Справа № 120/10351/24
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2024-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

26 грудня 2024 р. Справа № 120/10351/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маслоід Олени Степанівни, розглянувши у письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до: Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України (вул. Ю. Іллєнка, 81, м. Київ, 04050)

про: визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовною заявою до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України (далі - відповідач) про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо неналежного розгляду звернення представника засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 , адвоката Плотиці Владислава Володимировича від 06.02.2024 №33 та невжиття належних заходів реагування, спрямованих на поновлення порушених прав позивача на належні житлові, матеріально-побутові, а також санітарно-гігієнічні та епідеміологічні умови його утримання у камерному приміщенні (№133) під час відбування покарання у Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)»; зобов`язання відповідача повторно розглянути звернення представника засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 , адвоката Плотиці Владислава Володимировича від 06.02.2024 №33 та невжиття належних заходів реагування, спрямованих на поновлення порушених прав позивача на належні житлові, матеріально-побутові, а також санітарно-гігієнічні та епідеміологічні умови його утримання у камерному приміщенні (№133) під час відбування покарання у Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)».

В обґрунтування заявлених позовних вимог позовних вимог представник позивача зазначає, що згідно з вироком Піщанського районного суду Вінницької області від 21.12.2011 позивач засуджений до довічного позбавлення волі та з того часу відбуває покарання в Державній установі "Вінницька установа виконання покарань № 1". 06.02.2024 представник позивача звернувся до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини із заявою (№33) щодо порушення прав позивача на належні житлові, матеріально-побутові, а також санітарно-гігієнічні та епідеміологічні умови його утримання у камерному приміщенні. На дану заяву Департамент з питань виконання кримінальних листом від 04.03.2024, повідомив про те, що 02.03.2024 адміністрація Державної установи "Вінницька установа виконання покарань № 1" намагалася провести ремонтні роботи та на час проведення ремонтних робіт ОСОБА_1 було запропоновано залишити приміщення (вийти на прогулянку, перейти до іншого), водночас засуджений в категоричній формі відмовився виходити з камерного приміщення в іншу камеру на час проведення ремонтних робіт. Позивач наголошує, що відповідач здійснив неналежний розгляд заяви його представника, оскільки інформація, наведена в листі від 04.03.2024, не узгоджується із інформацією, вказаною Вінницькою обласною прокуратурою в листі від 29.02.2024. Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 12.08.2024 дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

06.09.2024 за вх.№51910/24 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому наведено заперечення проти заявлених позовних вимог. Аргументуючи свою позицію відповідач наголошує, що позивач не зазначає в чому саме полягає «неналежний розгляд звернення», які питання в зверненні представника позивача від 06.02.2024 не були розглянуті Департаментом або були проігноровані, або в чому саме полягає бездіяльність Департаменту при його розгляді. Разом з тим, в своїй позовній заяві позивач зазначає той факт, що на його звернення від 06.02.2024 Департаментом з питань виконання покарань надано відповідь від 04.03.2024 №1211/11-988/3.2/11-24/14/1/23-24, згідно якої було ретельно досліджено викладені в заяві від 06.02.2024 питання щодо порушення права ОСОБА_1 на належні житлові, матеріально-побутові, а також санітарно-гігієнічні та епідеміологічні умови його утримання у камерному приміщенні №133 під час відбування покарання у ДУ «УВП (№1)», та надано змістовну відповідь. Крім того відповідач вказує, що посилання позивача на відповідь Вінницької окружної прокуратури від 29.02.2024 є недоцільним, оскільки зазначена відповідь не була предметом розгляду при зверненні представника позивача 06.02.2024, та як додаток не додавалась. Окрім того, викладені в даній відповіді висновки Вінницької окружної прокуратури, не спростовують а підтверджують висновки Департаменту з питань виконання покарань, які були зроблені у відповіді від 04.03.2024, щодо прав ОСОБА_1 на належні житлові, матеріально-побутові, а також санітарно-гігієнічні та епідеміологічні умови його утримання у камерному приміщенні №133 під час відбування покарання у ДУ «УВП (№1)». Також відповідач зауважує, що акт від 02.03.2024 до даної відповіді не додавався. Щодо питання «розбіжності в твердженні даних установ та невідповідність дат», то відповідач зазначає, що інформація щодо відмови ОСОБА_1 залишити камерне приміщення №133 02.03.2024 для проведення ремонтних робіт зазначалась на підставі відповіді начальника державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1)» та досліджених відеозаписів з нагрудних камер-реєстраторів працівників установи. Також звертаємо увагу, що ОСОБА_1 в своїй позовній заяві не заперечує факт інциденту, що мав місце 02.03.2024 та проявився у відмові залишити камерне приміщення на час проведення в ньому ремонтних робіт, а також не заперечує факт його перебування в даному камерному приміщенні 02.03.2024. Посилання позивача на його відмову залишити камерне приміщення №133 27.02.2024 та 02.03.2024 не являється розбіжністю, оскільки являє собою дві окремих події відмова залишити камерне приміщення №133 27.02.2024, та відмова залишити камерне приміщення №133 02.03.2024, а тому посилання позивача на «розбіжність в твердженні даних установ та невідповідність дат», яку позивач вважає проявом бездіяльності Департаменту з питань виконання кримінальних покарань спростовується матеріалами позовної заяви та доданими до неї доказами. З огляду на викладене відповідач вважає заявлені позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

09.09.2024 за вх.№52116/24 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій підтримано заявлені позовні вимоги та наведено заперечення щодо тверджень відповідача, викладених у відзиві.

Ч. 4 ст. 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

Позивач згідно з вироком Піщанського районного суду Вінницької області від 21.12.2011 засуджений до довічного позбавлення волі та відбуває покарання в Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)".

06.02.2024 представник позивача звернувся до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини із заяво про вжиття заходів на поновлення порушених прав позивача на належні житлові, матеріально-побутові, а також санітарно-гігієнічні умови його утримання в Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)".

Листом від 04.03.2024 відповідач, крім іншого, повідомив, що 02.03.2024 адміністрація Державної установи "Вінницька установа виконання покарань № 1" намагалася провести ремонтні роботи та на час проведення ремонтних робіт ОСОБА_1 запропоновано залишити приміщення (вийти на прогулянку, перейти до іншого), водночас засуджений в категоричній формі відмовився виходити з камерного приміщення в іншу камеру на час проведення ремонтних робіт.

Позивач наголошує, що відповідач здійснив неналежний розгляд заяви його представника, оскільки інформація, наведена в листі від 04.03.2024, не узгоджується із інформацією, вказаною Вінницькою обласною прокуратурою в листі від 29.02.2024.

Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У ст. 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Засуджений користується всіма правами людини і громадянина, за винятком обмежень, які визначені законом і встановлені вироком суду (ч. 3 ст. 63 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Кримінально-виконавчого кодексу України кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Кримінально-виконавче законодавство України складається з цього Кодексу, інших актів законодавства, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Кримінально-виконавчого кодексу України).

Держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку. Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду (ч. 1, 2 ст. 7 Кримінально-виконавчого кодексу України).

На осіб, які відбувають довічне позбавлення волі, поширюються права і обов`язки засуджених до позбавлення волі, передбачені статтею 107 цього Кодексу (ч. 2 ст. 151 Кримінально-виконавчого кодексу України).

Аналіз наведених норм свідчить про те, що державою гарантовано права, свободи і законні інтереси засуджених, які користуються усіма правами людини та громадянина за винятком обмежень, визначених Кримінально-виконавчим кодексом України, законами України і встановлених вироком суду.

У силу вимог ст.8 Кримінально-виконавчого кодексу України, засуджені мають право звертатися відповідно до законодавства з пропозиціями, заявами і скаргами до адміністрації органів і установ виконання покарань, їх вищестоящих органів, до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Європейського суду з прав людини, а також інших відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна, до уповноважених осіб таких міжнародних організацій, суду, органів прокуратури, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань.

Порядок реалізації громадянами України наданого їм ст. 40 Конституції України права на звернення урегульовано Законом України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 №393/96-ВР (далі - Закон №393/96-ВР).

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону № 393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до ст. 3 Закону №393/96-ВР, під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Так, пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Ст. 15 цього ж Закону встановлено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

За правилами ст. 18 Закону №393/96-ВР, громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право, зокрема, одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги.

Звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання (ч. 1 ст. 20 Закону №393/96-ВР).

Вказані конституційні положення, а також положення Закону №393/96-ВР, містять правову процедуру розгляду звернень особи, зокрема, до суб`єктів владних повноважень, яка гарантує доступ особи до інформації, обов`язок розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

В ході розгляду справи судом встановлено, що 06.02.2024 представник позивача адвокат Плотиця В.В. звернувся до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини із заявою про вжиття заходів на поновлення порушених прав позивача на належні житлові, матеріально-побутові, а також санітарно-гігієнічні умови його утримання в Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)".

