Справа № 280/5858/24
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2024-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

12 грудня 2024 року м. Дніпросправа № 280/5858/24

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Дурасової Ю.В. (доповідач),

суддів: Божко Л.А., Лукманової О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19.08.2024 року (головуючий суддя Артоуз О.О. )

в адміністративній справі №280/5858/24 за позовом ОСОБА_1 до відповідачів: Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся 24.06.2024 до Запорізького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до відповідачів Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (відповідач-2), в якому просив:

-визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 21.12.2023 № 74 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 відповідно до положень Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

-зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до страхового стажу позивача періоди з 01.03.1995 по 15.05.1995, з 29.05.1995 по 18.07.1995, з 19.07.1995 по 18.03.1996, з 18.03.1996 по 17.07.1996, з 19.07.1996 по 14.02.1997, з 26.05.1997 по 08.09.1998, з 14.09.1998 по 31.12.1998, з 01.09.2001 по 30.07.2002, з 01.06.2009 по 31.08.2009, з 14.03.2016 по 28.02.2017, з 01.04.2017 по 18.09.2017, з 30.04.2020 по 31.05.2020, з 01.03.2022 по 01.04.2022, призначити та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_1 відповідно до положень Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, починаючи з 19.12.2023; В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач 19.12.2023 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення йому пенсії за віком відповідно до частини першої статті 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV. За результатом розгляду вказаної заяви Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області прийнято рішення від 21.12.2023 №74 про відмову в призначенні позивачу пенсії. У рішенні про відмову відповідач-2 зазначив, що до страхового стажу не зараховано наступні періоди: періоди роботи згідно з даними трудової книжки НОМЕР_1 від 29.05.1995, оскільки вона оформлена з порушеннями пункту 2.12 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 57, а саме на титульній сторінці відсутня печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка; період роботи з 01.03.1995 по 15.05.1995 відповідно довідки № 53-95 від 16.05.1995, оскільки в цій довідці відсутня печатка підприємства. При цьому хоч в рішенні не зазначено, проте з урахуванням розрахунку за формою РС-право пенсійний орган не зарахував наступні періоди до страхового стажу позивача, які зазначені в його трудовій книжці: 29.05.1995 18.07.1995; 19.07.1995 18.03.1996; 18.03.1996 - 17.07.1996; 19.07.1996 - 14.02.1997; 26.05.1997 08.09.1998; 14.09.1998 31.12.1998; 01.09.2001 30.07.2002; 01.06.2009 31.08.2009; 14.03.2016 28.02.2017, 01.04.2017 18.09.2017; 30.04.2020 31.05.2020, 01.03.2022 01.04.2022. Після розгляду заяви про призначення пенсії за віком та аналізу поданих документів відповідач-2 дійшов висновку про відсутність у позивача необхідно стажу (30 років) для призначення йому пенсії згідно зі статтею 26 Закону № 1058-IV. Позивач вважає рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області від 21.12.2023 №74 про відмову в призначенні та виплаті пенсії за віком протиправним.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 19.08.2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 21.12.2023 №74 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 відповідно до положень Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.12.2023 щодо призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, з урахуванням висновків суду, наведених у цьому рішенні, із зарахуванням до страхового стажу позивача періодів: з 01.03.1995 по 15.05.1995, з 29.05.1995 по 18.07.1995, з 19.07.1995 по 18.03.1996, з 18.03.1996 по 07.07.1996, з 19.07.1996 по 14.02.1997, з 26.05.1997 по 08.09.1998, з 14.09.1998 по 31.12.1998, з 01.09.2001 по 30.07.2002, з 01.06.2009 по 31.08.2009, з 14.03.2016 по 28.02.2017, з 01.04.2017 по 18.09.2017, з 30.04.2020 по 31.05.2020, з 01.03.2022 по 01.04.2022.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії. За таких обставин, відповідачем протиправно не зараховано до страхового стажу позивача періодів роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 29.05.1995. Щодо не зарахування періоду роботи з 01.03.1995 по 15.05.1995 згідно довідки № 53-95 від 16.05.1995, оскільки в вищезазначеній довідці відсутня печатка підприємства, вказав, що надання відповідної довідки з огляду на наявність записів у трудовій книжці НОМЕР_1 від 29.05.1995, взагалі не потребувалося. З приводу аргументів, що за спірний період не було сплати страхових внесків, відповідно цей період не зараховано до страхового стажу суд вказав, що обов`язок щодо сплати страхового внеску так і обов`язок по його нарахуванню покладено саме на страхувальника (роботодавця), а отже і відповідальність за ненарахування страхового внеску покладено також на страхувальника. Застрахована особа не повинна відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства за страховими внесками не може бути підставою для незарахування до страхового стажу такої особи періодів її роботи.

Щодо вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до страхового стажу позивача періоди з 01.03.1995 по 15.05.1995, з 29.05.1995 по 18.07.1995, з 19.07.1995 по 18.03.1996, з 18.03.1996 по 17.07.1996, з 19.07.1996 по 14.02.1997, з 26.05.1997 по 08.09.1998, з 14.09.1998 по 31.12.1998, з 01.09.2001 по 30.07.2002, з 01.06.2009 по 31.08.2009, з 14.03.2016 по 28.02.2017, з 01.04.2017 по 18.09.2017, з 30.04.2020 по 31.05.2020, з 01.03.2022 по 01.04.2022, призначити та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_1 відповідно до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV, починаючи з 19.12.2023, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним та достатнім способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.12.2023 щодо призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, з урахуванням висновків суду, наведених у цьому рішенні, із зарахуванням до страхового стажу позивача періодів: з 01.03.1995 по 15.05.1995, з 29.05.1995 по 18.07.1995, з 19.07.1995 по 18.03.1996, з 18.03.1996 по 07.07.1996, з 19.07.1996 по 14.02.1997, з 26.05.1997 по 08.09.1998, з 14.09.1998 по 31.12.1998, з 01.09.2001 по 30.07.2002, з 01.06.2009 по 31.08.2009, з 14.03.2016 по 28.02.2017, з 01.04.2017 по 18.09.2017, з 30.04.2020 по 31.05.2020, з 01.03.2022 по 01.04.2022.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головним управлінням Пенсійного фонду в Запорізькій області (відповідачем-2) подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Вказує, що оскільки, Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області було уповноважено на розгляд конкретної заяви позивача про призначення пенсії, тому територіальним органом Пенсійного фонду України, уповноваженим вчинення певних дій - зарахування до стажу позивача повинно бути Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області.

В частині відмови у задоволенні позову рішення суду першої інстанції учасниками справи не оскаржується.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 , виданим Малиновським РВ УМВС України в Одеській області 29.11.1996.

19.12.2023 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії за віком.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 21.12.2023 № 74 про відмову в призначенні пенсії позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку із відсутністю страхового стажу необхідної тривалості. Згідно поданих заявником документів до страхового стажу не зараховано: періоди роботи згідно даних трудової книжки НОМЕР_1 від 29.05.1995, оскільки вона оформлена з порушенням п 2.12 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджений наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, а саме на титульній сторінці відсутня печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка; період роботи з 01.03.1995 по 15.05.1995 згідно довідки № 53-95 від 16.05.1995, оскільки в вищезазначеній довідці відсутня печатка підприємства. Страховий стаж особи становить 25 років 00 місяців 00 днів.

Згідно форми РС-право до страхового стажу позивача зараховано періоди: з 05.08.1990 по 17.10.1994, з 01.01.1999 по 31.12.1999, з 01.01.2000 по 19.01.2000, з 01.02.2000 по 21.02.2000, з 01.03.2000 по 22.03.2000, з 01.04.2000 по 20.04.2000, з 01.05.2000 по 19.05.2000, з 01.06.2000 по 20.06.2000, з 01.07.2000 по 21.07.2000, з 01.08.2000 по 22.08.2000, з 01.09.2000 по 22.09.2000, з 01.10.2000 по 22.10.2000, з 01.11.2000 по 22.11.2000, з 01.12.2000 по 21.12.2000, з 01.01.2001 по 31.08.2001, 01.02.2003 по 31.12.2003, з 01.01.2004 по 30.06.2005, з 01.07.2005, по 28.04.2007, з 04.03.2008 по 31.07.2008, з 21.12.2009 по 30.09.2010, з 01.02.2017 по 31.03.2017, з 06.05.2019 по 31.03.2020, з 01.06.2020 по 28.02.2022, з 01.05.2022 по 14.06.2022.

Позивач вважає протиправним рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області від 21.12.2023 №74 про відмову в призначенні та виплаті пенсії за віком.

Суд першої інстанції позов задовольнив частково.

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV, Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII, Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005, Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV передбачено, що, пенсія це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом; страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування; страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом (п.1 ч.1 ст.8 ЗУ №1058-ІV).

Частиною 1 статті 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати:

1) пенсія за віком;

2) пенсія по інвалідності;

3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

В силу статті 11 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV, загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають в т.ч.: громадяни України, іноземці (якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України) та особи без громадянства, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, створених відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах цих підприємств та організацій, у громадських об`єднаннях, у фізичних осіб - підприємців, осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, та в інших фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або працюють на інших умовах, передбачених законодавством, або виконують роботи (надають послуги) на зазначених підприємствах, в установах, організаціях чи у фізичних осіб за договорами цивільно-правового характеру; фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Статтею 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV встановлено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

При цьому, частиною 2 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV визначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

До страхового стажу для обчислення розміру пенсії за віком, з якого обчислюється розмір пенсії по інвалідності або у зв`язку з втратою годувальника, крім наявного страхового стажу, зараховується також на загальних підставах відповідно період з дня встановлення інвалідності до досягнення застрахованою особою віку, передбаченого частиною 1 статті 26 цього Закону, та період з дня смерті годувальника до дати, коли годувальник досяг би віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону.

Страховий стаж обчислюється в місяцях.

Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом.

Статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідачем не зараховано до страхового стажу позивача періоди роботи: 29.05.1995 18.07.1995; 19.07.1995 18.03.1996; 18.03.1996 - 17.07.1996; 19.07.1996 - 14.02.1997; 26.05.1997 08.09.1998; 14.09.1998 31.12.1998; 01.09.2001 30.07.2002; 01.06.2009 31.08.2009; 14.03.2016 28.02.2017, 01.04.2017 18.09.2017; 30.04.2020 31.05.2020, 01.03.2022 01.04.2022.

Водночас, робота позивача у вказані періоди підтверджується трудовими книжками позивача серії НОМЕР_1 від 29.05.1995 та НОМЕР_3 .

Відмовляючи позивачу у зарахуванні до страхового стажу відповідних періодів відповідач посилався на те, що:

трудова книжка НОМЕР_1 від 29.05.1995 оформлена з порушенням п 2.12 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджений наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, а саме - на титульній сторінці відсутня печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка (а.с. 17-23);

період роботи з 01.03.1995 по 15.05.1995 не зараховано згідно довідки №53-95 від 16.05.1995, оскільки в вищезазначеній довідці відсутня печатка підприємства (а.с. 24).

З цього приводу колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Частиною 2 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ передбачено, що при обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

До стажу роботи зараховується також в т.ч.: будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.

Відповідно до ст. 48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ Постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 затверджено «Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» (Порядок №637).

Згідно з пунктом 1 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Документи, визначені цим Порядком, є підставою для внесення відомостей до частини персональної електронної облікової картки в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, що відображає трудову діяльність застрахованої особи, в тому числі за період до 1 січня 2004 року.

Пунктом 3 зазначеного Порядку передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до пункту 18 Порядку № 637 за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, стаж роботи установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

Необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Так, записами трудових книжок позивача серії НОМЕР_1 від 29.05.1995 (а.с. 17-23) та НОМЕР_3 (а.с. 69-71) підтверджуються періоди роботи позивача:

з 01.03.1995 15.05.1995 працював менеджером МП «Колхіда»;

з 29.05.1995 18.07.1995 - працював на посаді менеджера у фірмі «Вектор-Плюс»;

з 19.07.1995 18.03.1996 працював на посаді менеджера з продажів Спільного українсько-американського підприємства «Амодесс»;

з 18.03.1996 - 07.07.1996 працював торгівельним представником офісу ВАТ «Крафт Якобз Сушард Україна»;

з 19.07.1996 - 14.02.1997 працював на посаді менеджера з дистрибуції та продажів Спільного українсько-американського підприємства «Амодесс»;

з 26.05.1997 08.09.1998 працював торгівельним представником офісу ВАТ «Крафт Якобз Сушард Україна»;

з 14.09.1998 01.02.2001 працював на посадах торгівельного представника у відділі маркетингу, начальника відділу продажів, в.о. директора з маркетингу, директора служби продажів ВАТ «Черномор»;

з 02.02.2001 04.07.2001 - працював на посаді директора регіональної служби продажів Дочірнтого підприємства Пивоварня «Ефес»;

з 05.08.2001 30.07.2002 отримував допомогу по безробіттю;

з 03.02.2003 30.06.2005 - працював на посаді менеджера з продажів « ТОВ «Арлекін»;

з 01.07.2005- 28.04.2007 - працював на посадах старшого менеджера зі збуту, заступника директора ТОВ «ТД «Арда»;

з 04.03.2008 01.08.2008 - працював на посаді директора зі збуту ТОВ «Скорпіо»;

з 01.06.2009 31.08.2009 працював на посаді начальника відділу збуту в ПП «Кондитерський дім «Гато»;

з 21.12.2009 30.09.2010 - працював на посаді замісника керівника департаменту продажів ТОВ «ТД «Арда»;

з 01.10.2010 15.10.2010 - працював на посаді замісника керівника департаменту продажів ТОВ «Арда-Трейдинг»;

з 14.03.2016 18.09.2017 працював на посаді начальника відділу з продажу в ТОВ «Ель Трейд Компані»;

з 06.05.2019 14.06.2022 - працював на посаді менеджера зі збуту у ФОП ОСОБА_2 .

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що на час первісного заповнення трудової книжки позивача діяв наказ Міністерства праці України №58 від 29.07.1993, яким затверджено Інструкцію "Про порядок ведення трудових книжок працівників".

Згідно пункту 1.1 Інструкції, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. До трудової книжки вносяться відомості про працівника:

прізвище, ім`я та по батькові, дата народження;

відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення;

відомості про нагородження і заохочення:

про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди (пункт 2.2 Інструкції).

Записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону (пункт 2.3 Інструкції).

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення (пункт 2.4. Інструкції).

Таким чином, здійснення записів у трудовій книжці власником або уповноваженим ним органом покладено на останніх, а не на працівника, а отже, відповідальність за неправильність вчиненого запису чи інших відомостей не може бути перекладена на працівника та позбавляти його права на врахування трудового стажу, який враховується для призначення пенсії.

Отже, формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть мати підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 06.02.2018 у справі № 677/277/17.

Частиною 5 статті 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Водночас, право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки.

На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Окрім того, у справі № 229/3431/16-а (постанова від 12.12.2019) Верховний Суд дійшов висновку про безпідставність доводів скаржника, оскільки обставини, які підлягали встановленню судами у даній справі і доказуванню, значно віддалені у часі, при цьому враховуючи ступінь вини позивача (її відсутність) неможливості надати повний об`єм необхідних для реалізації його прав документів та повноти записів у наявних підтверджуючих страховий стаж документах з огляду на те, що обов`язок належного оформлення таких документів покладається не на працівника, а на роботодавця чи інших уповноважених осіб.

Така правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду від 25.04.2019 у справі № 159/4178/16-а.

Згідно зі ст. 101 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Підприємства та організації несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам або державі внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також за видачу недостовірних документів, і відшкодовують її.

Зловживанням з боку пенсіонера в розумінні ч.1 ст.103 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ є, зокрема, подання ним документів з явно неправильними відомостями.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що право особи на призначення пенсії за віком має бути підтверджене як пенсіонером (особистими документами), так і підприємством, на якому особа працювала.

Також і відповідальність за надання недостовірних пенсійних документів покладена на підприємство (організацію) та пенсіонера.

При цьому, витребування та перевірка первинних документів є також правом пенсійного органу.

Зокрема, відповідач наділений повноваженнями самостійно отримати необхідні документи, що відповідає принципу належного урядування і націлено на забезпечення органами Пенсійного фонду України реалізації громадянами їх конституційного права на пенсійне забезпечення.

Тобто перекладання обов`язку доказування, надання відомостей тощо на позивача є неприйнятним.

Неможливість пенсійного органу скористатися правом на перевірку зазначених у трудовій книжці відомостей не може бути підставою для обмеження права пенсіонера на отримання належної пенсії.

Верховним Судом в постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а викладено правову позицію, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідачем протиправно не зараховано до страхового стажу позивача періодів роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 29.05.1995.

Щодо не зарахування періоду роботи позивача з 01.03.1995 по 15.05.1995 згідно довідки №53-95 від 16.05.1995 (а.с.24), колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідач вказує, що у вищезазначеній довідці відсутня печатка підприємства.

Однак, з огляду на наявність записів у трудовій книжці НОМЕР_1 від 29.05.1995 які не викликають сумніву (а.с. 69-71), взагалі не потребувалося надання відповідної довідки.

Таким чином, доводи відповідача в цій частині є безпідставними.

З приводу аргументів Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо того, що за спірний період не було сплати страхових внесків, відповідно цей період не зараховано до страхового стажу суд апеляційної інстаенції зауважує таке.

Частиною 1 ст.24 Закону № 1058-IV передбачено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно з ч. 2 ст. 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування найманих працівників та інших осіб, які належать до кола осіб, що підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та зазначені у ст.11 Закону № 1058-ІV, сплачуються їх роботодавцями та безпосередньо застрахованими особами.

Порядок обчислення та сплати страхових внесків визначено у ст. 20 Закону №1058-ІV відповідно до якої страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Згідно зі ст.106 Закону №1058-ІV відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати.

Таким чином, за загальним правилом, несвоєчасна сплата підприємством страхових внесків, за умови підтвердження роботи особи на такому підприємстві, отримання заробітної плати та утримання з неї єдиного соціального внеску, не повинна порушувати законні права та інтереси позивача, зокрема, порушувати його право на належне пенсійне забезпечення, оскільки, обов`язок своєчасної сплати страхових внесків до пенсійного фонду покладено на роботодавця, а тому їх несплата не може бути підставою для неврахування при призначенні застрахованій особі пенсії заробітної плати з якої не нараховані страхові внески.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 02.08.2022 у справі №560/4616/20, яка враховується судом в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України.

При цьому, Верховний Суд не досліджував питання чи нараховувались позивачу, але не сплачувались страхувальником страхові внески.

Сплата страхувальником страхових внесків є кінцевим етапом, якому передує нарахування страхового внеску.

Обов`язок щодо сплати страхового внеску так і обов`язок по його нарахуванню покладено саме на страхувальника (роботодавця), а отже і відповідальність за ненарахування страхового внеску покладено також на страхувальника.

Відповідно до пункту 1 статті 12-1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI, Пенсійний фонд України формує та веде реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

У частині 2 статті 20 Закону №2464-VI зазначено, що персоніфіковані відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію) застрахованих осіб на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, та інші відомості подаються до Пенсійного фонду роботодавцями, підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства.

Несплата працедавцем нарахованого єдиного соціального внеску, тобто невиконання ним обов`язку по сплаті страхових внесків до Пенсійного фонду України, не може бути наслідком несення позивачем відповідальності у вигляді позбавлення права на включення періоду роботи до страхового стажу.

Згідно з Законом №1058-ІV відповідальність за несплату страхових внесків несе саме страхувальник (роботодавець).

Суд вважає за необхідне наголосити, що застрахована особа не повинна відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства за страховими внесками не може бути підставою для незарахування до страхового стажу такої особи періодів її роботи.

Щодо вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до страхового стажу позивача періоди з 01.03.1995 по 15.05.1995, з 29.05.1995 по 18.07.1995, з 19.07.1995 по 18.03.1996, з 18.03.1996 по 17.07.1996, з 19.07.1996 по 14.02.1997, з 26.05.1997 по 08.09.1998, з 14.09.1998 по 31.12.1998, з 01.09.2001 по 30.07.2002, з 01.06.2009 по 31.08.2009, з 14.03.2016 по 28.02.2017, з 01.04.2017 по 18.09.2017, з 30.04.2020 по 31.05.2020, з 01.03.2022 по 01.04.2022, призначити та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_1 відповідно до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV, починаючи з 19.12.2023 суд вважає за необхідне зазначити наступне.

У рішеннях по справах «Клас та інші проти Німеччини», «Фадєєва проти Росії», «Єрузалем проти Австрії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право.

Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Статтею 58 Закону №1058-ІV визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати.

Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.

Водночас, суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку, призначення, перерахунку пенсій громадянам.

Згідно з частиною 2 статті 5 КАС України, захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи обставини справи, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним та достатнім способом захисту порушених прав позивача буде зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.12.2023 щодо призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, з урахуванням висновків суду, наведених у цьому рішенні, із зарахуванням до страхового стажу позивача періодів: з 01.03.1995 по 15.05.1995, з 29.05.1995 по 18.07.1995, з 19.07.1995 по 18.03.1996, з 18.03.1996 по 07.07.1996, з 19.07.1996 по 14.02.1997, з 26.05.1997 по 08.09.1998, з 14.09.1998 по 31.12.1998, з 01.09.2001 по 30.07.2002, з 01.06.2009 по 31.08.2009, з 14.03.2016 по 28.02.2017, з 01.04.2017 по 18.09.2017, з 30.04.2020 по 31.05.2020, з 01.03.2022 по 01.04.2022. Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Водночас, слід зазначити, що при повторному розгляді заяви суб`єкт владних повноважень не може застосовувати свої висновки, що були спростовані судом при розгляді справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.

Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст. 241-245, 250, 311, 316, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області - залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19.08.2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття 12.12.2024 та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

В силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом 30-ти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий - суддя Ю. В. Дурасова

суддя Л.А. Божко

суддя О.М. Лукманова