Справа № 206/5995/24
Суддя: Нестеренко Т. В.
Дата ухвалення: 2024-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 206/5995/24
Провадження № 2-а/206/49/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.12.2024 м. Дніпро

Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Нестеренко Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Шевцової В.В.,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро позовну заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Воронін Ігор Олександрович до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення № 813 від 26.07.2024,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення № 813 від 26.07.2024. В обґрунтуванні позову зазначив, що 26.07.2024 ІНФОРМАЦІЯ_1 була винесена постанова про накладення адміністративного стягнення № 813 відносно ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17 000 грн. Підставою складання протоколу стало те, що ОСОБА_1 відмовився від проходження медичного огляду військово-лікарською комісією. Зазначає, що позивач не відмовлявся від проходження військово-лікарської комісії, а зазначив про те, що має право надати військово-лікарській комісії документи стосовно стану здоров`я, аби комісія взяла до уваги захворювання позивача. Право надати військовозобов`язаному всі наявні у нього медичні документи щодо стану його здоров`я прямо передбачено ПКМУ № 560 від 16.05.2024, а також Положенням про військово-лікарську експертизу в Збройних силах України, затвердженої наказом МОУ № 402 від 14.08.2008. Крім того, позивач просив уповноважених осіб ІНФОРМАЦІЯ_1 надати йому повістку з визначенням іншої дати проведення військово-лікарської комісії аби останній мав можливість підготувати медичні документи, однак повістка ОСОБА_1 надана не була. Вказує, що вищевказана постанова позивачу надіслана не була. Про наявність постанови, позивач дізнався після того, як державним виконавцем Самарського відділу ДВС в рамках виконавчого провадження № 76092675 були накладені арешти на банківській рахунки позивача. На підставі викладеного, просить суд скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП від 26.07.2024 на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , закрити провадження у справі, а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, які складаються зі сплати судового збору та витрат на професійну допомогу.

Ухвалою суду від 18.11.2024 відкрито провадження у справі за указаною позовною заявою в порядку спрощеного позовного провадження.

Представник позивача адвокат Воронін І.О. у судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій позов підтримав повністю, просив слухати справу у його відсутність та відсутність позивача.

Представник відповідача надав суду відзив, в якому просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі та зазначив, що ОСОБА_1 під час складання протоколу про адміністративне правопорушення було роз`яснено про настання адміністративної відповідальності в разу порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період. Однак, всупереч вимог законодавства від отримання направлення № 1385 від 22.07.2024 та проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби військово-лікарською комісією при ІНФОРМАЦІЯ_3 позивач відмовився пояснюючи це тим, що бажає проходити за місцем проживання. Розгляд справи просив проводити без участі представника.

У відповідності до ч. 1 ст. 205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків:

Судом встановлено, що 22.07.2024 відносно ОСОБА_1 складено протокол № 813 за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. В протоколі зазначено, що 22.07.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_4 був запрошений військовозобов`язаний ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В подальшому після уточнення військово-облікових даних військовозобов`язаного встановлено, що права на відстрочку від призову під час мобілізації у ОСОБА_1 немає, за місце роботи не заброньований, а тому його направлено на медичне обстеження військово-лікарською комісією для визначення степеню придатності до військової служби. Однак, він відмовився від проходження медичного огляду військовою лікарською комісією. У зазначеному протоколі ОСОБА_1 повідомлено, що розгляд справи по суті відбудеться об 10 год. 00 хв. 26.07.2024.

26.07.2024 року постановою № 813 позивача ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

В оскарженій позивачем постанові зазначено, що 22.07.2024 о 10 годині 00 хвилин в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_5 встановлено, що громадянин ОСОБА_1 відмовився від отримання направлення на медичний огляд № 1385 від 22.07.2024 та проходження військово-лікарської комісії з метою визначення ступеня придатності до військової служби під час мобілізації, тобто порушив правила військового обліку в особливий період. Своїми протиправними винними діями (бездіяльністю) ОСОБА_1 порушив вимоги абз. 4 ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», абз. 4 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» пп. 3.1, 3.2 глави 3 розділу ІІ наказу МОУ № 402 від 14.08.2008 «Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України», що призвело до порушення ним законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчиненого в особливий період та вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

Як вбачається із заяви від 22.07.2024, ОСОБА_1 відмовився від проходження ВЛК в місці ОСОБА_2 . Зазначив, що бажає проходити ВЛК за місцем свого проживання.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення.

Стаття 280 КУпАП встановлює, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення, зважаючи на його правову природу та завдання, уповноважена особа має всебічно, повно і об`єктивно з`ясувати обставини справи, зокрема на підставі належних доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення.

Особливості проходження медичного обстеження військовозобов`язаними та резервістами під час мобілізації, на особливий період визначаються Міністерством оборони України спільно з Міністерством охорони здоров`я України.

