Справа № 520/32572/24
Суддя: Волошин Д.А.
Дата ухвалення: 2024-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2024 р. № 520/32572/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дмитра Волошина, розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправним дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо відмови ОСОБА_1 в зарахуванні до страхового стажу періодів роботи з 18.11.1988 по 10.08.1995 та з 13.02.1997 по 01.01.1998 згідно трудової книжки;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи з 18.11.1988 по 10.08.1995 та з 13.02.1997 по 01.01.1998 згідно трудової книжки та перерахувати пенсію починаючи з 07.10.2024.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області вчинені протиправні дії, що виразилися в незарахуванні до його страхового стажу періодів роботи з 18.11.1988 по 10.08.1995 та з 13.02.1997 по 01.01.1998 згідно трудової книжки. Позивач вважає свої права порушеними, тому звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою судді від 02.12.2024 відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 263 Кодексу адміністративного судочинства України, та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана відповідачу до електронного кабінету через систему "Електронний суд", що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Відповідач правом надати відзив на позов не скористався, у встановлений судом строк документи до суду не надходили.

Згідно з ч. 6 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України), суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази, судом встановлено наступне.

Позивач перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області та отримує пенсію за віком з 10.05.2024, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області з заявою щодо перерахунку її пенсії, у зв`язку з незарахуванням при призначенні їй пенсії періодів роботи. Позивач просила зарахувати до її страхового стажу періоди трудового діяльності з 18.11.1988 по 10.08.1995 та з 13.02.1997 по 01.01.1998. (а.с. 36)

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області було розглянуто заяву позивача та надано відповідь листом від 01.11.2024 № 31360-32228/Ж-03/8-2000/24, у якій повідомлено, що в трудовій книжці позивача відомості про періоди роботи з 18.11.1988 по 10.08.1995 та з 13.12.1997 по 09.07.2001 внесені з порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 № 162, яка діяла на момент оформлення Вашої трудової книжки. Оскільки відомості про період роботи з 18.11.1988 по 10.08.1995 внесені з порушенням пункту 2.3 Інструкції, а саме в графі 4 розділу «Відомості про роботу» в датах видання наказів про прийняття на роботу та звільнення містяться виправлення, зарахувати до Вашого страхового стажу період роботи з 18.11.1988 по 10.08.1995 без надання уточнюючих документів законні підстави відсутні. Також, у листі зазначено, що підприємством, в якому працювала позивач, оформлення запису про звільнення з роботи 09.07.2001 було проведено з порушенням пункту 4. Інструкції, а саме відбиток печатки не відповідає назві підприємства, тому зарахувати період роботи з 13.12.1997 до впровадження персоніфікованого обліку в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування без надання уточнюючих документів законні підстави відсутні.

Позивач, не погодившись із діями Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо відмови в зарахуванні до її страхового стажу періодів роботи з 18.11.1988 по 10.08.1995 та з 13.02.1997 по 01.01.1998 згідно трудової книжки, звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Так, у даній справі підлягає з`ясуванню питання щодо правомірності чи протиправності дій ГУ ПФУ в Харківській області щодо відмови позивачу в зарахуванні до її страхового стажу періодів роботи з 18.11.1988 по 10.08.1995 та з 13.02.1997 по 01.01.1998 згідно трудової книжки, та, відповідно, щодо наявності підстав для зарахування до страхового стажу позивача відповідних періодів та здійснення перерахунку пенсії позивача з урахуванням зазначених періодів.

Відповідно до положень частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки (пункт 6 частини першої статті 92 Конституції України).

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ від 05.11.1991 та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003.

Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Частина 3 статті 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначає, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

У частині 1 статті 8 вказаного Закону зазначено, зокрема, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Згідно частини першої статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

До стажу роботи зараховується також: будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків (пункт а частини 3 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення»).

Так, судом з матеріалів справи встановлено, що позивачу з 10.05.2024 призначено пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Разом з тим, при призначенні пенсії позивача та розрахунку наявного в неї страхового стажу, до такого стажу не зараховано періоди роботи позивача з 18.11.1988 по 10.08.1995 та з 13.02.1997 по 01.01.1998.

Позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області з заявою щодо перерахунку її пенсії, у зв`язку з незарахуванням при призначенні їй пенсії періодів роботи. Позивач просила зарахувати до її страхового стажу періоди трудового діяльності з 18.11.1988 по 10.08.1995 та з 13.02.1997 по 01.01.1998. (а.с. 36)

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області було розглянуто заяву позивача та надано відповідь листом від 01.11.2024 № 31360-32228/Ж-03/8-2000/24, згідно якої позивачу фактично відмовлено в зарахуванні спірних періодів до її страхового стажу.

Зі змісту зазначеного листа судом встановлено, що період роботи позивача з 18.11.1988 по 10.08.1995 не зараховано, оскільки в графі 4 розділу «Відомості про роботу» в датах видання наказів про прийняття на роботу та звільнення містяться виправлення, а період роботи з 13.02.1997 по 01.01.1998 (до впровадження персоніфікованого обліку в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування) не зараховано, оскільки відбиток печатки не відповідає назві підприємства.

Щодо спірного періоду з 18.11.1988 по 10.08.1995, суд зазначає наступне.

Так, зазначений період не було зараховано до страхового стажу позивача, оскільки в графі 4 розділу «Відомості про роботу» в датах видання наказів про прийняття на роботу та звільнення містяться виправлення

Згідно трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 12.09.1983 судом встановлено наступне:

- 18.11.1988 - позивач прийнятий на роботу в Ювілейну восьмирічну школу (наказ від 17.11.1988)

- 10.08.1995 позивач звільнений з Ювілейної восьмирічної школи (наказ № 29 від 10.08.1995).

Суд зазначає, що відповідно до п. 1 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637 (далі за текстом - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно з п. 3 Порядку № 637, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

З аналізу вказаних вище положень Порядку № 637 слідує, що подання інших документів, окрім трудової книжки, для підтвердження трудового стажу з метою призначення пенсії здійснюється виключно у випадку, якщо в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи.

Верховний Суд у постановах від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а, від 04.09.2018 у справі №423/1881/17 та від 30.11.2018 у справі №235/4179/17 висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Також, відповідно до висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства; вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист при вирішенні питань з призначення пенсії за віком.

Аналогічна позиція підтримана Верховним Судом у постанові від 11 травня 2022 року у справі № 120/1089/19-а.

Судом встановлено, що трудова книжка позивача містить записи про спірний період роботи на відповідній посаді та в наведений період часу.

Крім того, суд звертає увагу, що виправлення в трудовій книжці певних відомостей, зокрема, в наказах про прийняття та звільнення, тощо, не спростовують наявність у позивача стажу роботи. З трудової книжки позивача можна чітко встановити дати прийняття та звільнення позивача з роботи щодо спірного періоду. Отже юридичний факт роботи позивача у період з 18.11.1988 по 10.08.1995 є підтвердженим належними та допустимими доказами.

Також, суд зазначає, що всі записи за спірні періоди наявні в трудовій книжці. Наслідки того, що у трудовій книжці містяться виправлення щодо певних відомостей, не може перекладатись на позивача, як тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені в його трудовій книжці.

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 06 березня 2018 року по справі №754/14898/15-а підставою для призначення пенсії за віком є відповідний стаж роботи та досягнення віку, що дає право на пенсію, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За даних обставин пенсійний орган фактично переклав відповідальність за належне та правильне оформлення трудової книжки та інших документів щодо відомостей про періоди роботи на позивача, що є непропорційним заявленій легітимній меті (підтвердження періодів роботи позивача), тому зазначені дії не можна вважати такими, які вчинені обґрунтовано, добросовісно та розсудливо.

Так, зважаючи на висновки Верховного Суду, суд зазначає, що позивач не може нести відповідальність у вигляді позбавлення права на включення періодів роботи до страхового стажу за порушення, вчинені підприємствами, на яких він працював.

Суд зазначає, що такий недолік як наявність виправлень у трудовій книжці, в даному випадку, не є суттєвим та зі змісту трудової книжки позивача можливо чітко встановити період роботи позивача з 18.11.1988 по 10.08.1995.

Таким чином, відповідачем не доведено правомірність своїх дій щодо відмови в зарахуванні до страхового стажу спірного періоду роботи позивача з 18.11.1988 по 10.08.1995.

Інших підстав для незарахування вищезазначених періодів роботи до страхового стажу позивача відповідачем в оскаржуваному рішенні не зазначено.

Отже, належними та допустимими доказами, а саме трудовою книжкою позивача серії НОМЕР_1 від 12.09.1983 підтверджується, що позивач має право на включення до страхового стажу періоду роботи з 18.11.1988 по 10.08.1995.

Щодо спірного періоду з 13.02.1997 по 01.01.1998, суд зазначає наступне.

Так, зазначений період не було зараховано до страхового стажу позивача, оскільки відбиток печатки не відповідає назві підприємства.

Згідно трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 12.09.1983 судом встановлено наступне:

- 13.02.1997 - позивач прийнятий на роботу в Харківський філіал спільного підприємства «СПЛІТ»;

- 09.07.2001 позивач звільнений з Харківського філіалу спільного підприємства «СПЛІТ».

Разом з тим, зазначений період роботи позивача зараховано до страхового стажу частково, а саме зараховано частину періоду з 02.01.1998 по 07.07.2001, що вбачається з форми РС-право відносно позивача. (а.с. 43-44)

До страхового стажу позивача не враховано період роботи з 13.02.1997 по 01.01.1998, що є спірним у даній справі та який позивач просить зарахувати до її страхового стажу.

Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Розглядаючи справу в межах позовних вимог щодо спірного періоду роботи позивача з 13.02.1997 по 01.01.1998, суд зазначає наступне.

Так, судом з матеріалів справи встановлено, що період роботи позивача з 13.02.1997 до 09.07.2001 в Харківському філіалі спільного підприємства «СПЛІТ" було зараховано частково, починаючи з 02.01.1998, тобто з впровадження персоніфікованого обліку в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. Період з 13.02.1997 по 01.01.1998, тобто до початку функціонування Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, не зараховано позивачу.

Виходячи із наведеного вище, суд зазначає, що до 02.01.1998 факт працевлаштування можна було підтвердити трудовою книжкою, оскільки вказаний реєстр на той час був відсутній, а отже з яких нормативних та фактичних підстав позивачу не було зараховано період роботи з 13.02.1997 по 01.01.1998 до страхового стажу відповідачем не доведено, а судом таких обставин не встановлено.

Щодо такої підстави для незарахування спірного періоду як невідповідність відтиску печатки назві підприємства, суд зазначає, що відповідно до висновку, викладеного Верховним Судом у постановах від 21.02.2018 у справі №687/975/17 та від 11.05.2022 у справі №120/1089/19-а на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства; вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист при вирішенні питань з призначення пенсії за віком.

Більш того, наявність зазначеної обставини не завадила пенсійному органу зарахувати до страхового стажу позивача іншу частину періоду роботи позивача Харківському філіалі спільного підприємства «СПЛІТ".

Інших підстав для неврахування спірного періоду роботи з 13.02.1997 по 01.01.1998 до страхового стажу позивача відповідачем не зазначено.

Також, слід зазначити, що питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій врегульовано "Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі Порядок № 22-1).

Відповідно до пункту 4.2 Порядку № 22-1 передбачено, що при прийманні документів орган, що призначає пенсію:

1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж;

2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів;

3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

При цьому суд звертає увагу на те, що витребування та перевірка додаткових документів і довідок є правом пенсійного органу. Неможливість пенсійного органу скористатися правом на перевірку запису у трудовій книжці про спірні періоди роботи позивача не може бути підставою для обмеження права пенсіонера на отримання належної пенсії.

Доказів витребування та перевірки додаткових документів і довідок відповідачем не подано, судом таких обставин не встановлено.

Таким чином, відповідач протиправно не прийняв трудову книжку в частині зазначених спірних періодів при розгляді заяви про перерахунок пенсії позивача та не зарахував спірні періоди до страхового стажу позивача.

Отже, з метою належного та ефективного захисту прав позивача слід зобов`язати відповідача зарахувати до страхового стажу позивача спірні періоди роботи.

Щодо вимоги позивача про перерахунок її пенсії з 07.10.2024 з урахуванням спірних періодів роботи, суд зазначає наступне.

Відповідно до пунктів 2, 4, 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

За правилами частини третьої-четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Зі змісту наведених норм вбачається, що втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.

Тобто, законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24.03.1988) запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

При цьому, судом враховується, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верхового Суду України від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 та від 02.02.2016 у справі №804/14800/14.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що з урахуванням обставин цієї справи, враховуючи межі позовних вимог, належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача є зобов`язання пенсійного органу здійснити перерахунок пенсії із зарахуванням вказаних позивачем періодів з 07.10.2024.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, під.3, пов.2,м. Харків, 61022, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській щодо відмови в зарахуванні періодів роботи ОСОБА_1 з 18.11.1988 по 10.08.1995 та з 13.02.1997 по 01.01.1998 до її страхового стажу.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 07.10.2024, зарахувавши до її страхового стажу періоди роботи з 18.11.1988 по 10.08.1995 та з 13.02.1997 по 01.01.1998, з урахуванням раніше виплачених сум.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області суму сплаченого судового збору в розмірі 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім гривень 96 копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Дмитро ВОЛОШИН