Справа № 260/5253/24
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2024-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2024 рокуЛьвівСправа № 260/5253/24 пров. № А/857/23541/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Гінди О.М., Ніколіна В.В.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Пилипчука Віктора Федоровича на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2024 року про повернення позовної заяви у справі №260/5253/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання дії та бездіяльності протиправними (головуючий суддя першої інстанції Дору Ю.Ю., місце ухвалення- м. Ужгород, дата складання повного тексту- 03.09.2024),-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 , яким просить суд:

- визнати протиправним та скасувати довідку Військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 №1914 від 28.03.2024 року щодо визнання придатним до військової служби ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 28.03.2024 року №81 «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації» в частині призову та направлення для проходження військової служби під час мобілізації резервістів військовозобов`язаних, які призвані і направлені в складі команди НОМЕР_1 (додаток1) ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати наказ Військової частини НОМЕР_1 від 29 березня 2024 року в частині, що стосується солдата ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виключити солдата ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та звільнити його з військової служби.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 28.03.2024 року №81 «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації» в частині призову та направлення для проходження військової служби під час мобілізації резервістів військовозобов`язаних, які призвані і направлені в складі команди НОМЕР_1 (додаток1) ОСОБА_1 ; визнання протиправним та скасування наказу Військової частини НОМЕР_1 від 29 березня 2024 року в частині, що стосується солдата ОСОБА_1 ; та про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 виключити солдата ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та звільнити його з військової служби повернуто позивачу.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, представником позивача подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що оскаржуване рішення суду незаконним, постановлене із неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мать значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апелянт зазначає, що поза увагою суду першої інстанції залишений той факт, що позовна заява в частині позовних вимог: про визнання протиправними та скасувати наказу військової частини НОМЕР_1 від 29 березня 2024 року в частині, що стосується солдата ОСОБА_1 , зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виключити солдата ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та звільнити його з військової служби не може бути повернута і до вказаних вимог не може застосовуватися місячний строк звернення до адміністративного суду визначений ч.5 ст.122 КАС України, у зв`язку із його відсутністю, вказаний наказ позивачу не доводився він з ним не ознайомлювався і до дати звернення до суду позивачу не було відомо про його існування, що в кінцевому результаті унеможливлює встановлення дати коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, як передбачено ч.2 ст.122 КАС України. При цьому, судом не враховане письмове клопотання, яке викладене на 17 (сімнадцятій) сторінці позовної заяви про витребовування у відповідача 3 Військової частини НОМЕР_1 - наказ або витяг з наказу від 29.03.2024 року про зарахування до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 , що свідчить про його відсутність так само як і його відсутність у матеріалах справи.

Крім цього, апелянт вказує на те, що суд повертаючи позовну заяву в частині: про визнання протиправним та скасування наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 28.03.2024 року №81 «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації» в частині призову та направлення для проходження військової служби під час мобілізації резервістів військовозобов`язаних, які призвані і направлені в складі команди НОМЕР_1 (додаток 1) ОСОБА_1 , не врахував того, що позивачу про його існування не було відомо до дати звернення до суду, а отже не може бути застосовані вимоги ч.5 ст.122 КАС України.

Також, поза увагою суду залишені правові позиції Верховного суду, які викладені в п.52 постанови від 29.08.2022 року по справі №500/1912/22, провадження К/990/20688/22 колегія суддів Верховного суду зазначила, що при застосуванні процесуальних норм слід уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З урахуванням наведеного просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу подано не було. Відповідно до ч. 4 цієї статті, його відсутність не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 312 КАС України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що 26 серпня 2024 року ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків, а саме - надати суду позовну заяву та заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду з обґрунтуванням поважності пропуску цього строку.

29 серпня 2024 року до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви та заява про поновлення процесуального строку звернення до адміністративного суду. В обгрунтування поважності причин пропуску строку вказує, що був мобілізований та відсилається до правових висновків Верховного суду, Конституційного Суду та рішень ЄСПЛ.

Суд першої інсанції позлвгу зачву повернув з тих підстав, що з поданої поивачем заяви, на виконання вимог суду, неможливо встановити поважність причин пропуску строку звернення до суду за заявленими позовними вимогами, зокрема будь-яких доказів неможливості звернення до суду в межах строку визначеного приписами чинного законодавства позивачем не надано, а висновки Верховного суду по справі №500/1912/22 жодним чином не підтверджують обгрунтування заяви позивача.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Згідно ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Право звернення до суду є невід`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду.

У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті. Звернення до суду і судове провадження повинно здійснюватись у відповідності до вимог чинного законодавства, зокрема, процесуальних норм щодо порядку провадження в адміністративних справах.

Крім цього, законодавець встановлює певні обмеження такого права, зокрема, шляхом встановлення строку звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Строки звернення до суду визначені статтею 122 КАС України.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Норми КАС України передбачають можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

При цьому, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що предметом цього позову є дії та накази щодо прийняття на військову службу, отже, днем виникнення підстав для звернення до суду є 28.03.2024 року.

Представником позивача, адвокатом Пилипчуком В.Ф., до суду адміністративний позов було подано 19.08.2024 року, через систему «Електронний суд», з порушенням місячного строку звернення до суду.

Апелянт зазначає, що суд повертаючи позовну заяву в частині: про визнання протиправним та скасування наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 28.03.2024 року №81 «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації» в частині призову та направлення для проходження військової служби під час мобілізації резервістів військовозобов`язаних, які призвані і направлені в складі команди НОМЕР_1 (додаток 1) ОСОБА_1 , не врахував того, що позивачу про його існування не було відомо до дати звернення до суду, а отже не може бути застосовані вимоги ст.122 КАС України.

Колегія суддів апеляційного суду вважає такі доводи безпідставними, оскільки у матеріалах справи наявний адвокатський запит ( про надання інформації ) представника позивача ОСОБА_1 адвоката Пилипчука В. від 11.04.2024р. (а.с. 15) про надання належно завірених копій усіх матеріалів особової справи, в т.ч. мобілізаційне розпорядження, висновок ВЛК, тощо військовозобов`язаного ОСОБА_1 .

Відповідно до відповіді ІНФОРМАЦІЯ_2 від 01.05.2034р. №6403, адвокату Пилипчуку В. надіслано наявні документи згідно додатку, зокрема і наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 28.03.2024 року №81 «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації».

Отже, представнику позивача - адвокату Пилипчуку В. було відомо про оскаржуваний наказ та копія такого йому була надіслана 01.05.2024 та наведені вище адвокатський запит, відповідь на нього та копії документів, зокрема оскаржуваний наказ, долучені до позовної заяви.

Таким чином, позивачем пропущений місячний строк звернення о суду із даним позовом в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 28.03.2024 року №81 «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації» в частині призову та направлення для проходження військової служби під час мобілізації резервістів військовозобов`язаних, які призвані і направлені в складі команди НОМЕР_1 (додаток1) ОСОБА_1 .

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування наказу Військової частини НОМЕР_1 від 29 березня 2024 року в частині, що стосується солдата ОСОБА_1 та зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 виключити солдата ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та звільнити його з військової служби, то колегія суддів зазначає наступне.

Аналізуючи зміст статті 122 КАС України, очевидним є те, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Отже, початок перебігу строків звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись».

Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Аналогічна позиція виражена в постанові Верховного Суду від 21.02.2020 №340/1019/19.

Колегія суддів звертає увагу, що дії та накази відповідачів пов`язані із мобілізацією позивача, які оскаржує останній, мали місце та розпочались з 28.03.2024 р.

Як слідує із зазначеного вище адвокатського запиту, який наявний у матеріалах справи (а.с. 15) адвокат Пилипчук В. 11.04.2024 р. уклав договір про надання правничої допомоги ОСОБА_1 ..

Отже, відсутність копії наказу у позивача про зарахування до списків особового складу військової частини, не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, з урахуванням наведених вище висновків суду про обізнаність позивача та його представника із оскаржуваними діями та наказами.

Реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, не реалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Колегія суддів апеляційного суду зауважує, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Фактичні обставини та наявні у матеріалах справи докази свідчать про те, що позивач мав достатній час для реалізації права на звернення до суду у встановлені КАС України строки, при цьому матеріали справи не містять доказів про поважність причин пропуску строку на звернення з даним позовом та позивачем не наведено жодних обґрунтованих пояснень неможливості своєчасно подати позовну заяву.

Встановлення строків звернення до суду передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій щодо захисту своїх прав, свобод та інтересів.

Інститут строків звернення до суду в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

Поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, при цьому такі обставини повинні бути підтверджені належним чином.

Позивачем не наведено жодної обставини, яка підтверджена належними доказами, про наявність конкретних фактичних обставин, які можна визнати такими, що унеможливлювали звернення позивача до суду із вказаним позовом у встановлений Законом строк.

Наведені вище обставини свідчать про неналежну організацію позивачем процесу з підготовки позовної заяви, що є суто суб`єктивною причиною, а негативні наслідки, які настали у зв`язку з такою причиною, є певною мірою відповідальністю за неналежне виконання своїх процесуальних обов`язків, які для усіх учасників справи мають бути рівними.

Відповідно до частин першої та другої статті 123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею в заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Таким чином, позовна заява підлягає поверненню позивачеві, якому слід роз`яснити, що згідно ч.8 ст.169 вищевказаного Кодексу, повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини

У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998, зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

У пункті 44 рішення Європейського суду з прав людини «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 та пункті 54 рішення «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 зазначено, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу у ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої відступлення від принципу правової визначеності через відновлення строку звернення до суду виправдано лише у випадках необхідності при обставинах істотного і непереборного характеру (справа Салов проти України), зокрема, з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи (справа Сутяжник проти Росії, п. 38).

Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду, ЄСПЛ виходить із наступного:

1) поновлення пропущеного строку звернення до суду є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим;

2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин;

3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі;

4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку;

5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Загалом, при застосуванні процедурних правил варто уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом, та порушення принципу правової визначеності (справи Волчлі проти Франції, ТОВ Фріда проти України)

Отже, забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки.

Отже, позивачем не наведено об`єктивних обставин, які б не дозволяли йому звернутися до суду у визначений законодавством строк, а твердження, на які позивач посилається у своїй заяві про поновлення строку звернення до суду не можуть вважатись поважними для поновлення такого строку.

З урахуванням наведених вище обставин справи та норм чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про повернення позовної заяви, ураховуючи пропуск встановленого законом строку звернення до суду з вищевказаними вимогами та відсутність обґрунтованих причин пропуску такого строку.

Таким чином, враховуючи викладене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає зазначені в апеляційній скарзі доводи позивача безпідставними, а висновки суду першої обґрунтованими, та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, з огляду на що і підстави для скасування чи зміни оскаржуваної ухвали відсутні.

Водночас апеляційний суд зазначає, що повернення позовної заяви та надання позивачу права в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до суду з такою позовною заявою, не є обмеженням доступу до суду, гарантованого пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування ухвали суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Пилипчука Віктора Федоровича залишити без задоволення, а ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2024 року про повернення позовної заяви у справі №260/5253/24 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін