Справа № 200/7044/24
Суддя: Дмитрієв В.С.
Дата ухвалення: 2024-12-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 грудня 2024 року Справа№200/7044/24

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Дмитрієва В.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в письмовому провадженні справу за позовом адвоката Єрмоленко Анни Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), третя особа: Міністерство оборони України () про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

08.10.2024 до Донецького окружного адміністративного суду, через систему Електронний суд, надійшов адміністративний позов адвоката Єрмоленко Анни Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , третя особа: Міністерство оборони України з вимогами:

- визнати протиправним та скасувати рішення Військової частини НОМЕР_2 від 20.07.2024 № 3638, прийнятого за результатом розгляду рапорту ОСОБА_1 від 08.07.2024, про відмову у звільненні з військової служби відповідно до підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу за сімейними обставинами - у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач проходить військову службу по мобілізації, є батьком малолітньої дитини, яка є дитиною з інвалідністю, отже має право на звільнення з військової служби. Проте, відповідач відмовив позивачеві у звільненні відповідно до абзацу 1 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме: у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років з посиланням на наявність дружини, яка відповідно до Сімейного кодексу України зобов`язана виховувати спільну дитину.

Позивач вказав, що з 18.05.2024 підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» змінено умову звільнення військовослужбовця у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю до 18 років, та додано додаткову умову «у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати), що давало право позивачу на звільнення у порівнянні з підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України № 2232-XII (в редакції до 18.05.2024), що є звуженням прав позивача в розумінні Конституції України.

Також зауважив, що Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» ставлять позивача в нерівне становище перед іншими громадянами України, які наразі не є військовослужбовцями, та не підлягають мобілізації, у зв`язку з тим, що виховують дитину з інвалідністю до 18 років.

Відповідач позов не визнав, надав відзив на адміністративний позов за змістом якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач вказав, що стаття 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу визначає підстави звільнення з військової служби для військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану на підставах, зокрема виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати. При цьому, станом на час розгляду військовою частиною рапорту позивача та прийняття рішення по його суті, законодавство чітко вимагало наявності такої умови для звільнення, як підтвердження відсутності другого з батьків такої дитини, а також інших осіб, які зобов`язані її виховувати. Тому, за наслідками розгляду рапорту та доданих до нього документів, військовою частиною НОМЕР_2 скеровано позивачу лист від 20.07.2024 №3638 у якому повідомлено про не підтвердження наданими ним документами сімейних обставин, які є підставою для звільнення з військової служби, оскільки ним не підтверджено відсутність другого з батьків такої дитини, а також інших осіб, які зобов`язані її виховувати.

Також відповідачем подано клопотання про залишення позову без розгляду.

Від третьої особи пояснення або заперечення щодо позову не надходили.

Ухвалою судді Донецького окружного адміністративного суду від 14.10.2024 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою суду від 25.10.2024 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду.

Дослідивши докази та письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив на нього, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується копією ID-паспорту № НОМЕР_4 .

Позивач має статус учасника бойових дій, що підтверджується копією срії МВ №005442 від 02.04.2015.

24.05.2022 ОСОБА_1 призваний на військову службу по мобілізації згідно Указу Президента України № 69/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію».

З 25.05.2022 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 , що підтверджується записами військового квитка серії НОМЕР_5 та не є спірним між сторонами.

Позивач є батьком ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії НОМЕР_6 .

Дитина позивача має інвалідність, що підтверджується копією медичного висновку №64 про дитину-інваліда віком до 18 років від 17.06.2024, консультативного висновку спеціалістів Центральної ЛКК з дитячої інвалідності №421, корінця медичного висновку №64 від 17.06.2024.

08.07.2024 ОСОБА_3 звернувся з рапортом до начальника медичного пункту 2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_2 про звільнення його з лав Збройних Сил України на підставі абзацу 1 підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу (у звязку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років).

До рапорту позивач долучив нотаріально завірені копії: паспорта, витягу з реєстру територіальної громади, довідку про реєстрацію місця проживання, ідентифікаційного номера, паспорта ОСОБА_4 (дружини), довідки про місце реєстрації ОСОБА_4 (дружини), ідентифікаційного номера ОСОБА_4 (дружини), свідоцтва про шлюб, свідоцтва про народження дитини, довідку про склад сім`ї, медичного висновку №64 від 17.05.2024, медичного висновку №64 від 17.05.2024, консультативного висновку №471 від 12.06.2024, консультативного висновку спеціаліста, що підтверджується переліком доданих до рапорту документів та не заперечується відповідачем.

