Справа № 280/9312/24
Суддя: Калашник Юлія Вікторівна
Дата ухвалення: 2024-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

24 грудня 2024 року (16:00)Справа № 280/9312/24 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Калашник Ю.В., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частина НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

07.10.2024 через підсистему «Електронний суд» до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Військової частина НОМЕР_2 (далі відповідач), в якій, з урахуванням уточненої позовної заяви (вх. №48149 від 21.10.2024) позивач просить:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати додаткової винагороди позивачу у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» в розрахунку на місяць пропорційно часу перебування па стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я внаслідок отриманого поранення (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, включаючи час перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії у розмірі збільшеному до 100 000,00 грн., пропорційно часу (періодам) перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, за період з 20.07.2024 по 20.10.2024;

зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату додаткової винагороди позивачу у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» в розрахунку на місяць пропорційно часу перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я внаслідок отриманого поранення (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, включаючи час перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії у розмірі збільшеному до 100 000 грн., пропорційно часу (періодам) перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, за період з 20.07.2024 по 20.10.2024.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач 25.02.2024 отримав поранення та станом на день звернення до суду перебуває на лікуванні. Проте, починаючи з 20.07.2024 йому припинено проведення виплат. Посилається на приписи постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» та на приписи Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» №260 від 07.06.2018 та вважає, що має право на отримання виплати, у розмірі збільшеному до 100 000,00 грн., пропорційно часу (періодам) перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, за період з 20.07.2024 по 20.10.2024. Просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою суду від 25.10.2024 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

04.11.2024 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 50434), в якому останній зазначає, що на дату отримання позивачем поранення і до 04.05.2024, з урахуванням п. 11 ст. 10 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", перебування на лікуванні у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини більше 4х місяців не було передбачено законодавством взагалі (виняток лікування закордоном). Після 4х місяців безперервного лікування військовослужбовець підлягав або поверненню в стрій або списанню. Проте, після внесення змін до вказаної норми Закону, передбачено огляд військово-лікарською комісією для вирішення питання про потребу у тривалому лікуванні проводиться не пізніше ніж через чотири місяці від початку лікування. Висновок військово-лікарської комісії про потребу у тривалому лікуванні є підставою для продовження часу перебування військовослужбовця в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою або у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) із збереженням грошового та матеріального забезпечення на строк, визначений у такому висновку. Зміни набули чинності з 04.05.2024. Вказує, що строк безперервного лікування позивача почав свій 4-х місячний відлік (до винесення постанови ВЛК про потребу тривалого лікування) не з 25.02.2024, а з 04.05.2024, що не вплинуло на раніше здійснені нарахування грошового забезпечення і додаткової грошової винагороди 100000грн. Проте, внесеними до Закону змінами була встановлена вимога для перебування на безперервному лікуванні і нарахуванні додаткової грошової винагороди 100 000 грн. більше 4х місяців - висновок військово-лікарської комісії про потребу у тривалому лікуванні після 4х місяців такого лікування. З огляду на відсутність у позивача такого висновку підстави для виплати грошової винагороди 100 000 грн. відсутні. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Згідно зі ст. 258 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Згідно з ч. 4 ст. 243 КАС України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином, суд визнав за доцільне вирішити справу за наявними в ній матеріалами, в порядку письмового провадження.

Суд, оцінивши повідомлені обставини та наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наявність достатніх підстав для прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі.

Так, судом встановлено, матеріалами справи підтверджено та сторонами не заперечується, що позивач зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 , з 26.09.2023.

25.02.2024 отримав поранення пов`язане із захистом Батьківщини і з того часу по сьогоднішній день знаходиться на лікуванні.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач перебував на лікуванні у комунальних закладах:

з 25.02.2024 по 26.02.2024, відповідно до епікризу із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №1526;

з 26.02.2024 по 06.03.2024, згідно виписки із медичної карти стаціонарного хворого №е3228;

з 07.03.2024 по 05.04.2024, згідно виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого лор/щелепно - лицьового відділення №3424;

з 05.04.2024 по 07.06.2024, згідно із медичної карти стаціонарного хворого №5144.

Згідно довідки військово-лікарської комісії від 07.06.2024 №811 проведено медичний огляд позивача ВЛК Комунального некомерційного підприємства «Кіровоградська обласна лікарня Кіровоградської обласної ради» (КНП «КОЛ КОР») 07 червня 2024 року, відповідно до якого позивач потребує відпустки для лікування після поранення на 30 календарних днів.

Згідно довідки військово - лікарської комісії від 07.06.2024 №811/1 травма класифікується, як тяжка та на підставі статті 81 графи II Розкладу хвороб потребує протезування ноги вище коліна.

Згідно відпускного квитка від 07.06.2024 № 6/83, позивач був звільнений у відпустку для лікування, терміном на 30 діб з 08.06.2024 по 07.07.2024.

Згідно виписки із медичної карти стаціонарного хворого №4657 позивач проходив лікування у стаціонарі з 08.07.2024 по 05.08.2024 у ВЧ НОМЕР_4 .

З 06.08.2024 позивач почав проходити стаціонарне протезування на базі ТОВ «Укрмедгрупа», про що видана відповідна довідка.

Судом із матеріалів справи встановлено, що грошову винагороду, збільшу до 100000грн. позивач отримував до 05.08.2024 включно, що підтверджується довідкою про нарахування та утримання грошового забезпечення та поясненнями до вказаної довідки, наданими відповідачем наприкінці свого відзиву.

Так, у спірний період з 01.07.2024 по 05.08.2024 позивачу нараховано та виплачено 116129,03 грн.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати додаткової винагороди позивачу у розмірі збільшеному до 100000,00 грн., пропорційно часу (періодам) перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, за період з 20.07.2024 по 20.10.2024, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступними мотивами.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону №2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

При цьому, згідно частини 1 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі Закону 1991 №2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності (ч.4 ст.9 Закону №2011-ХІІ).

На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 №64 «Про введення воєнного стану в Україні» та №69 «Про загальну мобілізацію» Кабінет Міністрів України 28.02.2022 прийняв постанову №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі - Постанова №168).

Відповідно до п. 1-2 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 до наказів про виплату додаткової винагороди у розмірі 100 000 гривень до таких наказів включаються особи, зазначені у пунктах 1 та 1-1, у тому числі такі, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку із отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.

Також, пунктом 11 розділу XXXIV Порядку №260 визначено, що у період дії воєнного стану до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень також включаються військовослужбовці, які, зокрема, у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), отриманим після введення воєнного стану та пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку з отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії,- за весь час (періоди) перебування на такому лікуванні або у відпустці.

Відповідно до пункту 12 розділу XXXIV Порядку №260, підставою для видання наказу про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, є довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), форму якої визначено додатком 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року №402, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2008 року за № 1109/15800, видана командиром військової частини, де проходить службу або перебуває у відрядженні військовослужбовець, яка містить інформацію про обставини отримання військовослужбовцем поранення (травми, контузії, каліцтва) під час захисту Батьківщини.

Згідно пункту 13 розділу XXXIV Порядку №260, військово-лікарськими (лікарсько-експертними) комісіями закладів охорони здоров`я (установ) під час надання рекомендацій про потребу у відпустці за станом здоров`я військовослужбовцям, які одержали поранення (травму, контузію, каліцтво) під час захисту Батьківщини, після закінчення стаціонарного лікування у військовому (цивільному) лікарняному закладі охорони здоров`я (у тому числі закордонному) одночасно надаються медичні висновки про ступінь важкості поранення для прийняття рішення командирами військових частин цих військовослужбовців щодо надання їм відпустки для лікування після тяжкого поранення та виплати винагороди у розмірі 100000 гривень за час цієї відпустки.

Суд зауважує, що станом на 25.02.2024 (дата отримання позивачем поранення) і до 04.05.2024 п.11 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» діяв в наступній редакції:

Військовослужбовцю на підставі висновку військово-лікарської комісії надається відпустка для лікування у зв`язку з хворобою або відпустка для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої відпустки визначається характером захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва). Відпустка надається без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Загальний час безперервного перебування військовослужбовця в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою або у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) становить не менше тижня та не може перевищувати в цілому чотирьох місяців підряд (крім випадків, коли законодавством передбачено більш тривалі строки перебування на лікуванні). У разі направлення військовослужбовця на лікування за кордон у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, загальний час його перебування на лікуванні за кордоном, включаючи час переміщення з одного іноземного закладу охорони здоров`я до іншого та час очікування між плановими хірургічними втручаннями, не може перевищувати дванадцяти місяців підряд.

Після закінчення встановленого абзацом першим цього пункту строку безперервного перебування на лікуванні у закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою або у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) військовослужбовець підлягає огляду військово-лікарською комісією для вирішення питання про придатність його до військової служби.

Після видання наказу про звільнення військовослужбовця з військової служби відпустка для лікування у зв`язку з хворобою або відпустка для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) не надається.

Проте, після внесення змін до вказаної норми Закону, її викладено у такій редакції:

Військовослужбовцю на підставі висновку військово-лікарської комісії надається відпустка для лікування у зв`язку з хворобою або відпустка для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої відпустки визначається характером захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва). Відпустка надається без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Загальний час безперервного перебування військовослужбовця в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою або у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) із збереженням грошового та матеріального забезпечення не може перевищувати 12 місяців поспіль. Огляд військово-лікарською комісією для вирішення питання про потребу у тривалому лікуванні проводиться не пізніше ніж через чотири місяці від початку лікування. Якщо відповідно до медичних документів закладу охорони здоров`я іноземної держави, до якого військовослужбовця направлено в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, хвороба або поранення (контузія, травма або каліцтво) військовослужбовця перешкоджає йому прибути до військово-лікарської комісії для проведення огляду з метою визначення потреби у тривалому лікуванні, такий огляд проводиться дистанційно в порядку, встановленому Міністерством оборони України. Висновок військово-лікарської комісії про потребу у тривалому лікуванні є підставою для продовження часу перебування військовослужбовця в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою або у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) із збереженням грошового та матеріального забезпечення на строк, визначений у такому висновку.

Міністром оборони України 22.06.2024 видане окреме доручення № 3740/уд щодо порядку виплати грошового забезпечення за час перебування військовослужбовців у закладах охорони здоров`я, у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою або у відпустці для лікуванням після поранення (травми, контузії або каліцтва).

Згідно цього Доручення для обчислення грошового забезпечення та додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн. військовослужбовцям, які перебували на стаціонарному лікуванні до 04.05.2024 початок безперервного строку лікування у зв`язку з пораненням, отриманим у зв`язку із захистом Батьківщини, почали обчислювати з 04.05.2024.

Отже, строк безперервного лікування позивача почав 4-х місячний відлік з 04.05.2024.

Суд зазначає, що з огляду на внесені зміни та з урахуванням вимог Доручення №3740/уд, підставою нарахування додаткової грошової винагороди 100 000 грн. під час перебування на безперервному лікуванні і більше 4х місяців є висновок військово-лікарської комісії про потребу у тривалому лікуванні після 4х місяців такого лікування.

Суд зазначає, що позивачем такий висновок не наданий.

Також, судом звертає увагу, що відповідачем позивачу нарахована додаткова грошова винагорода у розмірі 100000грн. до 05.08.2024 включно.

Так, матеріалами справи підтверджено перебування позивача на лікуванні включно до 05.08.2024.

Так, з виписки із карти стаціонарного хворого від 05.08.2024 №4657 вбачається, що при виписці з лікарняного закладу позивачу були надані наступні рекомендації, зокрема: повторний курс реабілітаційного лікування за попередньою консультацією лікаря ФРМ. Консультація невропатолога з приводу вирішення питання подальшого лікування. Консультація травматолога з приводу вирішення питання подальшого лікування.

При цьому, довідка ВЛК про необхідність тривалого лікування (продовження лікування) на момент виписки позивача станом на 05.08.2024, - відсутня.

Проте, починаючи з 06.08.2024, позивач став проходити стаціонарне протезування на базі ТОВ «Укрмедгрупа».

Таким чином, на думку суду відповідачем правомірно нараховано та виплачено позивачу грошове забезпечення, у тому числі збільшену до 100000грн. додаткову винагороду до 05.08.2024 включно.

Починаючи з 06.08.2024 у відповідача відсутні правові підстави для нарахування позивачу додаткової винагороди, оскільки відсутня довідка ВЛК про необхідність тривалого лікування (продовження лікування).

Відтак, відповідно до Постанови №168, позивач з 06.08.2024 не підлягав включенню до наказів про виплату додаткової винагороди у розмірі 100 000 гривень, з огляду на відсутність передбаченого п. 11 ст. 10-1 Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» висновку військово-лікарської комісії про потребу у тривалому лікуванні.

З урахуванням викладеного, підстави для задоволення позовних вимог, відсутні.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (параграф 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку № 11(2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Решта доводів та аргументів сторін, що наведена у заявах по суті справи, не потребує окремої оцінки суду, оскільки жодного правового значення для правильного вирішення справи не мають.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відтак, враховуючи вищенаведене у сукупності, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частина НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 24.12.2024.

Суддя Ю.В. Калашник