Справа № 280/9618/24
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2024-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2024 року Справа № 280/9618/24 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., розглянувши в порядку письмового за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 158-Б, м. Запоріжжя, 69005) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

16.10.2024 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивачка) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач), в якій позивачка просить суд:

визнати протиправними дії відповідача щодо не зарахування до загального страхового стажу згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 30.09.1977р. періоду роботи з 02.12.1990 по 30.03.1993, викладені в листі від 25.04.2024 року №7608-6849/Ш-02/8-0800/24;

зобов`язати відповідач зарахувати до страхового стажу позивачки період роботи з 02.12.1990 по 30.03.1993, зазначений у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 30.09.1977р..

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що при призначенні пенсії їй не був зарахований до страхового стажу період роботи, згідно трудової книжки, з 02.12.1990 по 30.03.1993,оскільки запис про звільнення позивачки з роботи не засвідчено належним чином підписом керівника або спеціально уповноваженої особи, що є порушенням вимог інструкцій про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах та організаціях від 20.06.1974 №162 та №58 від 29.07.1993. Позивачка вважає таке рішення відповідача протиправним, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення її конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії. За наявності трудової книжки та відповідних записів в ній вимога довідок, де їх надання не передбачене законом. Просить суд задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою від 21.10.2024 відкрито спрощене позовне провадження у справі, розгляд справи призначено без виклику сторін.

31.10.2024 засобами системи «Електронний суд» від відповідача до суду надійшов відзив на позов, в якому зазначено, що в матеріалах пенсійної справи позивачки та внутрішнього документообігу відсутня інформація щодо заяви позивачки про перерахунок пенсії від 19.04.2024, натомість позивачка звернулась 08.04.2024 з заявою про надання роз`яснень стосовно неврахування до страхового стажу періоду роботи з 02.12.1990 по 30.03.1993. Рішення за наслідками розгляду заяви позивачки від 08.04.2024 не приймалось, ця заява була розглянута згідно з Законом України «Про звернення громадян» та позивачці надана відповідь листом від 25.04.2024 №7608-6849/Ш-02/8-0800/24. Наполягає, що позивачка не зверталась до пенсійного органу з заявою встановленої форми про призначення, перерахунок пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший. Зазначає, що записи в трудовій книжці позивачки щодо періоду роботи з 02.12.1990 по 30.03.1993 не засвідчені підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи, при цьому позивачкою не надано уточнюючу довідку для підтвердження періоду роботи, а при визначенні страхового стажу та призначенні пенсії можуть враховуватися лише достовірні, документально підтверджені відомості. За відсутності належного підтвердження оспорюваного періоду роботи шляхом надання уточнюючої довідки, у посадових осіб відповідача відсутні законні підстави для врахування оспорюваного періоду роботи позивачки з 02.12.1990 по 30.03.1993 року. Просить відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши наявні у справі матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи встановлено, що позивачка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 .

Згідно записів 26-27 в трудовій книжці позивачки серія НОМЕР_3 в період 02.12.1990 по 30.03.1993 вона працювала в кооперативі «КОН-2» на посаді головного бухгалтера (наказ про зарахування №37 від 02.12.90, наказ про звільнення №8 від 30.03.93, причина звільнення у зв`язку з ліквідацією кооперативу «КОН-2»).

З 19.10.2018 позивачці була призначена пенсія по інвалідності за Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», при цьому з матеріалів пенсійної справи позивачки вбачається, що при прийнятті рішення про призначення позиваці пенсії по інвалідності її страховий стаж був визначений без урахований періоду роботи з 02.12.1990 по 30.03.1993.

15.01.2020 позивачка звернулась до відповідача з заявою про переведення на пенсію за віком за Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та з 15.01.2020 позивачці призначена пенсія за віком. Знову ж таки, при прийнятті рішення про призначення позиваці пенсії за віком її страховий стаж був визначений без урахований періоду роботи з 02.12.1990 по 30.03.1993.