Так, у вказаній заяви зазначено: «…зі слів ОСОБА_1 , у камерному приміщенні №133 у порушення ст. 22 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» камера та санвузол знаходяться у незадовільному стані, підлога та стіни потребують фарбування та ремонтних робіт. Також, у порушення норм забезпечення меблями, інвентарем і предметами господарчого призначення виправної колонії максимального рівня безпеки, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 27.07.2012 №1118/5, камерне приміщения необладнано шафою особистою, відгородженим санвузлом. До того ж, у порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 1 ст. 115 Кримінально-виконавчого кодексу України, ст. 22 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» у камерному приміщенні (№133) санвузол не обладнано належним чином, оскільки кабіна з чашею генуя не має дверей, проглядається через оглядове вічко, не відділена від житлової зони, що в свою чергу принижує людську гідність засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 ….».

За результатами опрацювання наведеної заяви та зазначеної в ній інформації, відповідач листом від 04.03.2024 повідомив представника позивача про те, що ОСОБА_1 тримається у камерному приміщенні №133, яке має загальну площу 7,9 м; обладнане двома ліжко місцями, засуджений в камерному приміщенні тримається сам. Камерне приміщення №133 облаштовано меблями відповідно до «Порядку забезпечення, обліку та експлуатації меблів, інвентарю і предметі господарчого призначення та норм їх забезпечення і експлуатації в установа виконання покарань і слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчі служби України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.07.2021 №1118/5,а саме: ліжком сталевим, столом, шафою особистою (металевою), баком для питної води. Приміщення опалюється централізовано від міської тепломережі. В камерному приміщенні встановлена радіаторна батарея згідно з ДБН В.2.5-67 «Опалення, вентиляція та кондиціонування». В камерному приміщенні стіни та стеля пофарбовані водним розчином вапна. Також, є розетка з електричним струмом та лампочка для освітлення в темну пору доби. Санітарно-побутовий стан камерного примішення задовільний та відповідає функціональному призначенню. Ремонтні роботи в камерних приміщеннях проводяться згідно графіку, затвердженому начальником установи. В приміщенні є водопровід та каналізація. Щодо порушення прав приватного життя засудженого ОСОБА_1 повідомлено, що у камерному приміщенні №133 камера відеоспостереження не встановлена, санвузол відокремлений відгороджувальною стіною, висота якої складає 98 см, що дає змогу засудженому безперешкодно задовільняти особисті потреби без порушення його права на приватність. Крім того 02.03.2024 адміністрація установи, намагалася провести ремонтні роботи, а саме встановити у санвузлі камерного приміщення №133 дверцята. На час проведення ремонтних робіт ОСОБА_1 було запропоновано залишити приміщення (вийти на прогулянку, перейти до іншого), проте засуджений в категоричній формі відмовився щоб роботи проводились у його присутності, однак при цьому відмовився також виходити з камерного приміщення. Зазначене зафіксовано персональним відеореєстратором. Щодо індивідуальних засобів гігієни встановлено, що засудженому ОСОБА_1 у січні місяці 2024 року за його заявою видавались: зубна паста, зубна щітка, станок для гоління, туалетний папір.

Зі змісту листа відповідача слідує, що ним у встановлений законом строк надано змістовну та обґрунтовану відповідь на звернення представника позивача.

Суд критично оцінює посилання позивача на розбіжність дат у листі відповідача та органу прокуратури, адже інформація щодо відмови ОСОБА_1 залишити камерне приміщення №133 02.03.2024 для проведення ремонтних робіт зазначалась відповідачем на підставі відповіді начальника державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1)» та досліджених відеозаписів з нагрудних камер-реєстраторів працівників установи.

Таким чином, відповідь відповідача базувалася на фактичних обставинах, встановлених у результаті перевірки.

Враховуючи наведене, суд доходить висновку що позивачем не доведено бездіяльності відповідача щодо належного розгляду заяви його представника.

Суд зауважує, що суб`єктивні висновки позивача про протиправність бездіяльності відповідача, що зумовлені ненастанням бажаних наслідків, не є підставою для надання судового захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Ч. 2 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ч. 1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог та, відповідно, про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. 2, 6, 9, 73-78, 90, 139, 242, 243, 245, 246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач: Департамент з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України (вул. Ю. Іллєнка, 81, м. Київ, 04050)

Повний текст судового рішення складено та підписано суддею 26.12.2024 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна