних) послуг або зайняття монопольного становища у конкурентному середовищі;

5) поширення на спори за участі такої юридичної особи юрисдикції саме адміністративних судів.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що твердження суду першої інстанції про те, що Військова частина не є суб`єктом владних повноважень є помилковим та не заснованим на нормах матеріального та процесуального права, оскільки Військова частина, як складова Збройних Сил України, володіє делегованими адміністративно-розпорядчими функціями та належить до суб`єктів владних розпоряджень.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про повернення заяви адвоката про встановлення судового контролю.

Разом з цим, не може бути задоволена вимога апеляційної скарги щодо розгляду заяви про встановлення судового контролю по суті, оскільки суд її не розглядав.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Враховуючи вимоги даної статті, колегія суддів вважає, що ухвалу суду першої інстанції про повернення заяви без розгляду належить скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 308, 311, 312, 320, 321, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Дубка Сергія Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2024 року скасувати.

Заяву про встановлення судового контролю у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії направити, разом зі справою, до Миколаївського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Доповідач суддя І. О. Турецька

суддя Ю. М. Градовський

суддя Л. П. Шеметенко