08.04.2024 позивачка звернулась до відповідача з письмовою заявою (вхідний №6849/Ш-0800-24 від 08.04.2024), в якій просила дати роз`яснення в письмовому вигляді щодо неврахування до страхового стажу періоду роботи з 02.12.1990 по 30.03.1993. також зазначила, що документів у міському архіві не збережено.

Доказів звернення позивачки до відповідача з заявою від 19.04.2024 щодо зарахування до страхового стажу зазначеного періоду матеріали справи не містять.

Листом від 25.04.2024 №7608-6849/Ш-02/8-0800/24 була надана відповідь на звернення позивачки, якою роз`яснено причину неврахування спірного періоду її роботи до страхового стажу, для зарахування вищезазначеного періоду до страхового стажу рекомендовано надати підтверджуючу довідку про період роботи, видану правонаступником чи архівним відділом на підставі первинних документів до будь-якого діючого відділу обслуговування громадян (сервісний центр) або через особистий кабінет вебпорталу.

Вважаючи дії відповідача протиправними позивачка звернулась до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями частини другої статті 2 КАС України в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України).

Пенсійні правовідносини регулюються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-ІV), який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.

Судом досліджена трудова книжка позивачки серії НОМЕР_3 , зокрема записи №26 та №27.

Згідно записів 26-27 в трудовій книжці позивачки серія НОМЕР_3 в період 02.12.1990 по 30.03.1993 вона працювала в кооперативі «КОН-2» на посаді головного бухгалтера (наказ про зарахування №37 від 02.12.90, наказ про звільнення №8 від 30.03.93, причина звільнення у зв`язку з ліквідацією кооперативу «КОН-2»).

Записи №26 та №27 засвідчені печатками Кооперативу «КОН-2» проте не засвідчені підписом керівника цього підприємства чи будь-якої іншої особи.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 затверджений Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (Порядок №637).

Відповідно до пункту 1 зазначеного Порядку №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29 липня 1993 року затверджено Інструкцією Про порядок ведення трудових книжок працівників, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110 (далі Інструкція №58)

Пунктом 1.1 Інструкції №58 також встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Відповідно до пункту 2.2 Інструкції №58 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Згідно з пунктом 2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Відповідно до пункту 4.1 Інструкції №58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. Аналогічна за змістом норма містилась у п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка була затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.74 №162, яка діяла в Україні станом на дату внесення записів №26-27 до трудової книжки позивачки.

Щодо зазначених недоліків (на думку відповідача) у записах в трудовій книжці позивачки, то суд звертає увагу, що працівник не може відповідати за правильність та повноту заповнення трудової книжки, а тому вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивачки конституційного права на соціальний захист в частині розрахунку пенсії.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Таким чином, здійснення записів у трудовій книжці та їх належне оформлення законодавцем покладено на роботодавця, а не на працівника, отже, відповідальність за можливе не вчинення такого запису або його неналежне оформлення не може бути перекладена на працівника та призводити до позбавлення його права на врахування фактично відпрацьованого часу у складі трудового стажу, який враховується для призначення пенсії.

Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах була висловлена Верховним Судому постановах від 02 лютого 2018 року у справі №677/277/17, від 26 червня 2019 року у справі №423/3762/16-а, від 11 липня 2019 року у справі №683/737/17, від 09 серпня 2019 у справі №654/890/17, від 06 квітня 2022 року у справі №607/7638/17, від 12 вересня 2022 року у справі №569/16691/16-а згідно із якою відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення.

При цьому суд звертає увагу на те, що можливі порушення у заповненні трудової книжки, зазначені відповідачем, не впливають на факт роботи позивачки у спірний період та отримання нею загального трудового стажу.

Суд зазначає, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

За загальним правилом, формальні неточності у документах не можуть бути підставою для обмеження особи у реалізації її права на соціальний захист.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі №593/283/17, від 30 вересня 2019 року у справі №638/18467/15-а, від 23 жовтня 2019 року у справі №263/3783/17, від 19 червня 2020 року у справі №359/2076/17, від 20 січня 2021 року у справі №588/647/17, від 18 листопада 2022 року у справі №560/3734/22 та інших.

Разом з тим, суд зазначає, що питання щодо подання та оформлення документів для перерахунку пенсій урегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі - Порядок № 22-1).

Відповідно до пункту 1.1 цього Порядку заява про перерахунок пенсії подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію).

За правилами пункту 1.8 Порядку № 22-1 днем звернення за перерахунком пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, заяви з усіма необхідними документами (у разі подання заяви через вебпортал або засобами Порталу Дія - дата реєстрації заяви зі сканованими копіями документів, які відповідають оригіналам документів та придатні для сприйняття їх змісту (мають містити чітке зображення повного складу тексту документа та його реквізитів).

Пунктом 2.7 Порядку №22-1 визначено, що до заяви про перерахунок пенсії у зв`язку з урахуванням страхового стажу (заробітної плати) після призначення пенсії, у зв`язку зі зміною кількості членів сім`ї, а також в інших випадках, які спричиняють збільшення чи зменшення розміру пенсії, надаються документи, передбачені підпунктами 2-4 пункту 2.1, пунктом 2.6 цього розділу.

Відповідно до пункту 4.1 Порядку №22-1 заяви про перерахунок пенсії приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів.

Відповідно до пункту 4.3 Порядку №22-1 рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

Аналогічна норма міститься в ч. 5 ст. 45 Закону №1058-IV.

Згідно з п. 4.7 Порядку №22-1 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження. Якщо пенсію за віком призначено автоматично (без звернення особи), у повідомленні про призначення особі пенсії додатково зазначається інформація про порядок її виплати.

Зміст положень частини п`ятої статті 45 Закону № 1058-IV, пункту 4.3 Порядку №22-1 дає підстави дійти висновку, що результат розгляду порушеного у зверненні питання щодо призначення (перерахунку) пенсії оформлятися розпорядчим індивідуальним правовим актом у формі рішення (розпорядження) органу, що призначає пенсію.

У контексті наведеного, з урахуванням встановлених обставин, суд зазначає, що позивачка не зверталася до пенсійного органу із відповідною заявою за формою, визначеною Порядком №22-1 (або будь-якою іншою формою) про перерахунок пенсії, а відтак відповідач не приймав рішення про відмову в перерахунку позивачці пенсії.

Звернення позивачки до пенсійного органу від 08.04.2024 стосувалось лише питання надання письмового роз`яснення причин неврахування до страхового стажу спірного періоду, та не містило клопотання про перерахунок пенсії (перерахунок страхового стажу) позивачки.

Суд наголошує, що визначена Порядком № 22-1 процедура є способом дій пенсійного органу у відповідь на звернення громадян щодо того чи іншого «пенсійного» питання. У світлі вимог частини другої статті 19 Конституції України дотримання відповідним органом встановленої законом процедури є обов`язковим.

Водночас результат розгляду порушеного позивачкою у заяві від 08.04.2024 питання відповідач оформив листом від 25.04.2024 №7608-6849/Ш-02/8-0800/24, тобто відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян».

Зважаючи на те, що позивачка не зверталася із відповідною заявою про перерахунок пенсії, як того вимагає Порядок № 22-1, а відповідач не приймав рішення про відмову у такому перерахунку (доказів іншого матеріали справи не містять), суд висновує про відсутності підстав для задоволення позову.

Верховний Суд висловлював правову позицію щодо застосування норм права у схожих справах (постанова Верховного Суду від 20.02.2020 справа № 636/863/17, постанова Верховного Суду від 22.08.2018 справа № 546/222/17, постанова Верховного Суду від 12.09.2019 справа № 158/1226/16-а).

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Питання щодо розподілу судових витрат врегульовані ст.139 КАС України.

Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, то відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 139, 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 158-Б, м. Запоріжжя, 69005) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення у повному обсязі складено та підписано «26» грудня 2024 року.

Суддя Р.В. Кисіль