Справа № 320/36013/23
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2024-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2024 року м. Київ

Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В.В.,

суддів: Ганечко О.М., Василенка Я.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України () щодо невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) компенсації втрати частини його доходів відповідно до ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати», у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 08.12.2017;

- зобов`язати Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України () нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 08.12.2017 за весь час затримки виплати - з 01.01.2016 по 18.06.2023, яка визначається відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати» та «Порядку проведення компенсації громадянам втрати грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159;

- визнати протиправною бездіяльність Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку його при звільненні за період з 08.12.2017 по дату фактичного розрахунку - 24.06.2023;

- стягнути з Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку його при звільненні за період з 08.12.2017 до 24.06.2023, із одночасною компенсацією при виплаті сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини його доходів відповідно до ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати», у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 08.12.2017.

Зобов`язано Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 08.12.2017 за весь час затримки виплати - з 01.01.2016 по 18.06.2023, яка визначається відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати» та «Порядку проведення компенсації громадянам втрати грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159.

Визнано протиправною бездіяльність Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку його при звільненні за період з 08.12.2017 по дату фактичного розрахунку - 24.06.2023.

Стягнуто з Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку його при звільненні за період з 08.12.2017 до 24.06.2023, із одночасною компенсацією при виплаті сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Фінансовим управлінням Генерального штабу Збройних Сил України подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Доводи апелянта обґрунтовані зокрема тим, що стаття 117 Кодексу законів про працю України не розповсюджується на спірні правовідносини, оскільки позивач був не найманим працівником, а військовослужбовцем і отримував не заробітну плату, а грошове забезпечення і відповідні гарантії щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Крім того, посилаючись на норми КЗпП України судом не враховано всі умови застосування статті 117 КЗпП України, а саме, наявність спору про розміри належних звільненому працівникові сум є обов`язковою умовою для застосування ст. 117 КЗпП України та виплати звільненому працівнику середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно з положеннями ст. 309 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розгляд справи проведено у порядку письмового провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з наказом Міністра оборони України від 01.12.2017 № 876 (по особовому складу) позивача звільнено з військової служби у запас за пунктом "б" ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» " (за станом здоров`я).

Відповідно до наказу начальника Військової служби правопорядку в Збройних Силах України - начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 08.12.2017 № 277 з 08.12.2017 позивача виключено зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 та всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до військового комісаріату, а також передбачено виплату одноразової грошової допомоги в зв`язку зі звільненням відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб», у розмірі 50 % відсотків грошового забезпечення за повних 29 календарних років.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.12.2020 у справі №640/17187/19, зокрема, зобов`язано ФУ ГШ ЗС України нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2017 рік, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 08.12.2017.

На виконання судового рішення №640/17187/19 ФУ ГШ ЗС України 18.02.2021 нарахувало і виплатило позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2016 по 2017 рік у розмірі 9 299,27 грн., про що свідчать довідки від 29.03.2021 № 305/231 та № 305/229.

Згідно з рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.01.2022 у справі №640/11807/21, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.08.2022 у цій же справі, зокрема, зобов`язано ФУ ГШ ЗС України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.12.2020 по справі № 640/17187/19 компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2017 роки, з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60% грошового забезпечення, що передбачена чиною на той час Постановою № 889, з урахуванням проведених виплат.

На виконання судового рішення №640/11807/21 ФУ ГШ ЗС України 30.12.2022 нарахувало та виплатило позивачу на картковий рахунок Приватбанку доплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2017 роки у розмірі 5 495,87 грн.

Таким чином, незважаючи на звільнення з військової служби 08.12.2017, лише 30.12.2022 відповідач повністю розрахувався з позивачем у частині виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2017 роки, виплативши в загальному розмірі 14 795,14 грн (9 299,27 грн+ 5 495,87 грн).

Також, на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.08.2020 по справі № 640/17188/19, залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.12.2020, ФУ ГШ ЗС України 18.02.2021 виплатило позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 08.12.2017 в розмірі 3 343,70 грн., про що свідчать довідки від 29.03.2021 №305/230 та №305/231.

У подальшому, позивачем в адміністративному порядку було оскаржено протиправну бездіяльність ФУ ГШ ЗС України, яка полягала у застосуванні січня 2016 року (базового місяця) для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 по 08.12.2017 та, відповідно, нарахуванні та виплаті йому не повного розміру індексації грошового забезпечення.

04.05.2023 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду скасував рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.06.2022 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.09.2022 у справі № 640/29759/21 та ухвалив у даній справі нове рішення, яким, зокрема, зобов`язав ФУ ГШ ЗС України нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 08.12.2017 із застосуванням базового місяця - січень 2008 року, із врахуванням раніше проведених виплат.

На виконання постанови Верховного Суду від 04.05.2023 у справі №640/29759/21 ФУ ГШ ЗС України 18.06.2023 виплатило позивачу індексацію грошового забезпечення в розмірі 67 575,25 грн. за період з 01.01.2016 по 08.12.2017, із застосуванням базового місяця - січень 2008 року, що підтверджується платіжним дорученням № 26431 від 12.06.2023 Таким чином, незважаючи на звільнення з військової служби 08.12.2017, лише 18.06.2023 відповідач виплатив позивачу у повному обсязі індексацію грошового забезпечення за визначений період на загальну суму 70 918,95 грн (З 343,70 грн + 67 575,25 грн), проігнорувавши при тому вимоги ст. 4 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" (далі - Закон № 2050-ІІІ) щодо виплати позивачу суми компенсації втрати частини доходів за несвоєчасно виплачену індексацію у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості.

При тому, виплата відповідачем індексації грошового забезпечення позивача за період з 01.01.2016 по 08.12.2017 після звільнення його з військової служби, зокрема, на підставі судового рішення № 640/17188/19 та постанови Верховного Суду від 04.05.2023 у справі №640/29759/21, вважається поновленням прав позивача на належне отримання грошового забезпечення під час проходження військової служби.

Також, відповідно до рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від у справі № 640/17302/21, залишеного в силі постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.01.2023 у цій же справі, зокрема, зобов`язано ФУ ГШ ЗС України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з урахуванням передбаченої Постановою № 889 щомісячної додаткової грошової винагороди, індексації грошового забезпечення та винагороди за безпосередню участь в АТО, які позивач отримував під час проходження військової служби, з урахуванням раніше проведених виплат.

На виконання судового рішення № 640/17302/21 ФУ ГШ ЗС України лише здійснило виплату позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди на загальну суму 85 332,21 грн (з врахуванням податку з доходів фізичних осіб), що підтверджується довідкою відповідача від 04.08.2023 № 305/481 та сканкопією зарахування від 24.06.2023.

Позивач, вважаючи протиправними дії відповідача щодо не нарахування та не виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення та середнього заробітку за час затримки розрахунку його при звільненні, звернувся до суду із даним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що компенсація за порушення строків виплати доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Згідно з п. 242 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Зі змісту наданих матеріалів вбачається, що позивачу у день звільнення не було проведено нарахування та виплату індексації грошового забезпечення.

У зв`язку з несвоєчасним нарахуванням та виплатою позивачу індексації грошового забезпечення на підставі рішення суду, на його думку, виникли підстави для виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Нормами спеціального законодавства не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби, а тому до таких правовідносин необхідно застосовувати положення ст.116-117 Кодексу законів про працю України, як таких, що є загальними та поширюються на всіх працівників.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відтак, передбачене ст. 117 КЗпП України відшкодування за затримку розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, що нараховується в розмірі середнього заробітку і спрямоване на захист прав звільненого працівника щодо отримання ним у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на які працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Цією нормою Кодексу на роботодавця покладено обов`язок виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за відсутності спору про розмір належних звільненому працівникові сум або в разі вирішення цього спору повністю на користь працівника. Окремо обумовлено, що в разі вирішення спору на користь працівника частково розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Водночас, невиконання роботодавцем в добровільному порядку обов`язку виплатити працівникові в зазначених випадках середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні зумовлює виникнення нового спору про стягнення відповідної суми відшкодування в судовому порядку.

Виходячи з цього, питання про стягнення на користь працівника середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні може вирішуватися судом одночасно з вирішенням спору про розміри належних звільненому працівникові сум або бути окремим предметом судового розгляду.

При цьому, правило щодо визначення судом розміру відшкодування за ст. 117 КЗпП України є однаковим в обох випадках, оскільки стягнення з роботодавця на користь працівника конкретної суми середнього заробітку є належним й ефективним способом захисту його порушених трудових прав, який застосовується при вирішенні й інших трудових спорів (про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за час невиконання рішення суду тощо) та покликаний забезпечити належне виконання рішення суду, в тому числі його примусове виконання державною виконавчою службою, й запобігти виникненню нового спору щодо суми відшкодування.

Зазначені правові висновки щодо застосування ст. 117 КЗпП України, зокрема, викладені у постанові Верховного Суду від 16.02.2023 № 420/20192/21.

Також, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 сформулювала такі висновки:

- умовами застосування ч. 1 ст. 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку;

- під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо);

- аналізуючи застосування судами ст.116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію ст. 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно;

- оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 у справі за №810/451/17.

Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, можливість задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні перебуває у залежності від проведення фактичного розрахунку. Лише встановивши конкретну дату повного розрахунку можливо достеменно встановити період затримки, а відтак і розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 у справі №9-рп/2013 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України зазначено, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Тому індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 07.08.2019 у справі № 825/694/17 та від 23.10.2019 у справі № 825/1832/17.

Отже, за приписами ч. 2 ст. 116 КЗпП України відповідач був зобов`язаний виплатити позивачу 08.12.2017 (день звільнення) у повному обсязі належне йому протягом останніх 24 місяців перед звільненням грошове забезпечення, зокрема, індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 08.12.2017, грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2017 рік та одноразову грошову допомогу при звільненні, з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди відповідно до Постанови № 889.

Проте, 08.12.2017 відповідач у добровільному порядку не виплатив позивачу у повному обсязі належне йому на день звільнення грошове забезпечення, водночас здійснив відповідно до зазначених рішень суду відповідні розрахунки з позивачем протягом 2021-2023 років, а саме:

- індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 08.12.2017 виплачено відповідачем у повному обсязі (70 918,95 грн.) лише 18.06.2023;

- грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2017 рік виплачено відповідачем у повному обсязі (14 795,14 грн.) лише 30.12.2022;

- одноразову грошову допомогу при звільненні з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди відповідно до Постанови № 889 на загальну суму 85 332,21 грн. виплачено відповідачем лише 24.06.2023.

При тому, після виконання вищезазначених рішень суду відповідач не звільняється від передбаченого ст. 117 КЗпП України обов`язку виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку позивача при звільненні, тобто за весь період невиплати ним належного позивачу при звільненні грошового забезпечення, а саме, з 08.12.2017 до 24.06.2023.

Як вбачається з вищевикладеного, у спірних правовідносинах про виплату позивачу індексації грошового забезпечення, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, а також одноразової грошової допомоги при звільненні, суд не вирішував питання про стягнення на користь позивача середнього заробітку за затримку виплати цих коштів при його звільненні зі служби.

Таким чином, позивач має право на виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку його при звільненні згідно зі ст. 117 КЗпП України, оскільки при звільненні 08.12.2017 відповідач не провів з ним повного розрахунку, а саме, не виплатив індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 08.12.2017, компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2017 роки та одноразову грошову допомогу у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди відповідно до Постанови № 889.

Як наслідок, зважаючи на виплату відповідачем зазначених видів грошового забезпечення позивача на підставі відповідних рішень суду 18.02.2021, 30.12.2022, 18.06.2023 та 24.06.2023, бездіяльність відповідача щодо не проведення нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, є протиправною, тому позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Враховуючи викладену у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 та від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 правову позицію, початком періоду затримки виплати відповідачем належних позивачу при звільненні з військової служби у повному обсязі одноразової грошової допомоги, компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2017 роки та індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 08.12.2017, за який позивачу має бути виплачена сума середнього заробітку, слід вважати 08.12.2017 - день звільнення з військової служби, а кінцева дата періоду затримки повинна збігатися з датою проведення з ним остаточного розрахунку, зокрема, з датою виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди відповідно до Постанови № 889, тобто 24.06.2023.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі - Порядок №100).

Відповідно до п. п «є» п. 1 Порядку № 100 цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується й у випадку виплати вихідної допомоги.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.05.2023 у справі №826/3284/18.

Зокрема, абзацом 3 п. 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За правилами п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до п. 7 розділу 1 Порядку № 100 виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України №260 від 11.06.2008, за виконання службових обов`язків понад установлений службовий час, у вихідні, святкові та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується.

Розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Отже, згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.

Згідно довідки ФУ ГШ ЗС України від 29.03.2021 № 305/232 про розмір грошового забезпечення позивача за два місяці перед місяцем звільнення, протягом 2 місяців, що передували місяцю звільнення зі служби, позивач отримав за жовтень та листопад 2017 року 26 309,39 грн.

Суд першої інстанції вірно вказав, що середній заробіток за час затримки розрахунку позивача при звільненні за період з 08.12.2017 по 24.06.2023 становить 1 238 996,25 грн. (середньоденне грошове забезпечення 431,30 грн. х 2 025 календарних днів).

Щодо не нарахування та не виплати позивачу компенсації втрати частини доходів за несвоєчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 08.12.2017, то стаття 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (Закон №2050- III) визначає, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності вказаним Законом.

Під доходами у згаданому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Відповідно до статті 3 Закону № 2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно статті 4 Закону № 2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Системний аналіз зазначених вище норм дає підстави для висновку, що індексація є складовою заробітної плати та у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до діючого законодавства.

Використане у статті 3 Закону № 2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Також, згідно з п. З Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою КМУ № 159 від 21.02.2001 (далі - Порядок № 159), компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, як, зокрема, індексація грошового забезпечення.

Колегія суддів наголошує, що основними умовами для виплати суми компенсації є: 1) порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії); 2) виплата нарахованих доходів. При цьому, виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.

Відтак, Закон № 2050-ІІІ пов`язує виплату компенсації втрати частини доходів з виплатою основної суми доходу.

Пункти 1, 2 цього Порядку №159 відтворюють положення Закону №2050-111 і лише конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

Згідно пункту 4 Порядку №159 визначено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

При цьому, слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Виходячи з вищенаведеного, основною умовою для виплати громадянину передбаченої ст. 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком №159 компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Отже, визначальними обставинами для виплати компенсації є дати нарахування та фактичної виплати вказаних доходів, оскільки основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої ст. 2 Закону № 2050-ІІІ, є порушення встановлених строків саме виплати нарахованих доходів.

15.10.2020 Верховний Суд у постанові у справі №240/11882/19 зазначив, що індексація є складовою заробітної плати та у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до діючого законодавства.

У цій постанові Верховний Суд дійшов висновку, що у випадку бездіяльності власника або уповноваженого ним органу щодо нарахування та виплати громадянину індексації заробітної плати, така особа має право на компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за умови зобов`язання власника або уповноваженого ним органу здійснити донарахування належних громадянину сум доходів.

31.08.2021 Верховний Суд у постанові у справі №264/6796/16-а зазначив, що Верховний Суд вже розглядав справи за подібними правовідносинами і у постанові від 15.08.2018 у справі №653/3356/17 дійшов наступного висновку: «Наведене нормативне регулювання не встановлює першочерговості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Отже, основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону № 2050-ІИ та Порядком № 159, компенсації є порушення встановлених строків витати нарахованих доходів. Водночас компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Водночас, зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень ст. 1- 3 Закону № 2050-ІІІ, окремих положень Порядку № 159 дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але невиплачені.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд України у справі № 6- 58цс11, справі № 21-2003а16, та Верховним Судом у справах №336/4675/17, № 523/1124/17, №521/940/17.

Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги вказує на імперативні приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідачем в доводах апеляційної скарги жодним чином не обґрунтовано наявність підстав для відступу від вищевказаної правової позиції Верховного Суду, яка під час розгляду справи була правомірно врахована судом першої інстанції на виконання вимог ч. 5 ст. 242 КАС України.

Відтак, колегія суддів погоджується з тим, що виходячи з меж заявлених позовних вимог, аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, позовні вимоги ОСОБА_1 до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України є такими, що підлягають задоволенню, про що вірно вказано судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Колегія суддів вказує, що апеляційна скарга не містить суттєво інших обґрунтувань ніж ті, які були зазначені у відзиві на позовну заяву, з урахуванням яких, суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи.

Належних обґрунтувань неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права апеляційна скарга відповідача не містить.

Доказів, які б відповідали вимогам ст.ст. 73 - 76 КАС України, та спростовували зазначені вище мотиви або підтверджували відсутність підстав для задоволення позову апелянтом до суду апеляційної інстанції не надано.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновки суду першої інстанцій.

Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Таким чином, враховуючи вищенаведене у сукупності, беручи до уваги при цьому кожен аргумент, викладений учасниками справи, рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права ухвалив рішення повно і всебічно з`ясувавши обставини справи.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач: В. В. Кузьменко

Судді: О. М. Ганечко

Я. М. Василенко