20.07.2024 військова частина НОМЕР_2 листом за №3638 повідомила позивача про відсутність підстав для звільнення з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу оскільки у ОСОБА_1 є дружина ОСОБА_4 , яка однаково із позивачем зобов`язана виховувати спільну дитину з інвалідністю ОСОБА_2 .

Позивач вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не звільнення його з військової служби за наявності відповідних підстав, звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначені Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 за №2232-XII (далі -Закон №2232-XII).

Статтею 1 Закону №2232-XII визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

За змістом частини 2 статті 1 Закону №2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (надалі по тексту також - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (частина 1 статті 2 Закону №2232-XII).

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 Про введення воєнного стану в Україні (затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ), введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022.

На час розгляду справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

Звільнення військовослужбовців з військової служби регламентовано статтею 26 Закону №2232-XII.

Статтею 26 Закону № 2232-XII визначено підстави звільнення з військової служби.

Згідно з підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби, під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

При цьому частиною 12 статті 26 Закону № 2232-XII передбачено звільнення з військової служби під час дії воєнного стану, зокрема на таких підставах:

- виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати (абз. 8);

- утримання військовослужбовцем повнолітньої дитини, яка є особою з інвалідністю I чи II групи (абз. 9);

- виховання військовослужбовцем дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність, за умови що такі особи не мають інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону їх утримувати (абз. 10).

Відповідно до п. 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 від 10.04.2009 № 170 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Так, відповідно до матеріалів справи, позивач звернувся із рапортом по команді саме на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-XII.

Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України 10.04.2009 р.№170 (далі - Інструкція №170) визначає механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

Додатком 19 Інструкції № 170 передбачено перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби.

Зокрема відповідно до п. 5 цього Додатку через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", подаються:

- військовослужбовцем, що виховує дитину з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати: медичний висновок про дитину з інвалідністю віком до 18 років за формою, затвердженою МОЗ, або індивідуальна програма реабілітації дитини з інвалідністю, видана лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу; копія свідоцтва про народження дитини із зазначенням батьківства (материнства) особи; один із документів: копія свідоцтва про смерть одного з батьків, або копія рішення суду про визнання одного з батьків безвісно відсутньою чи оголошення померлою, або копія рішення суду про позбавлення одного з батьків батьківських прав, або копія вироку суду, за яким особа відбуває покарання у місцях позбавлення волі, або документи, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину (копія рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини або витяг із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України) (п.п.19 цього пункту);

Суд зауважує, що положення абзацу 8 пункту 3 частини 12 Закону № 2232-XII визначають додаткові умови для набуття права на звільнення з військової служби під час дії воєнного стану, а саме: відсутності інших осіб, які зобов`язані виховувати дитину з інвалідністю.

Тобто, вказана правова норма ставить право на звільнення військовослужбовця на цих підставах в залежність від наявності інших осіб, які зобов`язані виховувати/утримувати дитину.

Вказане повинно підтверджувати визначеним п. 5 цього Додатку Інструкції № 170 переліком документів.

За приписами статей 150, 155 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно із ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Суд зауважує, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відтак, суд констатує, що у випадку подання рапорту про звільнення на вище аналізованих підставах, позивач повинен був довести факт самостійного виховання дитини з інвалідності.

Як встановлено судом, до рапорту про звільнення з військової служби позивачем додано копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_7 відповідно до якого ОСОБА_4 є дружиною позивача, відповідно до свідоцтва про народження, ОСОБА_4 є матір`ю сина позивача - ОСОБА_2 .

Отже, позивач не надав як до рапорту про звільнення, так і до матеріалів позовної заяви, документів, які б свідчили про те, що позивач здійснює самостійне виховання дитини з інвалідністю.

На підставі викладеного вище, суд дійшов висновку про те, матеріалами справи не підтверджується наявність підстав для звільнення позивача з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-XII.

Стосовно тверджень представника позивача про звуження прав позивача щодо звільнення з військової служби встановлених Законом України №2232-ХІІ з 18.05.2024 в порівнянні в редакції цього закону до 18.05.2024, суд зазначає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний використовувати чинний нормативно-правовий акт, тобто Закон, який діє саме під час його правозастосування.

На час як подання рапорту та і на час розгляду рапорту позивача діяла вже нова редакція відповідної статті Закону №2232-XII, а відтак позивач мав розуміти відповідні наслідки.

Таким чином, на час судового розгляду цієї справи та за наявних у матеріалах справи доказів, у суду відсутні підстави для визнання за позивачем права на звільнення з військової служби за призовом по мобілізації під час дії воєнного стану.

Згідно з ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підставі системного аналізу положень чинного законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 262, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову адвоката Єрмоленко Анни Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , третя особа: Міністерство оборони України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя В.С. Дмитрієв