Пунктом 3.1 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 №402 визначено, що медичний огляд військовозобов`язаних проводиться за рішенням керівників ТЦК та СП ВЛК ТЦК та СП на збірних пунктах районних (міських) ТЦК та СП або за місцем провадження медичної практики у закладах охорони здоров`я комунальної або державної форми власності лікарями, які включаються до складу ВЛК ТЦК та СП.

Військовозобов`язаний під час проведення медичного огляду зобов`язаний надати членам ВЛК ТЦК та СП медичну карту амбулаторного хворого за формою № 025/о, затвердженою наказом МОЗ України від 14.02.2012 № 110 «Про затвердження форм первинної облікової документації та Інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності та підпорядкування», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28.04.2012 за № 661/20974 (далі - форма № 025/о), виписки з медичної документації щодо перенесених захворювань, отриманих травм, поранень тощо, якщо така інформація відсутня в ЕСОЗ (пункт 3.5 глави 3 розділу II).

Пунктом 3.4. Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 №402 передбачено, що лікарі, які включаються до складу ВЛК із закладів охорони здоров`я комунальної або державної форми власності, під час проведення медичного огляду ознайомлюються з медичними записами в ЕСОЗ та з іншими медичними документами, які надає військовозобов`язаний, що характеризують його стан здоров`я, а також вносять до ЕСОЗ відповідні медичні записи на підставі отриманої інформації. Наведене свідчить, що вказаним підзаконним нормативно-правовим актом передбачено не лише можливість, а й обов`язок надання особисто військовозобов`язаним відповідних медичних документів задля об`єктивного визначення стану його здоров`я а відтак придатності його до військової служби.

Згідно з Наказом Міністерства оборони № 262 від 27.04.2024 пункт 2.8 глави 2 розділу I Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 №402 доповнено підпунктом 2.8.6., яким визначено строки проведення медичних оглядів, а також лабораторних та інструментальних досліджень, включно з необхідністю направлення на додаткові методи дослідження, лабораторні обстеження, визначаються з урахуванням необхідності отримання повної та об`єктивної інформації про стан здоров`я людини, та не можуть становити більше 14 днів. Відтак зазначений підзаконний нормативно-правовий акт також передбачає за об`єктивної потреби можливість проведення відповідного медичного огляду не за один день. Навпаки, такий огляд може тривати певний період, необхідний для вивчення стану здоров`я (стану придатності до військової служби) військовозобов`язаного.

Як встановлено у судовому засіданні позивач ОСОБА_1 не відмовлявся проходити медичний огляд ВЛК, а просив надати йому можливість подати медичну документацію про стан свого здоров`я та пройти медичний огляд за місцем свого проживання, що цілком узгоджується із вищевказаними нормами закону, з яких вбачається, що під час проходження медичного огляду військовозобов`язаний зобов`язаний надавати медичні документи щодо стану свого здоров`я. Дані, зазначені в наданих військовозобов`язаним медичних документах, враховуються лікарями під час здійснення медичного огляду.

Суд не вбачає правових підстав для тверджень, що ОСОБА_1 відмовлявся від проходження військово-лікарської комісії.

Суд вважає, що всупереч вимогам п. 6 Інструкції зі складання територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки протоколів та оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення, затвердженої Наказом Міністерства оборони від 01.01.2024 № 3, до протоколу не долучено доказів, що підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення, та які містять достовірну інформацію.

Із змісту спірної постанови вбачається, що відповідач при розгляді справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 в порушення вимог ст. 280 КУпАП не встановив всіх обставин, які мали значення для вирішення справи, а саме не з`ясував наявність медичних документів щодо стану здоров`я для об`єктивного проходження ВЛК, подальше проходження обстеження у вузьких спеціалістів за направленням ВЛК, а також не врахував, що чинне законодавство України не містить заборони щодо проходження військовозобов`язаним військово-лікарської комісії з метою визначення придатності для проходження військової служби не в день виявлення такого військовозобов`язаного.

Зазначені вище обставини свідчать про те, що посадовою особою, під час розгляду справи про адміністративне правопорушення не було надано оцінку наданим документам та не перевірено доводи, зазначені в поясненнях під час складання протоколу, що також не було надано представником відповідача до відзиву на позовну заяву.

Крім того, відповідно до п.69 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560, громадяни України, які перебувають на військовому обліку та з набранням чинності Указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, прибули до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для уточнення своїх облікових даних (адреси місця проживання, номерів засобів зв`язку, адреси електронної пошти (за наявності) та інших персональних даних), на медичний огляд не направляються. На медичний огляд громадяни, які уточнили свої облікові дані, викликаються повісткою.

Таким чином, для проходження медичного огляду ОСОБА_1 повинен був викликатися повісткою. Дані докази відповідачем також надані не були.

