Справа № 380/3719/24
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2024-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/3719/24 пров. № А/857/23254/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Іщук Л.П., Коваля Р.Й.,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2024 року (судді Клименко О.М., ухвалене у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження в м. Львів) у справі № 380/3719/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними і скасування рішень, визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 16.02.2024 звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області в якому просить визнати протиправними і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про перерахунок пенсії від 19 грудня 2023 року № 19 і від 15 січня 2024 року № 19, визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області у не призначенні пенсії з урахуванням загального трудового стажу 36 років і 4 дні з приміненням початкового пільгового трудового стажу 20 років на день призначення пенсії та у самостійному визначенні заробітку за останні три роки (2017-2019 р.р.) без врахування бажання і довідки про заробітну плату за 12 місяців (з 01 квітня 1998 р. по 01 квітня 1999 р.) роботи у зоні посиленого радіологічного контролю 4 категорії, у не витребуванні документів про суми сплати обов`язкового внеску для підтвердження неврахованого повного загального стажу, а так само у не призначенні і розрахунку та виплаті боргу основної пенсії за 2 роки (з 11 травня 2020 р. по 11 травня 2022 р.) з наступним розрахунком та виплатою перерахунку пенсії з компенсаційними виплатами і належними доплатами по день прийняття рішення, зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області: - призначити працюючому пенсіонеру потерпілому ЧАЕС 4 категорії державну пенсію по віку на пільгових умовах із зменшенням пенсійного віку на п`ять років у віці 55 років з 01 травня 2020 року згідно з поданими заявами про призначення пенсії від 06 квітня 2020 року і від 04 травня 2020 року відповідно до ст.ст. 46, 55, 56, 57, 58 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи; - призначити пенсію як потерпілому від ЧАЕС 4 категорії при пільговому стажі 20 років та загальному стажі 36 років і 4 дні на 11 травня 2020 року (з зарахованим стажем пенсійним органом з 11 травня 2020 року по 31 грудня 2020 року) із збільшенням пенсії на 1% заробітку за кожен рік роботи понад пільговий стаж, але не вище 75% заробітку відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи; - за бажанням позивача потерпілого від ЧАЕС 4 категорії здійснити призначення і розрахунок обчислення найбільшого розміру пенсії з урахування заробітку до 01 липня 2000 року на підставі довідки про заробітну плату в органах прокуратури на посаді заступника прокурора Сарненського району, взявши за основу заробітну плату для обчислення пенсії 12 місяців роботи на території радіоактивного забруднення 4 категорії за період з 01 квітня 1998 р. по 01 квітня 1999 р. відповідно до ч. 2 ст. 57 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи; - встановити статус ветеран праці, який потерпілим від ЧАЕС 4 категорії з стажем понад 30 років і здійснити відповідний розрахунок встановлених надбавок до пенсії за такий статус відповідно до ч. 3 ст. 56 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи; - включити (врахувати) до загального трудового стажу для призначення пенсії період роботи як самозайнятої особи адвоката з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2016 року відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 24 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування і ст.ст. 3, 56, 62 Закону України Про пенсійне забезпечення та ст. 48 КЗпП; - нарахувати і виплатити борг за 2 роки (з 11 травня 2020 р. по 11 травня 2022 р.) основної пенсії з поточними перерахунками пенсії одноразовою виплатою з урахуванням інфляції і 3% річних та передбаченими компенсаційними доплатами щорічної індексації і перерахунку відповідно до ст.ст. 58, 67 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 302800,00 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2024 року позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про перерахунок пенсії від 19 грудня 2023 року № 19 і від 15 січня 2024 року № 19. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо врахування бажання ОСОБА_1 та визначення заробітної плати для обчислення розміру його пенсії за 12 місяців роботи підряд на територіях радіоактивного забруднення за період з 01 квітня 1998 року по 01 квітня 1999 року відповідно до довідки від 15 квітня 2020 року № 18-268, виданої Прокуратурою Рівненської області. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити обрахунок розміру пенсії ОСОБА_1 з 11 травня 2020 року з урахуванням заробітної плати відповідно до довідки від 15 квітня 2020 року № 18-268, виданої Прокуратурою Рівненської області, за 12 місяців роботи підряд на територіях радіоактивного забруднення за період з 01 квітня 1998 року по 01 квітня 1999 року згідно з частиною другою статті 57 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-XII Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо невирішення питання про наявність підстав для зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду його роботи адвокатом з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2016 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 04 травня 2020 року про призначення пенсії в частині розрахунку страхового стажу із врахуванням висновків суду, зазначених у мотивувальній частині цього рішення. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на користь ОСОБА_1 6547,00 грн завданої моральної шкоди. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням в частині ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яка обґрунтовується тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та винести нове рішення в частині відмови у задоволенні решти позовних вимог, задовольнити відмовлені позовні вимоги в частині, а саме визнати протиправну бездіяльність у не призначенні пенсії з урахуванням загального трудового стажу 36 років 4 дні з приміненням початкового пільгового трудового стажу 20 років у не призначенні і розрахунку та виплаті боргу основної пенсії за 2 роки (з 11.05.20 р. по 11.05.22 р.) та зобов`язати призначити працюючому пенсіонеру потерпілому ЧАЕС 4 категорії державну пенсію по віку на пільгових умовах із зменшенням пенсійного віку на 5 років, у віці 55 років з 11.05.20, визнати протиправну бездіяльність у не встановленні трудового стажу понад 36 років 4 дні (з додатково врахуванням останнього рішення відповідача яке не оскаржувалось ним про зарахування стажу з 1 березня 2020 року по 31 травня 2020 року - 3 міс і з 1 червня 2020 року по 31 грудня 2020 року - 7 міс.) і не зарахуванні стажу з 1.01.2004 р. по 31.12.2010 р. - 7 років і з 1.01.2011 р. по 31.12.2016 р. - 6 років та зобов`язати призначити потерпілому від ЧАЕС 4 категорії державну пенсію по віку па пільгових умовах при пільговому стажі 20 років та загальному стажі понад 36 років із збільшенням пенсії на 1% заробітку за кожен рік роботи понад пільговий стаж, але не вище 75% заробітку, встановити статус «ветеран праці», який є потерпілим від ЧАЕС 4 категорії з стажем понад 30 років та зобов`язати і здійснити відповідний розрахунок встановлених надбавок до пенсії за такий статус, стягнути моральну шкоду в заявленому розмірі.

Апеляційну скаргу також подано Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення суду в якій просить його скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

ОСОБА_1 подав до апеляційного суду пояснення по суті справи і відзиву відповідача, а також клопотання про прийняття додаткових доказів, які судом долучено до матеріалів справи.

Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області направило до апеляційного суду заперечення на пояснення ОСОБА_1 в яких просить відмовити в задоволенні вимог викладених в поясненні.

Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалами Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.10.2024 призначено апеляційний розгляд в порядку письмового провадження та від 11.12.2024 продовжено строк розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подані скарги слід залишити без задоволення з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є громадянином України, який має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», відповідно до посвідчення 4 категорії серії НОМЕР_1 , виданого 09 листопада 2010 року Рівненською облдержадміністрацією.

ОСОБА_1 звернувся до Трускавецького відділу обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління ПФУ у Львівській області із заявою про призначення пенсії зі зменшенням віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Листом від 13 травня 2020 року № 1300-0207-8/31436 Трускавецький відділ обслуговування громадян повідомив, що ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного періоду проживання у зоні посиленого радіологічного контролю, який дає право на призначення пенсії згідно зі статтею 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2021 року у справі 380/4272/20 визнано протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду у Львівській області про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області Про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 23 березня 2021 року № 19 позивачу відмовлено в призначенні пенсії.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 380/7535/21 визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 23 березня 2021 року № 19; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи із 11 травня 2020 року.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2022 року у справі № 380/7535/21 апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області задоволено частково; рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання призначити пенсію задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 23 березня 2021 року № 19; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи із 11 травня 2021 року.

Постановою Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 380/7535/21 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено; постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2022 року у справі № 380/7535/21 скасовано; рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 380/7535/21 залишено в силі.

16 березня 2022 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із вимогою про добровільне виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2022 року у справі № 380/7535/21.

На виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2022 року у справі № 380/7535/21 Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області винесло рішення від 26 квітня 2022 року по особовому рахунку № НОМЕР_2 , згідно із яким позивачу призначено пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку на п`ять років відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» із 11 травня 2021 року.

ОСОБА_1 29 квітня 2022 року звернувся до відповідача із заявою (скаргою), в якій просив повідомити причини нерозгляду повною мірою заяви від 15 березня 2022 року та надати рішення про призначення пенсії і обґрунтовані розрахунки про призначення пенсії.

За результатами розгляду скарги відповідач листом від 25 травня 2022 року № 6422-5532/Л-52/8-1300/22 повідомив ОСОБА_1 про прийняття рішення від 26 квітня 2022 року № 619, яким йому призначено пенсію з 11 травня 2021 року відповідно до судового рішення. Розмір пенсії з 11 травня 2021 року становить 1769,00 грн. Також зазначено, що на виконання рішення суду за період з 11 травня 2021 року по 30 квітня 2022 року нарахована доплата в сумі 21907,36 грн. Роз`яснено, що пенсія обчислена при неповному стажі роботи 26 років 0 місяців 20 днів (страховий стаж врахований по 29 лютого 2020 року, індивідуальний коефіцієнт страхового стажу 0,260000 та середньомісячного заробітку для обчислення пенсії в розмірі 4317,95 грн, обчисленого як середній показник за останні три роки перед зверненням за пенсією (04 травня 2020 року), тобто за 2017-2019 роки, за період роботи з 01 грудня 2000 року по 31 грудня 2010 року та з 01 січня 2017 року по 29 лютого 2020 згідно з даними індивідуальних відомостей про застраховану особу, коефіцієнт заробітку 0,55621. Зазначено, що до загального стажу роботу не зараховано період навчання в Рівненському технікумі радянської торгівлі, оскільки в трудовій книжці не зазначено періоду навчання та серед поданих документів диплом відсутній. Також зазначено, що оскільки подана довідка з прокуратури про заробіток не підтверджена первинними документами, управлінням направлено лист до ГУ ПФУ в Рівненській області щодо проведення зустрічної перевірки достовірності видачі довідки і після надходження акту перевірки рішення про призначення пенсії буде переглянуте. Щодо виплати нарахованої заборгованості з пенсії зазначено, що вона буде здійснена в межах бюджетних асигнувань після їх виділення з Державного бюджету в порядку черговості.

Акт перевірки довідки про заробітну плату від 15 квітня 2020 року № 18-268 надійшов на адресу відповідача листом від 27 липня 2022 року № 1700-1101-8/38462 Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області і пенсію позивачу перераховано з 11 травня 2021 року з врахуванням заробітку за період з червня 1995 року по березень 2000 року (56 місяців).

Позивач, не погоджуючись з рішенням відповідача в частині призначення пенсії в мінімальному розмірі з 11 травня 2021 року і встановлення неповного страхового стажу та у зв`язку з відмовою у виплаті нарахованої за період з 11 травня 2021 року по 30 квітня 2022 доплати (21 907,36 грн), звернувся з позовом до суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 березня 2023 року у справі № 380/8489/22 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання неправомірним рішення, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди відмовлено повністю.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2023 року у справі № 380/8489/22 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 березня 2023 року скасовано та ухвалено постанову, якою позов задоволено частково; визнано протиправним і скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 26 квітня 2022 року № 19 в частині встановлення страхового стажу і обчислення розміру пенсії з 11 травня 2021 року; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 04 травня 2020 року про призначення пенсії в частині встановлення страхового стажу і обчислення розміру пенсії та за наслідками розгляду прийняти рішення про призначення пенсії ОСОБА_1 з 11 травня 2020 року з врахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині цієї постанови; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 7736,00 грн.

Ухвалою Верховного Суду від 08 січня 2024 року у справі № 380/8489/22 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.10.2023 по справі № 380/8489/22.

Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2023 року у справі № 380/8489/22 прийняло рішення від 19 грудня 2023 року № 19 та від 15 січня 2024 року № 19 про перерахунок пенсії.

Згідно із листами Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 27 грудня 2023 року № 34467-36378/Л-53/8-1300/23 та від 28 грудня 2023 року № 34626-36811/Л-53/8-1300/23, наданими у відповідь на заяву позивача про негайне виконання судового рішення із застосуванням законодавства та за бажанням пенсіонера про розрахунок і обчислення пенсії з найбільшим розміром, позивачу проведено перерахунок пенсії із зарахуванням періоду навчання в Рівненському технікумі радянської торгівлі з 01 вересня 1982 року по 29 червня 1984 року до загального страхового стажу. Повідомлено про те, що після надходження сплати внесків з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2016 року та з 01 березня 2020 року по 31 травня 2020 року заяву позивача від 04 травня 2020 року буде повторно розглянуто відповідно до постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2023 року у справі № 380/8489/22.

Не погоджуючись із вищевказаними рішеннями відповідача, уважаючи їх протиправними та такими, що порушують його право на отримання пенсії в належному розмірі, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем частково порушені права позивача шляхом прийняття протиправних рішень від 19 грудня 2023 року № 19 та від 15 січня 2024 року № 19 про перерахунок пенсії, а також протиправною бездіяльність щодо врахування бажання ОСОБА_1 та визначення заробітної плати для обчислення розміру його пенсії за 12 місяців роботи підряд на територіях радіоактивного забруднення за період з 01 квітня 1998 року по 01 квітня 1999 року відповідно до довідки від 15 квітня 2020 року № 18-268, виданої Прокуратурою Рівненської області, також при здійсненні обрахунку розміру пенсії ОСОБА_1 з 11 травня 2020 року з урахуванням заробітної плати відповідно до довідки від 15 квітня 2020 року № 18-268, виданої Прокуратурою Рівненської області, за 12 місяців роботи підряд на територіях радіоактивного забруднення за період з 01 квітня 1998 року по 01 квітня 1999 року згідно з частиною другою статті 57 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», також щодо невирішення питання про наявність підстав для зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду його роботи адвокатом з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2016 року та зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 04 травня 2020 року про призначення пенсії в частині розрахунку страхового стажу із врахуванням висновків суду, зазначених у мотивувальній частині цього рішення, в решті вимог відмовлено.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянтів, що викладені у апеляційних скаргах, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За приписами пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Частиною 1 статті 15 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 № 1788-XII визначено, що умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом Української РСР Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи або їм надається право на одержання пенсій на підставах, передбачених цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII (далі Закон № 796) особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Пунктом п`ятим частини 2 статті 55 Закону № 796 встановлено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років, мають право на зниження пенсійного віку на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років. Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Суд встановив на підставі матеріалів справи, що право позивача, як постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи особи 4 категорії, на отримання пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796 із 11 травня 2020 року встановлено рішеннями суду у справі № 380/7535/21, яке набрало законної сили, а тому не є спірним у межах правовідносин, що розглядається, та на підставі конституційного принципу обов`язковості судового рішення повторному доказуванню чи правовій оцінці не підлягає.

Відповідач на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2023 року у справі № 380/8489/22 рішенням від 19 грудня 2023 року № 19 призначив позивачу відповідний вид пенсії з 11 травня 2020 року, тим самим відновивши раніше порушене право позивача на отримання пенсії з належної дати, а тому позовна вимога позивача у частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити працюючому пенсіонеру потерпілому ЧАЕС 4 категорії державну пенсію по віку на пільгових умовах із зменшенням пенсійного віку на п`ять років у віці 55 років з 01 травня 2020 року згідно з поданими заявами про призначення пенсії від 06 квітня 2020 року і від 04 травня 2020 року відповідно до ст.ст. 46, 55, 56, 57, 58 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи є необґрунтованою та задоволенню не підлягає, як правильно вказано судом першої інстанції, а доводами апелянта ОСОБА_1 вказаних висновків не спростовано.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області у самостійному визначенні заробітку за останні три роки (2017-2019 р.р.) без врахування бажання і довідки про заробітну плату за 12 місяців (з 01 квітня 1998 р. по 01 квітня 1999 р.) роботи у зоні посиленого радіологічного контролю 4 категорії та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області за бажанням позивача потерпілого від ЧАЕС 4 категорії здійснити призначення і розрахунок обчислення найбільшого розміру пенсії з урахування заробітку до 01 липня 2000 року на підставі довідки про заробітну плату в органах прокуратури на посаді заступника прокурора Сарненського району, взявши за основу заробітну плату для обчислення пенсії 12 місяців роботи на території радіоактивного забруднення 4 категорії за період з 01 квітня 1998 р. по 01 квітня 1999 р. відповідно до ч. 2 ст. 57 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, колегія суддів враховує наступне.

