Справа № 440/14677/24
Суддя: І.Г. Ясиновський
Дата ухвалення: 2024-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

27 грудня 2024 рокум. ПолтаваСправа № 440/14677/24
Суддя Полтавського окружного адміністративного суду Ясиновський І.Г., розглянувши клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду з позовом у справі № 440/14677/24 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

09 грудня 2024 року до Полтавського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до якого просить:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 по не виключенню ОСОБА_1 з військового обліку з 07.06.2005 року на підставі пункту г частини 5 ст.37 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу 25 березня 1992 року №2232-XII, в редакції, що діяла станом на 07.06.2005 року,

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 розглянути питання про виключення з військового обліку ОСОБА_1 з 07.06.2005 року на підставі пункту г частини 5 ст. 37 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу 25 березня 1992 року №2232-XII, в редакції, що діяла на 07.06.2005 року, та видати військово-обліковий документ із відповідною відміткою щодо виключення військового обліку.

Ухвалою суду від 16 грудня 2024 року позовну заяву залишено без руху, у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду із цим позовом; позивачеві встановлено строк на усунення недоліки протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позову без руху.

23.12.2024 до суду від позивача надійшли клопотання за вхідним № 75886/24 та аналогічне за змістом клопотання за вхідним №75887/24 про поновлення строку звернення до адміністративного суду з позовними вимогами про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дій.

В обґрунтування клопотання зазначено, що доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є її дії, спрямовані на захист порушених прав, зокрема, оскарження рішення (дії чи бездіяльність), письмові звернення з цього приводу, а також докази, які свідчать про те, що були створені умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав. Доказами у справі підтверджується, що позивач, виконуючи вимоги Порядку ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.05.2024 №523 та Порядку оформлення (створення) та видачі військово-облікового документа для призовників, військовозобов`язаних та резервістів, який було затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №559, пройшов процедуру уточнення облікових даних через систему Резерв+ і отримав обліково-військовий документ 29.06.2024 р, з якого дізнався про перебування на військовому обліку. 17.07.2024 року позивач звернувся до відповідача із заявою про незаконну бездіяльність щодо не виключення його з військового обліку на підставі пункту «г» частини 5 ст.37 Закону №2232-XII. Зазначає, що відповідач надав поштою відповідь від 03.08.2024 №6/17433 на заяву від 17.07.2024 року, у якій без обґрунтування будь-якими нормами чинного законодавства, а також без роз`яснення права на оскарження його рішення повідомив, що позивач є військовозобов`язаним, у 2005 році не був виключений з військового обліку у зв`язку із відсутністю на те підстав та інформації про засудження позивача. На переконання позивача, доказами у справі підтверджено, що позивач дізнався про порушення права 29.06.2024 року і 09.12.2024 року, у межах строку, встановленого ст.122 КАС України звернувся до суду. Також зазначає, що доказами у справі підтверджується, що позивач згідно вироку Апеляційного суду Полтавської області від 07.06.2005 року був взятий під варту і відбував покарання до 19.03.2012. Позивач наполягає на тому, що не знав і не міг дізнатися про порушення його прав внаслідок бездіяльності відповідача, а саме не прийняття ним рішення про виключення позивача з військового обліку 07.06.2005 року. Так у клопотанні позивач просить суд визнати, що позовна заява ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 від 07.12.2024 року про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії подана у межах строку, встановленого ст.122 КАС України.

Надаючи оцінку клопотанню позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Згідно з частинами першою, другою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів.

При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття "дізнався" та "повинен був дізнатись".

Поняття "повинен був дізнатися" необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 №340/1019/19).

Відповідно до п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Положення про військовий облік військовозобов`язаних і призовників" від 9 червня 1994 р. N 377, громадяни, які перебувають на військовому обліку військовозобов`язаних у районних (міських) військових комісаріатах, у разі прийняття на військову службу в Управління державної охорони, Службу безпеки, Службу зовнішньої розвідки, Державну спеціальну службу транспорту, Внутрішні війська МВС, Державну прикордонну службу чи на службу начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту, МВС, податкової міліції, Держспецзв`язку, Державної кримінально-виконавчої служби знімаються з військового обліку у військових комісаріатах і передаються на облік відповідно Управління державної охорони, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної спеціальної служби транспорту, Внутрішніх військ МВС, Державної прикордонної служби, спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань цивільного захисту та на облік у кадрах МВС, податкової міліції, Держспецзв`язку, Державної кримінально-виконавчої служби.

Відповідно до п. г ч. 5 ст. 37 Закону України "Про загальний військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року N 2232-XII в редакції чинній на дату набрання чинності вироку Апеляційного суду Полтавської області від 07.06.2005, виключенню з військового обліку у військових комісаріатах підлягають громадяни: […] г) які були засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжких злочинів; […].

Відповідно до ч. 5 ст. 38 цього ж Закону, органи дізнання та попереднього (досудового) слідства зобов`язані в семиденний строк повідомити районні (міські) військові комісаріати про призовників, щодо яких ведеться дізнання або попереднє (досудове) слідство, а суди - про призовників, кримінальні справи яких розглядаються судом, а також про вироки стосовно військовозобов`язаних і призовників, що набрали законної сили.

Військові квитки військовозобов`язаних і посвідчення про приписку призовників, засуджених до позбавлення волі, в тому числі умовно і з відстрочкою виконання вироку, надсилаються судами до відповідних військових комісаріатів.

Як зазначено судом в ухвалі від 16.12.2024 про залишення позову без руху, строк звернення до суду з адміністративним позовом про визнання протиправною бездіяльності щодо виключення з військового обліку та видачі військового квитка пов`язаний безпосередньо із датою засудження позивача та розпочинає свій відлік із дати доведення до відома позивача вироку суду.

Разом з тим, позивача засуджено до позбавлення волі вироком суду від 07.06.2005, при цьому позивач відбув покарання 19.03.2012.

Ухвалою суду від 16.12.2024 суд зобов`язував позивача надати докази, що ним вживалися заходи щодо з`ясування питання про виключення його з військового обліку та видачі військового квитка у період з березня 2012 року по грудень 2024 рік, тобто протягом 12 років.

Водночас на виконання вимог ухвали суду про залишення позову без руху позивач вказаних доказів не надав.

У наданому клопотанні позивач зазначає, що почав вживати заходи щодо розпочав процедуру оновлення військово-облікових даних лише в червні 2024 року та наполягає на тому, що не знав і не міг дізнатися про порушення його прав внаслідок бездіяльності відповідача, а саме не прийняття ним рішення про виключення позивача з військового обліку 07.06.2005 року.

Оцінивши вказані доводи позивача суд вважає останні необґрунтованими, з огляду на наступне.

Суд звертає увагу, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою у рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, не реалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, не є абсолютним; воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг.

Зокрема, ЄСПЛ у пунктах 37 та 38 рішення від 18.11.2010 у справі "Мушта проти України" нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. Водночас такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не повинні перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

Тож право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Суд наголошує, що поважними визнаються лише обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.

Натомість у цій справі позивач не вказав, які саме об`єктивні, поважні (непереборні) причини унеможливили звернення до суду у встановлений процесуальним законодавством строк.

Також позивачем не наведено у клопотанні об`єктивних причини, які перешкоджали зверненню позивача до компетентних державних органів з метою з`ясування питання про виключення його з військового обліку та видачі військового квитка у період з березня 2012 року по червень 2024 рік, тобто протягом 12 років.

Суд звертає увагу позивача, що його посилання на статтю 38 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу" про те, що суди повідомляють військові комісаріати про вироки щодо військовозобов`язаних які набрали законної сили, як на доказ того, що виключення його з військового обліку мало відбуватися без участі самого позивача є безпідставним, оскільки в даній статті йдеться лише про повідомлення судом військового комісаріату про вирок щодо військовозобов`язаного. В той же час, після відбуття покарання саме позивач повинен був отримати відповідний військово-обліковий документ із відповідними відмітками та печатками військового комісаріату про виключення його з військового обліку. Однак, позивачем було наведено жодних обставин які з об`єктивних причин позбавляли його можливості отримати такі документи починаючи з 2012 року, тобто понад 12 років до дати звернення до суду.

Позивач не навів змістовних і вагомих доводів щодо вчинення ним усіх необхідних і можливих дій, які вказують на бажання реалізувати його процесуальні права з метою їх захисту в судовому порядку; не довів, що в цій справі можливість вчасного подання ним позовної заяви не мала суб`єктивного характеру, тобто не залежала від його волевиявлення. Натомість пропуск строку на звернення до суду через пасивну поведінку позивача щодо реалізації процесуальних прав і небажання їх реалізувати в повній мірі та в процесуальний спосіб в цьому випадку не є поважною причиною пропуску строку.

У постановах від 13 лютого 2018 року у справі N 308/12874/16-а, від 14 лютого 2019 року у справі N 805/3881/18-авід 01 грудня 2020 року у справі N 807/658/18, від 05 березня 2021 року у справі N 140/1738/19 Верховним Судом викладені висновки про те, що "поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається до суду та пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із такого: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

За відсутності у матеріалах позову належних доказів, що свідчили б про наявність об`єктивних, непереборних обставин неможливості своєчасного звернення до суду з цим позовом, суд дійшов висновку, що строк звернення з цим позовом позивачем пропущений без наявності на те поважних причин.

Крім того, суд зазначає, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.

Також Верховним Судом неодноразово, зокрема у постановах від 11 липня 2019 року у справі №0940/1181/18, від 31 жовтня 2019 року у справі № 823/1915/18, від 22 січня 2020 року у справі №826/4464/17, від 16 липня 2020 року у справі №487/3042/16-а тощо, була висловлена позиція, згідно з якою пропуск відповідного строку на звернення до суду через необізнаність щодо прийнятих актів законодавства або байдужість до своїх прав чи небажання скористатися цим правом не є поважними причинами пропуску строку та, відповідно, підставою для поновлення строку звернення до суду з адміністративним позовом.

Як наслідок, позивач вимоги ухвали суду про залишення позовної заяви без руху у встановлений в такій ухвалі строк не виконав, недоліки позовної заяви не усунув.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про необхідність повернення позовної заяви позивачеві.

У силу частини другої статті 123 КАС України, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Відповідно до пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Частиною восьмою статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

На підставі викладеного, керуючись статтями 169, 248, 294, пунктом 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И В:

Визнати причини пропуску позивачем строку звернення до суду неповажними.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду - відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - повернути позивачу.

Роз`яснити позивачеві, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали направити особі, яка її подала, разом із позовною заявою та доданими до неї документами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Другого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення судового рішення шляхом подання апеляційної скарги в порядку, визначеному ч.8 ст. 18, ч.ч. 7-8 ст. 44 та ст. 297 КАС України, а також з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених підп. 15.5 підп. 15 п. 1 р. VII "Перехідні положення" КАС України.

Суддя І.Г. Ясиновський