Справа № 160/2101/24
Суддя: Маковська Олена Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 грудня 2024 рокуСправа №160/2101/24
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маковської О.В., розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якій позивач просить визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-9874- 53У від 25.02.2021.
Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність вимоги відповідача про сплату боргу (недоїмки) та зазначено, що в періоди, за які нараховано заборгованість з ЄСВ, позивач був працевлаштований, у зв`язку з чим за нього сплачувався ЄСВ його роботодавцем.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.01.2024 відкрито провадження у адміністративній справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31.01.2024 заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. Зупинено стягнення у виконавчому провадженні №73066072 Слобожанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на підставі вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-9874-53У від 25.02.2021 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості зі сплати єдиного внеску, штрафу та пені до набрання законної сили рішенням суду у справі №160/2101/24.
До суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить у задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки в інтегрованій картці позивача обліковується недоїмки з ЄСВ, в розмірі якої і винесено спірну вимогу.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
В ІКП за технологічним кодом класифікації 71040000 по ФОП ОСОБА_1 обліковувалась заборгованість з єдиного внеску у сумі 37 788,74 грн., яка виникла в результаті автоматичних нарахувань з єдиного внеску, а саме:
за 2017 рік - 8448,00 грн по строку сплати 09.02.2018;
за 1 квартал 2018 року - 2457,18 грн по строку сплати 19.04.2018;
за 2 квартал 2018 року - 2457,18 грн по строку сплати 19.07.2018;
за 3 квартал 2018 року - 2457,18 грн по строку сплати 19.10.2018;
за 4 квартал 2018 року - 2457,18 грн по строку сплати 21.01.2019;
за 1 квартал 2019 року - 2754,18 грн по строку сплати 19.04.2019;
за 2 квартал 2019 року - 2754,18 грн по строку сплати 19.07.2019;
за 3 квартал 2019 року - 2754,18 грн по строку сплати 21.10.2019;
за 4 квартал 2019 року - 2754,18 грн по строку сплати 20.01.2020;
за 1 квартал 2020 року - 2078,12 грн по строку сплати 21.04.2020;
за 2 квартал 2020 року - 1039,06 грн по строку сплати 20.07.2020;
за 3 квартал 2020 року - 3178,12 грн по строку сплати 19.10.2020;
за жовтень - листопад 2020 року - 2200,00 грн по строку сплати 19.01.2021.
Головне управління ДПС у Дніпропетровській області 20.02.2020 прийняло вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-9874-53У, якою встановлено суму заборгованості зі сплати єдиного внеску за 2017-2019 роки у розмірі 29 293,44 грн.
Враховуючи зазначене, вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-9874-53У від 25.02.2021 у сумі 8 495,30 грн. була сформована за період з січня 2020 року по листопад 2020 року, а саме:
за 1 квартал 2020 року - 2078,12 грн по строку сплати 21.04.2020;
за 2 квартал 2020 року - 1039,06 грн по строку сплати 20.07.2020;
за 3 квартал 2020 року - 3178,12 грн по строку сплати 19.10.2020;
за жовтень - листопад 2020 року - 2200,00 грн по строку сплати 19.01.2021.
Згідно форми ОК-5 позивача в період 2017-2020 роки позивач періодично був працевлаштований, в наявності відомості про сплату страхових внесків.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що позивач здійснював підприємницьку діяльність та мав доходи, як фізична особа-підприємець та/або самозайнята особа.
Позивач пов`язує порушення своїх прав з діями відповідача по формуванню та прийняттю відносно неї спірної вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-9874-53У від 25.02.2021 у сумі 8495,30 грн.
Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернулась за захистом порушеного права до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, врегульовані Законом України від 08.07.2010 №2464 «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464).
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону №2464 його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.
За приписами ч.4 ст.8 Закону №2464 порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.
Згідно з п.3 ч.1 ст.14 Закону №2464 на органи доходів і зборів покладено обов`язок здійснювати контроль за дотриманням платниками єдиного внеску вимог цього Закону.
Як визначено ч.1 ст.3 Закону №2464 збір та ведення обліку єдиного внеску здійснюються за принципами, зокрема, обов`язковості сплати; відповідальності платників єдиного внеску та органу, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, за порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов`язків.
Єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування (п.2 ч.1 ст.1 Закону №2464).
У розумінні п.3 ч.1 ст.1 Закону №2464 застрахована особа - це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, відповідно до п.4 ч.1 ст.4 Закону №2464 є платниками єдиного внеску.
Відповідно до п.1 ч.2 ст.6 Закону №2464 платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Абзацом 1 п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464 визначено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини 1 статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
Згідно із абз.2 п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464 (в редакції Закону України від 03.10.2017 №2148 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій») у разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
За визначеннями, наведеними у п.4-5 ч.1 ст.1 Закону №2464, мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця, тоді як, максимальна величина бази нарахування єдиного внеску - максимальна сума доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює п`ятнадцяти розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом, на яку нараховується єдиний внесок.
Відповідно до ч.5 ст.8 Закону №2464 єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.
Відповідно до абз.3 ч.8 ст.9 Закону №2464 платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Згідно з ч.2 ст.25 цього Закону у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Абзацом 1 частини 4 цієї статті визначено, що орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
Розділом VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 №449 (далі - Інструкція №449), врегульований порядок стягнення заборгованості з платників.
Відповідно до п.1 вказаного розділу Інструкції №449 до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.
Згідно з п.2 роз.VI Інструкції №449 у разі виявлення платником своєчасно не нарахованих сум єдиного внеску такі платники зобов`язані самостійно обчислити ці внески, відобразити у звітності, що подається платником до органів доходів і зборів, та сплатити їх. До такого платника застосовуються штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції. У разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції. Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.
За приписами абз.2 п.1 ч.1 ст.1 Закону №2464 платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Відповідно до абз.1 п.1 ч.1 ст.7 Закону №2464 єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого) частини 1 статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.
Згідно з ч.5 ст.8 Закону №2464 єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.
Так, мінімальний щомісячний страховий внесок з 01.01.2020 по 31.08.2020 становив 1039,06 грн., з 01.09.2020 по 31.12.2020 - 1100,00 грн.
Як встановлено судом, позивач у 2020 році працювала у ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 .
Згідно із наявними у матеріалах справи Індивідуальними відомостями про застраховану особу (позивача) за формою ОК-5, внески за неї були сплачені у повному обсязі з лютого 2020 року по листопад 2020 року.
В свою чергу у січні 2020 року єдиний внесок не було сплачено.
Отже, позивач була застрахованою особою, у спірний період, за який вимогою їй нараховано суму єдиного внеску до сплати (лютий 2020 року грудень 2020 року) була найманим працівником та за неї відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» сплачувався єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування її роботодавцями.
Винятком є встановлена судом несплата позивачем єдиного внеску, у мінімальному розмірі, у січні 2020 року.
Як зазначено вище, діяльність ОСОБА_1 як фізичної особи - підприємця припинено 19.05.2022, до цього часу вона була зареєстрована як фізична особа - підприємець та навіть за відсутності доходу, при не здійсненні господарської діяльності зобов`язана була нараховувати та сплачувати ЄСВ.
Разом з тим, Головне управління ДПС у Дніпропетровській області при винесенні оскаржуваної вимоги не врахувало, що єдиний внесок за позивача частково сплачувався. Несплачений у повному обсязі єдиний внесок встановлено лише у січні 2020 року.
Загальна сума єдиного внеску, який не сплачений позивачем або його роботодавцями - 1039,06 грн. у січні 2020 року.
Отже, суд доходить висновку, що вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-9874- 53У від 25.02.2021 зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування винесена на суму 8495,30 грн., у частині суми 1039,06 грн. є правомірною, а в частині суми 7456,24 грн. підлягає скасуванню.
Крім того, відповідно до ч.1-2 ст.21 Закону України від 23.09.1999 №1105 «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №1105, в редакції чинній на дату прийняття спірного рішення) страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала страхуванню у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та за який щомісяця сплачено нею та роботодавцем або нею страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок, крім випадків, передбачених абзацом другим цієї частини. Страховий стаж обчислюється за даними персоніфікованого обліку відомостей про застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а за періоди до його запровадження - у порядку та на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше.
Суд звертає увагу на суть єдиного внеску, який відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону №2464-VI є консолідованим страховим внеском, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Тобто, єдиною метою збору єдиного внеску є забезпечення захисту прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, і такий захист надається фізичним особам, які відповідно до законодавства підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачують (сплачували) та/або за яких сплачуються чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.
У постанові Касаційного адміністративного суду від 04.12.2019 у справі №440/2149/19 сформовано правовий висновок, згідно якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення норм Закону №2464 щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Застосовуючи викладені положення до обставин даної справи суд зазначає наступне.
Суд в порядку ч. 1 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України визнає встановленою обставину наявності у позивача статусу фізичної особи-підприємця в період, за який сформовано Вимогу, оскільки ця обставина позивачем визнавалася, підстави позову зводяться до сплати за позивача у відповідний період страхових внесків його роботодавцями.
Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України визначено, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із частинами 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Враховуючи положення ст.139 КАС України та часткове задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку про стягнення частини понесених позивачем судових витрат у сумі 850,46 грн. (968,96 грн. 12,23%) за сплачений судовий збір при поданні позовної заяви за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.8, 9, 72, 77, 132, 139, 241 - 246, 250, 262 КАС України, суд,
Позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу - задовольнити частково.
Визнати протиправною та скасувати податкову вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №Ф-9874- 53У від 25.02.2021 в частині нарахування ЄСВ в розмірі 7456,24 грн.
У задоволенні решти позовної заяви - відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 850,46 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
Суддя О.В. Маковська