Справа № 160/22857/24
Суддя: Коренев Андрій Олексійович
Дата ухвалення: 2024-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Коренева А.О.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, третя особа ОСОБА_2 про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, у якій позивачка просить:
Дніпропетровський окружний адміністративний суд ухвалою від 04 вересня 2024 року відмовив у залученні у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 та відкрив провадження у справі за цим позовом та ухвалив судовий розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2024 року заяву Дніпровської міської ради про залучення їх у якості третьої особи повернуто без розгляду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2024 року відмолено Дніпровській міській раді у задоволенні клопотання про їх залучення у якості третьої особи.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 , та має у власності, зокрема, такі об`єкти нерухомості, а саме:
об`єкт нерухомості зареєстрований в реєстрі нерухомого майна адреса АДРЕСА_4 право власності набуто, розмір частки 1 (том 2 а.с. 49).
об`єкт нерухомості зареєстрований в реєстрі нерухомого майна АДРЕСА_5 право власності набуто, розмір частки 1/2 (том 2 а.с. 39-40).
Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, були складенні такі податкові повідомлення-рішення, відносно вищезазначеного нерухомого майна:
Позивач не погодившись із вказаними податковими повідомленнями-рішеннями звернувся до суду з цим позовом.
Визначаючись щодо позовних вимог , суд керується та виходить з наступного.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до положень підп.14.1.235 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України (далі - ПК України), сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - сільськогосподарський товаровиробник - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа - підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власно виробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.
Відповідно до пункту 15.1 статті 15 ПКУ платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.
Згідно із підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 ПКУ контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, або зменшення суми податку на доходи фізичних осіб, задекларовану до повернення з бюджету у зв`язку із використанням платником податку права на податкову знижку, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, застосування штрафних (фінансових) санкцій та нарахування пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.
Згідно із статтею 265 ПК України податок на майно складається, зокрема, з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПКУ визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
При цьому, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПКУ).
Відповідно до підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПКУ база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Проте, суд не погоджується із вказаними доводами позивача, оскільки відповідно до підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПКУ база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Суд зауважує, що позивачка, як власник нерухомого майна не вичинила дій щодо внесення інформації до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про припинення або знищення нерухомого майна, за адресою: АДРЕСА_1 .
Так, згідно з наданої до суду інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 18.04.2024 року (дата формування інформаційної довідки), судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником 1/2 частки нерухомого майна, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 . Будь-якої інформації про припинення права власності на вказане майно довідка з реєстру не містить.
Щодо посилань позивача на п.п.266.1.2 п.266.1 ст.266 ПК України та тверджень про перебування об`єкту оподаткування позивача у спільній сумісній власності з її чоловіком ОСОБА_3 , суд зазначає таке.
Особливості визначення платників податку в разі перебування об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості у спільній частковій або спільній сумісній власності кількох осіб передбачені п.п. 266.1.2 ст. 266, відповідно до якої:
а) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній частковій власності кількох осіб, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку;
б) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі, платником податку є одна з таких осіб-власників, визначена за їх згодою, якщо інше не встановлено судом;
в) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб і поділений між ними в натурі, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку.
Обчислення контролюючим органом суми податку з об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, здійснюється на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, і якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі, платником податку є одна з таких осіб-власників, визначена за їх згодою, якщо інше не встановлено судом.
Як встановлено судом згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єкту нерухомого майна ОСОБА_1 є власником 1/2 частки нерухомого майна, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим відповідачем було визначено розмір податку на 1/2 частки ( том 1 а.с. 52).
Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єкту нерухомого майна (станом на квітень 2024 року), саме позивачка є власником 1/2 частки нерухомого майна, за адресою: АДРЕСА_5 , та власником нерухомого майна, яке розташоване, АДРЕСА_4 .
Позивач у позовній заяві не оспорює ані розмір податку, ані порядок його розрахунку відповідачем, а лише вказує на те, що об`єкти нерухомості перебувають у спільній сумісній власності та співвласники не надавали своєї згоди на визначення позивача як платника податку на нерухоме майно.
Щодо доводу позивача стосовно перебування нерухомого майна у спільній сумісній власності.
У відповідності до вимоги п.п. б п. 266.1.2 ст. 266 ПК України визначення платників податку в разі перебування об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості у спільній частковій або спільній сумісній власності кількох осіб: якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі, платником податку є одна з таких осіб-власників, визначена за їх згодою, якщо інше не встановлено судом.
В розумінні підпункту 266.2.1. пункту 266.2. статті 266 об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
У відповідності до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1 ст. 61 Сімейного кодексу України).
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 Сімейного кодексу України).
Згідно ч.1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Як вже було встановлено судом нерухоме майно, є об`єкти спільної сумісної власності позивачки та її чоловіка не поділені в натурі, оскільки сторонами не доведено протилежне.
В матеріалах справи відсутні докази згоди решти співвласників нерухомого майна щодо позивача як платника податку.
Позивач не надав суду переконливих доказів того, що завадило співвласникам нерухомого майна, яке перебуває у спільній сумісній власності, яке не поділено в натурі, визначити особу, яка буде платником податку на нерухоме майно.
Згідно статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
У відповідності до вимог ч.4 ст. 319 Цивільного кодексу України власність зобов`язує.
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч.3 ст. 13 Цивільного кодексу України).
Під зловживанням правом у аспекті пункту 3 статті 35 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року Європейський суд з прав людини розуміє у звичайному значенні, прийнятому загальною теорією права, зокрема, факт, що володілець права здійснює його поза призначенням упереджено [рішення у справі „Mirolubovs and Others v. Latvia від 15 вересня 2009 року (заява № 798/05), § 62].
Згідно п.3.6 та п.5.4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 28.04.2021 року № 2-р(II)/2021 Конституційний Суд України враховує, що частина третя статті 13 Кодексу містить словосполуку „а також зловживання правом в інших формах, яку учасник цивільних відносин, суд або інший суб`єкт правозастосування може розуміти як таку, що створює юридичну невизначеність в аспекті порушення вимоги передбачності ситуацій та правовідносин, оскільки її зміст нібито чітко та однозначно не визначений. Оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука „а також зловживання правом в інших формах, що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Проте, оцінюючи доводи Товариства щодо браку юридичної визначеності частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України зважає на те, що цей припис, зокрема словосполуку „а також зловживання правом в інших формах, слід тлумачити та застосовувати не відокремлено від інших приписів права, а в їх посутньому взаємозв`язку з нормами Кодексу, насамперед із тими, що містяться в його статтях 3, 12, 13. Унаслідок цього, на думку Конституційного Суду України, учасник цивільних відносин у разі потреби за допомогою відповідної консультації зможе розумно передбачити, які його дії можуть бути в подальшому кваліфіковано як недобросовісні та такі, що порушують межі здійснення цивільних прав, зокрема у формі зловживання правом, та якими можуть бути юридичні наслідки таких дій.
Чинне законодавство України не встановлює будь-якого механізму отримання податковим органом згоди співвласників на визначення одного з них як платника податку, якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі.
За вказаних обставин будь-які активні дії податкового органу спрямовані на отримання такої згоди будуть суперечити ч.2 ст. 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Таким чином, не надання у добровільному порядку співвласниками об`єкта нерухомого майна, який перебуває і спільній сумісній власності, та не поділений в натурі, своє згоди на визначення одного із співвласників, який буде платником податку на нерухоме майно, призводить до певного виду зловживання правом в інших формах (ч.3 ст. 13 Цивільного кодексу України), що не допускається чинним законодавством України.
Аналіз документів про право власності дає підстави для висновку, що позивач за мовчазною згодою третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, визначений власником об`єкта нежитлової нерухомості, а тому повинен бути платником податку на нерухоме майно, допоки співвласники не дадуть свою згоду на визначення особи, яка буде платником податку на нерухоме майно у відповідності до вимог п.п. б п. 266.1.2 ст. 266 ПК України.
Інше тлумачення п.п. б п. 266.1.2 ст. 266 ПК України призведе до порушення вимог статті 67 Конституції України, відповідно до якої кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
За вказаних обставин відповідачем не порушено вимоги приймаючи оскаржуване податкове повідомлення - рішення порушив вимоги підпункту 266.1.2. б пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України під час винесення оскаржуваних податкових повідомлень рішень.
Суд також не застосовує постанову Верховного Суду від 19.02.2019 року у справі № 819/1622/16, на яку посилається позивач, оскільки обставини у даній справі є іншими ніж у справі № 819/1622/16.
Таким чином, судом не встановлено порушення прав позивачки з боку відповідача при прийнятті спірних ППР.
Згідно з частиною першою статті 9, статтею 72, частинами першою, другою, п`ятою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
У відповідності до вимог статті 139 КАС України судові витрати покладаються на позивача.
Відповідно до частини 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А.О. Коренев