Частина 3 статті 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі Закон № 1058) визначає, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону № 1058 цей закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно частини 1 статті 40 Закону № 1058 для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу, починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж, починаючи з 1 липня 2000 року, становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.

У разі якщо страховий стаж становить менший період, ніж передбачено абзацом першим цієї частини, враховується заробітна плата (дохід) за фактичний страховий стаж.

За вибором особи, яка звернулася за призначенням пенсії, з періоду, за який враховується заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії, виключаються періоди до 60 календарних місяців страхового стажу, з урахуванням будь-яких періодів незалежно від перерв, що включаються до страхового стажу згідно з абзацом третім частини першої статті 24 цього Закону, та будь-якого періоду страхового стажу підряд за умови, що зазначені періоди в сумі складають не більш як 10 відсотків тривалості страхового стажу, врахованого в одинарному розмірі. Додатково за бажанням особи можуть бути виключені періоди строкової військової служби, навчання, догляду за інвалідом I групи або дитиною-інвалідом віком до 16 років, за пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, за період з 1 липня 2000 року до 1 січня 2005 року, а також періоди, коли особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню відповідно до пунктів 8, 13 і 14 статті 11 цього Закону.

У всіх випадках, крім випадку, передбаченого абзацом другим цієї частини, період, за який враховується заробітна плата, не може бути меншим, ніж 60 календарних місяців.

Для визначення розміру пенсії за віком відповідно до частини 2 статті 27 цього Закону заробітна плата для обчислення частини пенсії за період страхового стажу до набрання чинності цим Законом визначається на умовах і в порядку, передбачених законодавством, що діяло раніше, а для обчислення частини пенсії за період страхового стажу після набрання чинності цим Законом - на умовах, передбачених абзацом першим цієї частини.

Заробітна плата (дохід) за період страхового стажу до 1 липня 2000 року враховується для обчислення пенсії на підставі документів про нараховану заробітну плату (дохід), виданих у порядку, встановленому законодавством, а за період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.

Частина 2 статті 40 Закону № 1058 встановлює, що у разі відсутності на день призначення пенсії даних про заробітну плату (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсії, для визначення середньої заробітної плати (доходу) враховується наявна заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсії, з наступним перерахунком заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії після отримання даних про заробітну плату (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсії.

Відповідно до статті 41 Закону № 1058 до заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії враховуються: 1) суми виплат (доходу), отримуваних застрахованою особою після набрання чинності цим Законом, з яких згідно з цим Законом були фактично нараховані (обчислені) та сплачені страхові внески в межах встановленої законодавством максимальної величини заробітної плати (доходу), з якої сплачуються страхові внески, а після набрання чинності Законом України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - максимальної величини бази нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначеної відповідно до закону; 2) суми виплат (доходу), отримуваних застрахованою особою до набрання чинності цим Законом, у межах сум, на які відповідно до законодавства, що діяло раніше, нараховувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, а за періоди до запровадження обмеження максимального розміру заробітної плати (доходу), з якої сплачувалися зазначені внески (збір), - у межах сум, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, включалися до заробітної плати, з якої обчислювалася пенсія відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення, і не перевищують 5,6 розміру середньої заробітної плати в Україні на день отримання зазначених сум; 3) суми заробітної плати (доходу), визначені виходячи із здійсненої застрахованою особою доплати, передбаченої частиною третьою статті 24 цього Закону.

Частиною 1 статті 57 Закону № 796 встановлено, що визначення заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії здійснюється відповідно до Закону № 1058.

Водночас частина 2 цієї статті визначає, що у разі обчислення пенсії відповідно до частини другої статті 27 Закону № 1058 за бажанням особи, яка звернулася за пенсією, заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії може визначатися за будь-які 12 місяців підряд роботи на територіях радіоактивного забруднення.

Як встановлено судом до матеріалів справи подано довідку про заробітну плату для обчислення пенсії від 15 квітня 2020 року № 18-268, виданої ОСОБА_1 Прокуратурою Рівненської області, яка містить відомості про заробітну плату позивача за період з липня 1995 року по лютий 2000 року.

У постанові від 23 жовтня 2023 року у справі № 380/8489/22 суд апеляційної інстанції констатував, що «внаслідок ігнорування відповідачем вимог ст. 44 Закону № 1058-IV та Порядку № 22-1 при призначенні пенсії, позивача позбавлено права, передбаченого ч. 1 статті 40 Закону № 1058-IV, для обчислення пенсії врахувати заробітну плату (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв, а також не враховано, що позивачу як потерпілому 4 категорії внаслідок аварії на ЧАЕС, належить право визначати заробітну плату для обчислення розміру пенсії на підставі ст. 57 Закону України № 796-ХІ за будь-які 12 місяців роботи підряд на територіях радіоактивного забруднення».

З урахуванням цього суд апеляційної інстанції у згаданій постанові вказав, що відповідачу належить з`ясувати бажання позивача про період заробітку, який враховується для обчислення пенсії.

Однак як правильно зазначив суд першої інстанції, відповідач виконав указану постанову, не з`ясувавши бажання позивача про період заробітку, який враховується для обчислення пенсії, відповідно до вимог статті 57 Закону № 796, взявши для обрахунку розміру пенсії позивача за період до 30 червня 2000 року заробітну плату відповідно до довідки від 15 квітня 2020 року № 18-268, виданої Прокуратурою Рівненської області, за період з червня 1995 року по березень 2000 року, про що вказує у відзиві на позовну заяву.

Отже, відповідач повторно проігнорував право позивача визначати заробітну плату для обчислення розміру пенсії на підставі статті 57 Закону України № 799 за будь-які 12 місяців роботи підряд на територіях радіоактивного забруднення.

Відповідач вказує, що позивач не звертався до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою щодо визначення заробітної плати для обчислення пенсії відповідно до частини 2 статті 57 Закону № 796, однак такі доводи є необґрунтованими, оскільки в матеріалах справи міститься заява позивача від 13 грудня 2023 року про негайне виконання судового рішення із застосуванням законодавства за бажанням пенсіонера про розрахунок і обчислення пенсії з найбільшим розміром, в якій він висловив своє бажання врахувати найбільший розмір заробітної плати для обчислення найбільшого розміру пенсії по 30 червня 2000 року, в тому числі за 12 місяців роботи на території радіоактивного забруднення з найбільшим розміром заробітку.

Відповідна заява отримана посадовою особою відповідача (головним спеціалістом, про що свідчить відповідний підпис на заяві) 13 грудня 2023 року, тобто ще до прийняття рішення про перерахунок пенсії від 19 грудня 2023 року, яке є предметом оскарження. Отже, відповідні доводи пенсійного органу, що позивач не звертався до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою щодо визначення заробітної плати для обчислення пенсії відповідно до частини другої статті 57 Закону № 796 є необґрунтованими та суперечать наявним у матеріалах справи доказам.

З урахуванням наведеного і встановленого судом, оскільки позивач відповідно до частини 2 статті 57 Закону № 796 має право визначати заробітну плату для обчислення розміру пенсії на підставі статті 57 Закону № 796 за будь-які 12 місяців роботи підряд на територіях радіоактивного забруднення і таке право він реалізував у належний спосіб, що встановлено судом вище, у відповідача були відсутні правові підстави для обчислення розміру пенсії позивача із заробітної плати за період до 30 червня 2000 року відповідно до довідки від 15 квітня 2020 року № 18-268, виданої Прокуратурою Рівненської області, за період з червня 1995 року по березень 2000 року, а не за період з 01 квітня 1998 року по 01 квітня 1999 року, як того правомірно бажає позивач, а тому суд першої інстанції правильно дійшов висновку про протиправність дій відповідача та наявність підстав для зобов`язання відповідача здійснити обрахунок розміру пенсії позивача з 11 травня 2020 року з урахуванням заробітної плати відповідно до довідки від 15 квітня 2020 року № 18-268, виданої Прокуратурою Рівненської області, за 12 місяців роботи підряд на територіях радіоактивного забруднення за період з 01 квітня 1998 року по 01 квітня 1999 року згідно з частиною другою статті 57 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-XII Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Аналізуючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області у не витребуванні документів про суми сплати обов`язкового внеску для підтвердження неврахованого повного загального стажу та зобов`язання відповідача включити (врахувати) до загального трудового стажу для призначення пенсії період роботи як самозайнятої особи адвоката з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2016 року відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 24 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування і ст.ст. 3, 56, 62 Закону України Про пенсійне забезпечення та ст. 48 КЗпП, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 24 Закону № 1058 страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності Законом (до 01 січня 2004 року).

Відповідно до підпункту 1 пункту 3-1 Прикінцевих положень Закону № 1058 до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із статтею 26 цього Закону включаються періоди: ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку: з 1 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно, що підтверджуються довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності; з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).

Частиною 1 статті 21 Закону 1058 визначено, що персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється з метою обліку застрахованих осіб, учасників накопичувальної системи пенсійного страхування та їх ідентифікації, а також накопичення, зберігання та автоматизованої обробки інформації про облік застрахованих осіб і реалізацію ними права на страхові виплати у солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та накопичувальній системі пенсійного страхування. Для формування інформаційної бази системи персоніфікованого обліку використовуються відомості, що надходять від: державних реєстраторів юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців; роботодавців; застрахованих осіб; фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування та інших.

Частиною другою вказаної статті передбачено, що відповідачем на кожну застраховану особу відкривається персональна електронна облікова картка, якій присвоюється унікальний номер електронної облікової картки. Унікальний номер електронної облікової картки формується автоматично шляхом додавання одиниці до останнього наявного унікального номера електронної облікової картки. Порядок та строки впровадження унікальних номерів електронних облікових карток застрахованих осіб, порядок ведення персональних електронних облікових карток визначаються Пенсійним фондом.

Відповідно до матеріалів справи та доводів сторін, суд встановив, що позивачу не зараховано до страхового стажу період його роботи адвокатом з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2016 року.

Згідно запису в трудовій книжці ОСОБА_1 за № 23 він працює адвокатом в Здолбунівському районі Рівненської області. Запис внесено на підставі свідоцтва № 310 від 01 грудня 2000 року, також позивачем додано звіти про нараховані та сплачені внески за 2011-2016 роки.

У постанові від 23 жовтня 2023 року у справі № 380/8489/22 суд апеляційної інстанції вказав, що пенсійним органом не встановлено, чи у період 2011-2016 років позивач перебував у статусі фізичної особи-підприємця чи самозайнятої особи, що впливає на можливість з`ясування обставин сплати позивачем внесків до фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування; не витребувано від державного реєстратора відомостей про реалізацію позивачем права на страхові виплати у солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та накопичувальній системі пенсійного страхування, що підтверджує доводи апелянта про протиправну бездіяльність ГУ ПФУ у Львівській області в розгляді заяви позивача про призначення йому пенсії саме в частині визначення страхового стажу.

Відповідно до статей 14, 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Суд апеляційної інстанції у згаданій постанові від 23 жовтня 2023 року у справі № 380/8489/22 вказав, що відповідачу належить витребувати від позивача та відповідних органів всі необхідні документи для обчислення розміру пенсії ОСОБА_1 , зокрема щодо роботи адвокатом і сплати внесків.

Листами від 27 грудня 2023 року № 34467-36378/Л-53/8-1300/23 та від 28 грудня 2023 року № 34626-36811/Л-53/8-1300/23 пенсійний орган повідомив позивача про те, що після надходження сплати внесків з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2016 року та з 01 березня 2020 року по 31 травня 2020 року його заяву від 04 травня 2020 року буде повторно розглянуто відповідно до постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2023 року у справі № 380/8489/22.

Колегія суддів вважає, що належних дій на з`ясування обставин щодо можливості зарахування до страхового стажу позивача періоду його роботи адвокатом з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2016 року відповідач з урахуванням постанови суду апеляційної інстанції не вчинив.

Посилання відповідача на лист Головного управління ДПС у Львівській області від 23 лютого 2024 року № 2582/5/13-01-70-14 Про надання відповіді суд відхиляє, позаяк такий лист отриманий відповідачем вже після прийняття оскаржуваних рішень від 19 грудня 2023 року № 19 і від 15 січня 2024 року № 19 про перерахунок пенсії, відтак він не міг бути врахований під час їх прийняття. Більше того, як видно зі змісту вказаного листа за відповідною інформацією до Головного управління ДПС у Львівській області відповідач також звертався вже після прийняття вказаних оскаржуваних рішень, що, на переконання суду, безумовно свідчить про недобросовісність відповідача у спірних правовідносинах.

За цих обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про встановлену бездіяльність відповідача щодо невирішення питання про наявність підстав для зарахування до страхового стажу позивача періоду його роботи адвокатом з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2016 року, адже такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим.

Відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Частиною 1 статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктом 4 частини 2 статті 245 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії, і це прямо вбачається з пункту четвертого частини 1 статті 5 та пункту 4 частини 2 статті 245 КАС України.

Дискреційні повноваження - це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Суд зазначає, що у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин, оскільки адміністративний суд не вправі перебирати на себе повноваження суб`єкта публічної адміністрації, реалізуючи за нього процедурні дії, ухвалювати рішення чи проводити адміністративну процедуру. Таке втручання може мати місце лише у випадку, якщо судом буде встановлено, що в адміністративній процедурі фізична (юридична) особа виконала всі приписи закону, а суб`єкт владних повноважень у відповідь необґрунтовано й незаконно не вчинив належну дію чи не ухвалив необхідне рішення. Тобто нарахування та виплата пенсії є дискреційним повноваженням пенсійного органу. У такому випадку, суд може лише зобов`язати пенсійний орган повторно розглянути заяву про призначення пенсії.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права в частині розглядуваних позовних вимог, суд зважує на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та враховує положення Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийняті Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, а саме суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Враховуючи зазначені вище встановлені обставини справи, норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції, який ухвалив судове рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, оскільки відповідач наділений дискреційними повноваженнями щодо розрахунку стажу, який є виключною його компетенцією, а тому на думку суду ефективним засобом правового захисту у частині розглядуваних позовних вимог є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 04 травня 2020 року про призначення пенсії в частині розрахунку страхового стажу із врахуванням висновків суду, зазначених у мотивувальній частині цього рішення, колегія суддів дійшла висновку, що наведені в апеляційних скаргах доводи не спростовують викладених у судовому рішенні цього суду висновків, апеляційні скарги задоволенню не підлягає.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області у не призначенні пенсії з урахуванням загального трудового стажу 36 років і 4 дні з приміненням початкового пільгового трудового стажу 20 років на день призначення пенсії та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити пенсію як потерпілому від ЧАЕС 4 категорії при пільговому стажі 20 років та загальному стажі 36 років і 4 дні на 11 травня 2020 року (з зарахованим стажем пенсійним органом з 11 травня 2020 року по 31 грудня 2020 року) із збільшенням пенсії на 1% заробітку за кожен рік роботи понад пільговий стаж, але не вище 75% заробітку відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, колегія суддів зазначає, що такі вимоги є передчасними, адже питання обсягу наявного у позивача стажу для призначення пенсії відповідачем ще не вирішено, а зважаючи на вказане, а також на те, що розрахунок стажу є виключною компетенцією відповідача, суд позбавлений можливості зобов`язувати відповідача призначати пенсію з урахуванням того обсягу стажу, про який просить позивач, а також вирішувати питання збільшення розміру пенсії з урахуванням такого обсягу стажу, отже, розглядувані позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправними та скасування рішень Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про перерахунок пенсії від 19 грудня 2023 року № 19 і від 15 січня 2024 року № 19 суд зазначає, що такі вимоги належить задовольнити, адже зазначені рішення є неправомірними з огляду на неврахування відповідачем під час їх прийняття належної заробітної плати позивача та невирішення питання про наявність підстав для зарахування до страхового стажу позивача періоду його роботи адвокатом з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2016 року, що безпосередньо впливає на розмір його пенсії.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області встановити статус ветеран праці, який потерпілим від ЧАЕС 4 категорії з стажем понад 30 років, і здійснити відповідний розрахунок встановлених надбавок до пенсії за такий статус відповідно до ч. 3 ст. 56 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи суд зазначає таке.

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3721-XII Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні (далі Закон № 3721) ветеранами праці визнаються громадяни, які працювали на підприємствах, в установах, організаціях, об`єднаннях громадян, фізичних осіб, мають стаж роботи 40 років - для чоловіків і 35 років - для жінок і вийшли на пенсію.

Ветеранами праці визнаються також: а) громадяни, яким призначені пенсії на пільгових умовах: за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах - за наявності стажу роботи у жінок - 25 років і у чоловіків - 30 років; за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників з шкідливими та важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах - за наявності стажу роботи у жінок - 30 років і у чоловіків - 35 років; відповідно до пунктів в - з статті 13 та статті 52 Закону України Про пенсійне забезпечення - за наявності стажу роботи у жінок - 30 років і у чоловіків - 35 років; відповідно до частини першої статті 18 Закону України Про пенсійне забезпечення - за наявності стажу роботи у жінок - 25 років і у чоловіків - 30 років; б) пенсіонери, нагороджені медаллю Ветеран праці за законодавством колишнього Союзу РСР; в) особи з інвалідністю I і II груп, які одержують пенсії по інвалідності, якщо вони мають стаж роботи не менше 15 років.

Водночас частиною 3 статті 56 Закону № 796 визначено, що громадянам, віднесеним до категорій 1, 2, 3 і 4, надається статус ветерана праці за умови наявності у них стажу роботи у жінок - 25 років, у чоловіків - 30 років.

Згідно із статтею 46 Закону № 796 ветеранам праці видаються посвідчення про право на пільги та нагрудні знаки.

Порядок виготовлення і видачі посвідчень та нагрудних знаків встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1994 року № 521 затверджено Положення про порядок видачі посвідчення і нагрудного знака Ветеран праці (далі Положення № 521), яке регулює правила видачі посвідчення і нагрудного знака Ветеран праці відповідно до Закону України Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні (пункт 1).

Відповідно до пункту 2 Положення № 521 посвідчення є документом, що підтверджує статус ветерана праці, на підставі якого надаються відповідні пільги і компенсації.

За змістом пункту 4 Положення № 521 для отримання посвідчення та нагрудного знака Ветеран праці особа подає структурному підрозділу з питань соціального захисту населення районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчому органу міської, районної у місті (у разі її утворення) ради (далі - орган соціального захисту населення): заяву про видачу посвідчення Ветеран праці (далі - заява); фотокартку розміром 30 x 40 міліметрів.

Під час подання заяви пред`являється паспорт громадянина України/тимчасове посвідчення громадянина України.

Якщо зареєстроване/задеклароване місце проживання особи розташоване на території іншої адміністративно-територіальної одиниці, до заяви вона додає інформацію від Пенсійного фонду України щодо обчислення стажу роботи.

Також відповідно до пункту 4-1 Положення № 521 із заявою та іншими документами і відомостями, зазначеними в пункті 4 цього Положення, особа може звернутися також до посадової особи центру надання адміністративних послуг або до уповноваженої посадової особи виконавчого органу сільської, селищної, міської ради (в разі відсутності центру надання адміністративних послуг) (далі - посадова особа виконавчого органу), яка повинна передати їх відповідному органу соціального захисту населення не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дати отримання.

За змістом абзаців п`ятого, шостого пункту 4-2 Положення № 521 рішення про видачу або відмову у видачі посвідчення приймається у місячний строк з дня надходження заяви з необхідними документами до органу соціального захисту населення.

Рішення органу соціального захисту населення про відмову у видачі посвідчення може бути оскаржене в судовому порядку.

Отже, з урахуванням наведеного повноваженнями щодо встановлення статусу ветерана праці та видачі відповідного посвідчення, яке його підтверджує, наділені відповідні органи соціального захисту населення, а не відповідач, як орган Пенсійного фонду України, який такими повноваженнями відповідно до законодавства не наділений. Оскільки посвідчення є документом, що підтверджує статус ветерана праці, на підставі якого надаються відповідні пільги і компенсації, то за відсутності у позивача такого статусу, у відповідача наразі відсутні правові підстави для здійснення відповідного розрахунку встановлених надбавок до пенсії за такий статус. Отже, розглядувані позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області у не призначенні і розрахунку та виплаті боргу основної пенсії за 2 роки (з 11 травня 2020 р. по 11 травня 2022 р.) з наступним розрахунком та виплатою перерахунку пенсії з компенсаційними виплатами і належними доплатами по день прийняття рішення та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області нарахувати і виплатити борг за 2 роки (з 11 травня 2020 р. по 11 травня 2022 р.) основної пенсії з поточними перерахунками пенсії одноразовою виплатою з урахуванням інфляції і 3% річних та передбаченими компенсаційними доплатами щорічної індексації і перерахунку відповідно до ст.ст. 58, 67 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, колегія суддів зазначає наступне.

Закон № 1058 визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Відповідно до положення Про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року № 280, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Одним із завдань Пенсійного фонду України є забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством.

За змістом частини третьої статті 11 та частини першої статті 13 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Законодавець у частині першій статті 509 Цивільного кодексу України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частин 2 та 3 статті 11 Цивільного кодексу України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.

Водночас стягнення інфляційних втрат регулюється статтею 625 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини другої статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Судом встановлено, що на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду у справі № 380/7535/21 (набрало законної сили 08 червня 2022 року) сума невиплачених ОСОБА_1 коштів за період з 11 травня 2020 року по 10 травня 2021 року становить 20842,11 грн.

На виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі № 380/7535/21 (набрало законної сили 23 лютого 2022 року) сума невиплачених ОСОБА_1 коштів за період з 11 травня 2021 року по 31 травня 2022 року становить 21907,36 грн.

На виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі № 380/8489/22 (набрало законної сили 23 жовтня 2023 року) по особовому рахунку ОСОБА_1 за період із 11 травня 2020 року по 31 грудня 2023 року розпорядженням від 19 грудня 2023 року нараховано 3450,12 грн. Скоригований розпорядженням від 19 січня 2024 року розмір невиплачених коштів за період з 11 травня 2020 року по 31 грудня 2023 року на виконання вказаного рішення суду становить 3603,30 грн. Вказані вище суми пенсії включено до Реєстру судових рішень.

За результатами системного аналізу законодавчих приписів, які регулюють спірні правовідносини та фактичних обставин справи, суд дійшов висновку про відсутність цивільно-правових відносин між позивачем та пенсійним органом, як суб`єктом владних повноважень.

Суд зазначає, що у спірних правовідносинах відсутнє цивільно-правове порушення з боку відповідача, який мав би складатися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачем коштами належними позивачеві), що спричинила збитки, вини заподіювача шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними.

Отже, Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання у розумінні статті 625 Цивільного кодексу України, тому положення цієї статті не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08 лютого 2018 у справі № 826/22867/15, від 18 липня 2018 року у справі № 2а-11853/10/1570, від 27 серпня 2020 року у справі № 804/871/16.

Отже, у цій справі у відповідача не виникло перед позивачем грошового зобов`язання в порядку статті 11 Цивільного кодексу України як зобов`язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України, а відтак відповідач не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання, у розумінні статті 625 Цивільного кодексу України. Тому підстави для стягнення на користь позивача суми 3% річних та втрат від інфляції відсутні.

Щодо виплати заборгованості з пенсії з урахуванням індексації, то суд зазначає, що у постанові від 13 травня 2021 року у справі № 766/901/17 Верховний Суд дійшов правового висновку про те, що перерахунок пенсії позивача на підставі рішення суду є відновленням його порушеного права на отримання належної виплати в розмірі, встановленому Законом, та не може бути підставою для здійснення нової індексації із застосуванням нового рівня споживчих цін та відповідно для встановлення нового базового місяця.

Щодо виплати заборгованості пенсії з урахуванням компенсаційних виплат і належних доплат, то суд відзначає, що наразі відсутні об`єктивні підстави вважати, що відповідач виплачуючи позивачу заборгованість із пенсії не виплатить позивачу належні йому компенсаційні виплати та доплати, передбачені чинним законодавством. Отже, розглядувані позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 302800,00 грн, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Як зазначено у пункті 2.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 право фізичних та юридичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачено в статтях 32, 56, 62, 152 Основного Закону України.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини п`ятої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Поняття моральної шкоди визначене у статті 23 Цивільного кодексу України, в якій зазначено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З урахуванням наведених норм суд зазначає, що під час вирішення питання про відшкодування моральної шкоди, з`ясуванню підлягають фактичні обставини можливого заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, зокрема, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Водночас слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції.

Відповідно до статті 1173 Цивільного кодексу України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (частина 2 статті 77 КАС України).

З урахуванням наведених висновків, які встановлені судом та аналізуючи доводи сторін, колегія суддів вважає правильними висновки і обґрунтування які виклав суд першої інстанції вказавши, що негативні емоції позивача внаслідок призначення йому пенсії в неналежному розмірі після трьох судових процесів, тобто внаслідок протиправної поведінки відповідача як суб`єкта владних повноважень під час здійснення ним владних управлінських функцій, є у причинно-наслідковому зв`язку із поведінкою відповідача, що завдала позивачу моральної шкоди, яку суд з урахуванням того, що позивач протягом періоду з 23 жовтня 2023 (день набрання законної сили постановою суду апеляційної інстанції) по лютий 2024 року (день отримання оскаржуваних рішень про перерахунок пенсії) очікував на належний перерахунок його пенсійного забезпечення, визначає із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, за листопад 2023 року січень 2024 року в сумі 6547,00 грн, а тому стягнувши за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача 6547,00 грн завданої моральної шкоди є правомірним та доводами сторін вказаного не спростовано.

Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Стаття 73 КАС України передбачає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із положеннями статті 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційних скарг висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У контексті оцінки доводів апеляційних скарг апеляційний суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Підстави для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України відсутні.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2024 року у справі № 380/3719/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді Л.П. Іщук

Р.Й. Коваль

Повний текст постанови складено 24.12.2024