Справа № 160/22246/24
Суддя: Коренев Андрій Олексійович
Дата ухвалення: 2024-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Коренева А.О.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , у якому позивач просить суд:
визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 та військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту від 14.05.2024 (вх.№6404) про звільнення, ОСОБА_1 , з військової служби у зв`язку із сімейними обставинами відповідно до абзацу шостого підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ (у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) у зв`язку з наявністю у нього матері із числа осіб з інвалідністю ІІ групи.
зобов`язати військову частину НОМЕР_2 розглянути рапорт від 14.05.2024 (вх. №6404) про звільнення з військової служби, підготувати та направити подання на звільнення з військової служби командиру військової частини НОМЕР_1 у відповідності до вимог нормативно-правових актів, якими регламентовано порядок звільнення з військової служби для прийняття рішення та видання наказу про звільнення його з військової служби у зв`язку із сімейними обставинами відповідно до абзацу шостого підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ (у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) у зв`язку з наявністю у мене матері із числа осіб з інвалідністю ІІ групи.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт від 14.05.2024 (вх. №6404) про звільнення з військової служби за сімейними обставинами та прийняти рішення по суті рапорту відповідно до вимог абзацу шостого підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ (у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) щодо його звільнення з військової служби у зв`язку з наявністю у мене матері із числа осіб з інвалідністю ІІ групи з урахуванням викладених обставин.
На обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач з 23 березня 2022 року проходе військову службу в Збройних Силах України за мобілізацією. 21 травня 2023 року по теперішній час проходжу військову службу у військовій частині НОМЕР_2 . Позивач 15.05.2024 року звернувся з рапортом по команді до заступника командира-начальника відділення морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_2 з проханням звільнити з військової служби у зв`язку з наявністю матері із числа осіб з інвалідністю ІІ групи, надавши відповідні документи, який було зареєстровано стройовою частиною відділення персоналу штабу військової частини 14.05.2024 року за № 6404. Рапорт на звільнення було погоджено його безпосереднім командиром та розглянуто командиром військової частини НОМЕР_2 , та було підготовлено подання з клопотання про звільнення з військової служби за вищезазначеними підставами, яке погоджено помічником з правової роботи військової частини НОМЕР_2 та підписано командиром військової частини НОМЕР_2 . Проте, позивач отримав відповідь за підписом командира військової частини НОМЕР_2 про повернення на матеріалів щодо звільнення з військової служби як таких, які не містять вичерпного переліку документів, що підтверджують обставини для звільнення, що визначені Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу. Позивач уважає, що його рапорт на звільнення від 14.05.2024 року з військової служби у зв`язку із сімейними обставинами відповідно до абзацу шостого підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону 2232-ХІІ ( у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) у зв`язку з наявністю у мене матері із числа осіб з інвалідністю ІІ групи належним чином не розглянуто командуванням військової частини НОМЕР_2 та НОМЕР_3 , рішення про його звільнення з військової служби протиправно не прийнято.
Дніпропетровський окружний адміністративний суд ухвалою від 22 серпня 2024 року відкрив провадження у справі за цим позовом та ухвалив судовий розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні, яка доставлена до електронного кабінету відповідачів 22 серпня 2024 року (а.с.35, 36).
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
12 вересня 2024 року від позивача надійшла відповідь на відзив Військової частини НОМЕР_4 , у якій позивач зазначив, що Листом від 14 червня 2024 року за вих. №1542/9686 військовою частиною НОМЕР_1 відповідач-1 за підписом ТВО командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 командиру військової частини НОМЕР_2 було повернуто матеріали щодо звільнення мене з військової служби для доопрацювання, як такі, що відпрацьовані не у відповідності до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом МОУ від 10.04.2009 №170 та не містять вичерпного переліку документів, що підтверджують обставини для звільнення, що визначені Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу» ( зі змінами, внесеними Законом України від 08.05.2024 №3687-ІХ). При цьому командуванням відповідача-1 мене навіть не повідомлено про розгляд мого рапорту та прийняте рішення. 17.07.2024 року начальником відділення персоналу штабу військової частини НОМЕР_2 засобами поштового зв`язку Нової пошти було направлено мені відповідь за підписом командира військової частини НОМЕР_2 про повернення на мою адресу матеріалів щодо мого звільнення з військової служби як таких, які не містять вичерпного переліку документів, що підтверджують обставини для звільнення, що визначені Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу (зі змінам и, внесеними Законом України від 08.09.2024 №3678-ІХ)». При цьому у жодному з листів відповідачів не зазначено жодного з відповідних документів, які на думку відповідачів я повинен був надати на підтвердження обставин мого звільнення, окрім тих, що мною було надано 14.05.2024 під час звернення з рапортом про звільнення. Відповідач-1 у своєму відзиві на мій позов зазначив, що згідно пункту 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 31 січня 2024 року № 40, рапорт - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру. Також ним зазначено ,що під час розгляду мого рапорту на звільнення він керувався Законом України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 № 393/96-ВР (далі Закон № 393/96- ВР) та не порушив строки та порядок розгляду мого рапорту, що не відповідає дійсності та прямо суперечить вимогам зазначеного відповідачем-1 закону. Так, відповідно ч.1,3,4 статті 15 Закону № 393/96-ВР органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення. Таким чином, доводи викладені відповідачем у Відзиві на позов є безпідставними та такими, що не спростовують доводів адміністративного позову, так як правова позиція останнього заснована на помилковому тлумаченні норм чинного законодавства, а тому повинні бути відхилені судом, а адміністративний позов повинен бути задоволений у повному обсязі.