При цьому із системно-логічного аналізу Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560, вбачається, що вказаний підзаконний нормативно-правовий акт розрізняє повістку (п.69) та направлення (п.74 та додаток №12 до зазначеного Порядку), тобто видача письмового направлення не замінює собою процедуру надання військовозобов`язаному відповідної повістки. Суд також враховує те, що матеріали справи, зокрема відповідне направлення на медичний огляд для визначення ступеню придатності для проходження військової служби, не містить конкретно визначеної дати проходження такого огляду, а також не було визначено строку, у який ОСОБА_1 зобов`язаний був прибути для проходження медичного огляду. Отже відповідно до положень законодавства про військову службу, оборону та мобілізацію, військовозобов`язаний ОСОБА_1 мав прибути у строки, вказані у повістці, а у разі неможливості прибуття, повідомити відповідача про поважність причин неприбуття за повісткою. При цьому, відповідачем складено протокол про адміністративне правопорушення відносно позивача негайно.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився та не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення посадова особа дотрималася вимог 280 КУпАП та при розгляді справи про адміністративне правопорушення стосовно позивача врахувала вимоги щодо встановлення всіх обставин, які мали значення для вирішення справи.

Суд зауважує, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений. Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для позивача, що знаходиться в нерівному положенні по відношенню до суб`єкта владних повноважень.

Суд також враховує, що постанова у справі про адміністративне правопорушення, з огляду на положення КУпАП, сама по собі не є доказом у справі про адміністративне правопорушення та не є доказом вчинення адміністративного правопорушення, а є рішенням суб`єкта владних повноважень, яке приймається ним на підставі оцінки доказів у справі про адміністративне правопорушення. Враховуючи наведене, постанову у справі про адміністративне правопорушення, яка надана позивачем, суд не може визнати належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 05.08.2019 у справі № 712/12830/16-а.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.

На обов`язок та важливість доведення саме відповідачем як суб`єктом владних повноважень правомірності винесення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, правомірності та законності прийнятої постанови вказує Верховний Суд у постановах від 24.04.2019 (справа №537/4012/16-а), від 17.07.2019 (справа №295/3099/17).

Положеннями частини 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини у справах «Лучанінова проти України» (рішення від 09.06.2011), «Малофєєва проти Росії» (рішення від 30.05.2013), «Карелін проти Росії» (рішення від 20.09.2016) визначено, що суд у цій справі, як і у кримінальному провадженні, має бути неупередженим і безстороннім і не вправі самостійно змінювати на шкоду особі формулювання правопорушення, викладене у фабулі протоколу про адміністративне правопорушення. Відповідне формулювання слід вважати по суті викладенням обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення, винуватість у скоєнні якого має бути доведено не судом, а перед судом у змагальному процесі.

Суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що вина позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, не доведена, в той час, як відповідно до ч.2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, однак представником відповідача не надано суду доказів, які б спростували пояснення позивача та доводили правомірність винесеної постанови.

В силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Згідно ст. 62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 18.07.2020 у справі № 216/5226/16-а, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі, встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.

Відповідно до частини третьої статті 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема, скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Таким чином, зважаючи на вищевикладене та те, що на виконання вимог законодавства відповідачем не було вжито заходів до повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин, що мали значення для вирішення справи належним чином, суд приходить до висновку про задоволення позову, шляхом скасування оскаржуваної постанови та закриття провадження по справі.

Згідно ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

З матеріалів справи встановлено, що при зверненні до суду з даним позовом позивачем понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 605,60 грн., позов задоволено в повному обсязі, а тому витрати в сумі 605,60 грн. у відповідності до ч. 1 ст. 139 КАС України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань.

Щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 21.03.018 у справі №815/4300/17, від 11.04.018 у справі № 814/698/160 від 18.10.2018 у справі № 813/4989/17, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі; на підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

На підтвердження складу та розміру понесених витрат на правничу допомогу позивачем до матеріалів справи долучено копію Договору про надання правової допомоги № 407 від 09.10.2024, копію ордеру на надання правничої допомоги та копію свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю.

Всупереч вимог статті 134 КАС України детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат на зазначену суму, необхідних для надання правничої допомоги, позивачем не надано.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 04.02.2020 у справі № 280/1765/19, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, які входять до предмета доказування у справі, мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).

З урахуванням зазначеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Таким чином, заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу документально не обґрунтований, тому, у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 9, 19, 20, 72-77, 132, 139, 241-247, 250, 286 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Воронін Ігор Олександрович до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення № 813 від 26.07.2024 задовольнити частково.

Скасувати постанову № 813 від 26.07.2024 року винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 полковником ОСОБА_3 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП закрити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 605 (шістсот п`ять) грн. 60 коп.

У задоволенні інших вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його складення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Представник відповідача: Воронін Ігор Олександрович, місцезнаходження: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 .

Суддя: Т.В. Нестеренко