16 вересня 2024 року від Військової частини НОМЕР_4 надійшли заперечення на відповідь на відзив позивача, у яких відповідач зазначив, що не визнає заявлених позовних вимог, доводів наведених у відповіді на відзив та вважає адміністративний позов не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. А 5617 (Відповідач 1), не визнає заявлених позовних вимог, доводів наведених у відповіді на відзив та вважає адміністративний позов не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , з 23 березня 2022 року проходить військову службу в Збройних Силах України за мобілізацією. З 21 травня 2023 року по теперішній час проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 на посаді старшого офіцера відділення психологічної підтримки персоналу, що підтверджується посвідченням офіцера
14.05.2024 року ОСОБА_1 звернувся з рапортом по команді до заступника командира-начальника відділення морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_2 з проханням звільнити його з військової служби у зв`язку із сімейними обставинами відповідно до абзацу шостого підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ (далі Закон-2232-ХІІ) у зв`язку з наявністю матері із числа осіб з інвалідністю ІІ групи, який був зареєстрований стройовою частиною відділення персоналу штабу військової частини 14.05.2024 року за № 6404.
Разом з рапортом про звільнення було надано оригінали документів, що підтверджують підставу звільнення позивача за сімейними обставинами, а саме: паспорт матері ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,серії НОМЕР_5 , довідку МСЕК серії 12 ААГ №264555 на ім`я матері ОСОБА_3 із зазначенням про встановлення їй другої групи інвалідності з 14.11.2023 року за загальним захворюванням строком до 01 грудня 2024 року, свідоцтво про народження серії НОМЕР_6 від 20.02.1996 року.
Рапорт ОСОБА_1 на звільнення було погоджено безпосереднім командиром - заступником командира-начальником відділення морально-психологічного забезпечення військової частини підполковником ОСОБА_4 та розглянуто командиром військової частини НОМЕР_2 полковником ОСОБА_5 , викладене в резолюції на рапорті позивача з вказівкою начальнику штабу (НШ), начальнику відділення персоналу штабу (НВПерсон) та начальнику юридичної служби (НЮС) підготувати відповідні документи згідно чинного законодавства (а.с. 13 зворот).
14.05.2024 року командиром військової частини НОМЕР_2 було проведено бесіду з позивачем з приводу звільнення (а.с. 21).
Військовою частиною НОМЕР_1 було розглянуто подані документи, серед яких був рапорт Позивача на звільнення від 14.05.2024 (вх. 6404) та надана відповідь за результатами розгляду від 14.06.2024 вих. №1542/7686, в якій зазначено про повернення на адресу військової частини НОМЕР_2 матеріали щодо звільнення з військової служби страшного лейтенанта ОСОБА_1 для доопрацювання, як такі, що відпрацьовані не у відповідності до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170, та не містить вичерпного переліку документів, що підтверджують обставини для звільнення, що визначеної Законам України «Про військовий обов`язок та військову службу» (зі змінами, внесеними Законом України від 08.09.2024 № 3678-ІХ)».
Позивач не погодившись із вказаною бездіяльністю відповідачів щодо неналежного розгляду рапорту на звільнення звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та відповідним доводам сторін, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до статті 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, та загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 р. №2232-ХІІ (далі - Закон №2232).
Цей же Закон визначає загальні засади проходження в Україні військової служби та звільнення з військової служби.
Частинами 1, 2 статті 1 Закону №2232 визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок встановлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону №2232 військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Частиною другою статті 2 Закону №2232-ХІІ , зокрема, встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Частиною 6 статті 2 Закону №2232 передбачено види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
14.05.2024, позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та подав рапорт про звільнення мене з військової служби, у зв`язку з наявністю у нього матері, із числа осіб з інвалідністю II групи.
Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232. При цьому підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період встановлені у частині 4 статті 26 Закону №2232 та розмежовані з огляду на період застосування: під час дії особливого періоду (крім періоду дії воєнного стану) (пункт 1); під час воєнного стану (пункт 2).
Указом Президента України від 24.02.2022 р. №64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженим Законом України від 24.02.2022 р..№2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався та діє по даний час.
Таким чином, з огляду на введення в Україні військового стану та зважаючи на вид військової служби , яку проходить позивач (а саме за мобілізацією під час військового стану) підстави звільнення мене з військової служби визначені у пункті 2 частини 4 статті 26 Закону №2232 у редакції що діяв на час виникнення спірних правовідносин, тобто станом на 14 травня 2024 року.
Так, відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232( у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.
Отже, необхідною умовою для звільнення позивача зі служби під час воєнного стану на підставі вищевказаних обставин та норми Закону, що діяла на час виникнення спірних правовідносин є наявність у нього матері з числа осіб з інвалідністю ІІ групи.
Судом установлено, що мати позивача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є інвалідом другої групи за загальним захворюванням, що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ № 264555 від 17.11.2023.
Позивачем до рапорту на звільнення з військової служби були наданні, зокрема такі документи: паспорт матері ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серії НОМЕР_5 , довідку МСЕК серії 12 ААГ №264555 на ім`я ОСОБА_3 із зазначенням про встановлення їй другої групи інвалідності з 14.11.2023 року за загальним захворюванням строком до 01 грудня 2024 року, свідоцтво про народження серії НОМЕР_6 від 20.02.1996 року
Згідно із пунктом 233 Положення № 1153/2008, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.
Згідно пункту 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 31 січня 2024 року № 40, рапорт - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.
Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів регулює Закон України Про звернення громадян від 02.10.1996 № 393/96-ВР (далі Закон № 393/96-ВР).
Відповідно до статті 20 Закону України № 393/96-ВР, звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів. На обгрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну. Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку.
Отже, військовою частиною НОМЕР_2 рапорт позивача було розглянуто та направлено до посадової особи, яка має право приймати рішення щодо його звільнення та видавати відповідний наказ, а відтак у діях військової частини НОМЕР_2 відсутня протиправна бездіяльність, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог до військової частини НОМЕР_2 , а відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог до неї.
Водночас, вирішуючи правомірність дій військової частини НОМЕР_1 щодо повернення для доопрацювання матеріалів, щодо звільнення позивача з військової служби, у зв`язку з їх відпрацюванням не у відповідності до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170, суд виходить з такого.
Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170.
Згідно з пунктом 12.9 розділу XII цієї ж Інструкції документи на звільнення військовослужбовців з військової служби надсилаються безпосередньо до служби персоналу, підпорядкованій посадовій особі, яка має право на звільнення такого військовослужбовця з військової служби, у таких випадках звільнення:
за підставами, передбаченими пунктами «г» - «е» частини третьої, підпунктами «а», «ґ», «д», «е» пункту 1,підпунктом «в» пункту 2 частини четвертої, підпунктами «д», «е», «є», «и» - «о» пункту 1, підпунктами «д», «е», «є», «з»- «м» пункту 2,пунктом 3частини п`ятої, підпунктами «д» - «і» пункту 1,підпунктами «ґ» - «з» пункту 2,пунктом 3частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;
за підставами, передбаченими пунктами «б», «в» і «д» частини третьої, підпунктом «г» пункту 1 частини четвертої, підпунктами «а», «б», «в», «ґ» пунктів 1,2 частини п`ятої, підпунктами «а», «б», «в», «ґ» пункту 1,підпунктами «а», «б», «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», якщо звільнення відбувається за бажанням військовослужбовця.
Відповідно до пункту 14.10 розділу XIV цієї Інструкції звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.
Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.
Додатком 19 Інструкції №170 передбачено перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби. Зокрема, відповідно до пункту 5 Додатку при поданні до звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року№ 413 та визначено підпунктом «г» пунктів 1, 2 частини четвертої, підпунктом «ґ» пункту 2 частини п`ятої, підпунктом «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються: копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).
Судом встановлено судом вище, 14.05.2024 позивач звернувся до військової частини з рапортом про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у зв`язку із наявністю у позивача матері - ОСОБА_3 з ІІ групою інвалідності.
До вказаного рапорту позивачем було долучено, зокрема, довідку МСЕК серії 12 ААГ №264555 на ім`я ОСОБА_3 із зазначенням про встановлення їй другої групи інвалідності з 14.11.2023 року за загальним захворюванням строком до 01 грудня 2024 року, свідоцтво про народження серії НОМЕР_6 від 20.02.1996 року.
Суд зазначає, що Законом України від 15 березня 2022 року № 2122-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо звільнення від військової служби осіб з інвалідністю та осіб, які доглядають за особами з інвалідністю і хворими дітьми» норму підпункту г пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України № 2232-XII доповнено такою підставою звільнення з військової служби як: «Наявність дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи».
З конструкції цієї норми слідує, що законодавець поєднав сполучниками «та» і «або» дві підстави звільнення військовослужбовців за сімейними обставинами або через інші поважні причини, як-от:
- у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю (1 умова);
- одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи (2 умова).
Як наслідок синтаксична конструкція, наведена відповідачем у відзиві, судом оцінюється критично.
Відповідно до пояснювальної записки до Закону України від 15 березня 2022 року № 2122-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо звільнення від військової служби осіб з інвалідністю та осіб, які доглядають за особами з інвалідністю і хворими дітьми» (далі - Закон №2122-IX), необхідність ухвалення цього Закону полягає у потребі визначення на законодавчому рівні спрощеного варіанту звільнення від військової служби осіб з інвалідністю та осіб, які доглядають за такими особами з інвалідністю і хворими дітьми.
Так, згідно зі статтею 7 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями закладів охорони здоров`я затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Таке положення було затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317 (далі також - Положення № 1317).
Відповідно до пункту 27 Положення № 1317 підставами для встановлення груп інвалідності є, зокрема:
для I групи - стійкі, значно вираженої важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, травмою або уродженою вадою, що призводять до значного обмеження життєдіяльності особи, неспроможності до самообслуговування і спричиняють до виникнення потреби у постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі;
для ІІ групи - стійкі, вираженої важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, травмою або вродженою вадою, що призводять до значного обмеження життєдіяльності особи, при збереженій здатності до самообслуговування та не спричиняють потреби в постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі;
для III групи інвалідності - стійкі, помірної важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, наслідками травм або вродженими вадами, що призвели до помірно вираженого обмеження життєдіяльності особи, в тому числі її працездатності, але потребують соціальної допомоги і соціального захисту.
З наведеної норми слідує, що лише для І групи інвалідності властиво, що така особа потребує постійного стороннього нагляду, догляду або допомоги. Тоді як, для осіб з ІІ групою інвалідності властиві функціональні порушення зі збереженням здатності до самообслуговування, які не спричиняють потреби в постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі; для осіб з ІІІ групою інвалідності властиві функціональні порушення, що призвели до помірно вираженого обмеження життєдіяльності особи, в тому числі її працездатності, але потребують соціальної допомоги і соціального захисту.
Як вказано вище, Закон № 2122-IX ухвалений з метою врегулювання спрощеного варіанту звільнення від військової служби осіб з інвалідністю та осіб, які доглядають за такими особами і хворими дітьми.
Проаналізувавши в цілому підпункт «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ, суд зауважує, що законодавець через призму вказаної норми реалізував завдання Закону № 2122-IX, у якій виокремив такі підстави звільнення з військової служби через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема:
у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;
у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи;
у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною;
у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи;
у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
Отже, підстави звільнення військовослужбовця з військової служби як: (1) необхідність постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), а також особами з інвалідністю І групи (2) чи ІІ групи (3) є самостійними і не стосуються (не пов`язані) з такою підставою як: у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю.
Відповідач, вказуючи у відзиві на позовну заяву про те, що надані позивачем документи не підтверджують відсутності інших осіб, які можуть здійснювати догляд за матір`ю, підміняє одну підставу звільнення, передбачену підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ, іншою, яка є самостійною. В цьому випадку позивач не звертався до відповідача з рапортом про звільнення з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю, а зазначив у рапорті виключно про наявність у нього матері з інвалідністю ІІ групи.
Суд повторно вказує, що у рапорті про звільнення з військової служби, позивач просив звільнити його зі служби у зв`язку такою підставою як наявність дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.
З врахуванням викладеного, оскільки відповідач у відповідь на поданий рапорт позивача не врахував подані позивачем копії документів, підмінив одну підставу звільнення з військової служби іншою, суд дійшов висновку, що військова частина НОМЕР_1 протиправно повернула документи на доопрацювання через відсутність вичерпного переліку документів, що підтверджують обставини для звільнення, що визначеної Законам України «Про військовий обов`язок та військову службу».
Стосовно обґрунтування відсутності підстав для звільнення позивач з мотивів зміни законодавства, суд виходить з таких тверджень.
У частині першій статті 8 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Основного Закону України).
Аналогічний припис закріплено у частині першій статті 6 КАС України.
На час подання позивачем рапорту про звільнення з військової служби у зв`язку із сімейними обставинами відповідно до абзацу шостого підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ (далі Закон-2232-ХІІ) у зв`язку з наявністю у матері із числа осіб з інвалідністю ІІ групи.
А відповідно до частини другої згаданої статті, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від 17.07.1997 №475/97-ВР, який набрав чинності з 11.09.1997, Україна як член Ради Європи ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), взявши на себе зобов?язання поважати права людини. Цим законом Україна повністю визнала на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Суд зауважує, що елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен бути якісним, щоби виключити будь-який ризик свавілля.
Закон вимагає, щоб він був доступний для особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї, та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. В національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Гавенда проти Польщі від 14.03.2002).
Суд наголошує, що принцип легітимних (законних) очікувань виражає, зокрема, позицію, відповідно до якої органи публічної влади повинні не лише дотримуватися приписів актів права, а й своїх обіцянок та пробуджених очікувань. Тобто якщо суб`єкт владних повноважень створив для осіб обґрунтовані підстави сподіватися отримання певних прав понад ті, що гарантуються у відповідності до принципів справедливості і природного права, відповідні особи вважаються такими, які мають легітимні (законні) очікування, що підлягають захисту.
Європейська Комісія "За демократію через право" (Венеційська Комісія) у Доповіді № 512/2009 (схваленій на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25 - 26 березня 2011 року) щодо верховенства права зазначила, що однією з складових верховенства права є правова визначеність; вона вимагає, щоб правові норми були чіткими й точними, спрямованими на те, щоб забезпечити постійну прогнозованість ситуацій і правовідносин, що виникають (пункти 41, 46 Доповіді).
У контексті спірних відносин суд звертає увагу на те, що позивач, звертаючись із рапортом 14.05.2024, мав законні очікуванні, що відповідачем буде розглянуто таке звернення, виходячи саме з законодавства станом на дату звернення.
Отже, правомірність оскаржуваних дій, рішень, бездіяльності суб`єкта владних повноважень, суд оцінює на момент їх вчинення.
Суд вважає, що у спірних правовідносинах відповідач-1 допустив протиправну бездіяльність щодо неналежного розгляду рапорту позивача від 14.05.2024 про звільнення з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (через такі сімейні обставини або інші поважні причини у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи), а права позивача слід захистити - зобов`язавши відповідача розглянути рапорт ОСОБА_1 від 14.05.2024 про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (через такі сімейні обставини або інші поважні причини: у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Разом з цим суд не надає оцінку підставам для звільнення військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби на підставі поданого рапорту відповідно до підстав, зазначених пп."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (Закону №2232-ХІІ), оскільки відповідно до пп.2 п.225 Положення №1153/2008 прийняття рішення (наказу по особовому складу) про звільнення позивача з військової служби під час воєнного стану з таких підстав належить до повноважень Військової частини НОМЕР_1 , якою ще не розглянуто рапорт позивача по суті.
Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Оцінуючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.
Згідно з ч.1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Оскільки позивач від сплати судового збору звільнений, а відповідач доказів понесення судових витрат суду не надав, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Відповідно до частини 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 14, 243-246, 291, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язати вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту від 14.05.2024 (вх.№6404) про звільнення, ОСОБА_1 , з військової служби у зв`язку із сімейними обставинами відповідно до абзацу шостого підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ (у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) у зв`язку з наявністю у нього матері із числа осіб з інвалідністю ІІ групи.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 14.05.2024 (вх. № 6404) про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (через такі сімейні обставини або інші поважні причини: у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи, та прийняти відповідне рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А.О. Коренев