Справа № 640/15080/20
Суддя: Діска А.Б.
Дата ухвалення: 2024-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2024 року № 640/15080/20

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої - судді Діски А. Б., розглянувши у письмовому провадженні в приміщенні суду в м. Києві адміністративну справу за позовом Компанії СЕНТІСС ФАРМА ПРАЙВЕТ ЛІМІТЕД (SENІTSS PHARMA PRIVATE LIMITED через Представництво «СЕНТІСС ФАРМА ПРАЙВ ЛІМІТЕД» до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в:

Компанія СЕНТІСС ФАРМА ПРАЙВЕТ ЛІМІТЕД (SENІTSS PHARMA PRIVATE LIMITED) через Представництво «СЕНТІСС ФАРМА ПРАЙВЕТ ЛІМІТЕД» звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, у якому просила суд визнати протиправними та скасувати:

- податкове повідомлення-рішення форми "Д" від 03.04.2020 №7, яким збільшено зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб в розмірі 23040 грн. 15 коп. (за податковим зобов`язанням 13453 грн. 17 коп. та штрафними санкціями 9586 грн. 98 коп.);

- податкове повідомлення-рішення форми "Д" від 03.04.2020 №7, яким збільшено зобов`язання з військового збору в розмірі 1574 грн. 42 коп. (за податковим зобов`язанням 919 грн. 31 коп. та штрафними санкціями 655 грн. 11 коп.);

- податкове повідомлення-рішення форми "Р" від 08.04.2020 №, яким збільшено зобов`язання з податку на прибуток підприємств в розмірі 2464608 грн. 75 коп. (за податковим зобов`язанням 19716 грн. 70 коп. та штрафними санкціями 492921 грн. 75 коп.).

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що оскаржувані рішення є безпідставними та такими, що порушують права та законні інтереси позивача, посилаючись на те, що акт перевірки не містить обгрунтування здійснення представництвом підприємницької діяльності. Вказує, що представництво не займається виробництвом або продажем офтальмологічних продуктів чи ЛОР-продуктів, а виконує функції некомерційного представництва та здійснює виключно допоміжну діяльність на території України по відношенню до діяльності Компанії, яка не призводить до одержання доходу представництвом. А фінансування Компанією постійного місця діяльності не свідчить про набуття статусу «постійного представництва». Що стосується доходу від продажу рухомого майна (автомобілів), то позивач, посилаючись на ст. 13 Конвенції з Індією, вказує, що такий дохід оподатковується в Індії.

Щодо податкового повідомлення-рішення № 7 та № 7, то позивачем вказується, що ним не надавалось, а працівник ОСОБА_1 не отримувала компенсації за пальне, яке було використане під час виконання трудових функцій, оскільки остання користувалась паливною карткою, виданої позивачем. А тому відсутність договору оренди транспортного засобу жодним чином не впливає на право працівника використовувати власний транспорт для виконання трудових відносин та отримувати забезпечення пальним, яке не є додатковим благом працівника.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.07.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №640/15080/20 в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Відповідачем було подано відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечує. Вказує, що діяльність Представництва спрямована на реалізацію продукції компанії SENІTSS PHARMA PRIVATE LIMITED, оскільки в ході перевірки було встановлено, що дії фахівців представництва свідчать не тільки про поширення інформації і консультування про продукцію головної компанії, а й про основну мету представництва, направлену на ввезення, норми зберігання на складах та реалізацію дистриб`юторам лікарських засобів на територію України. Також згідно з наданими до перевірки документами встановлено, що представництво із залученням третіх осіб здійснює реєстрацію лікарських засобів та маркетингові послуги та рекламу на території України по 14 лікарським засобам, що виробляються головною компанією. Крім того витрати компанії-засновника на утримання представництва становить 55,7 % від реалізованого товару в Україні, що свідчить про значний вклад в цілі (мету) компанії щодо реалізації продукції в Україні.

Позивачем подано відповідь на відзив, в якій просить позов задовольнити.

У поданих запереченнях на відзив відповідач просить у задоволенні позову відмовити.

28.06.2023 до Київського окружного адміністративного суду від Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла адміністративна справа №640/15080/20 на виконання Закону України №2825-IX від 13.12.2022 «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду».

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 03.07.2023 справу №640/15080/20 прийнято до свого провадження суддею Журавлем В.О.

У зв`язку зі звільненням судді, в провадженні якого перебувала справа №640/15430/22, остання передана на повторний автоматизований розподіл між суддями, за результатами якого для розгляду справи визначено суддю Діску А.Б.

Ухвалою від 09.11.2023 суддею Дікою А. Б. справу прийнято до провадження, ухвалено продовжити розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою від 22.02.2024 закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову.

Ухвалою від 13.05.2024 після надання пояснень учасниками справи у відкритому судовому засіданні та дослідження матеріалів справи, ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, постановлено здійснювати подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Головним управлінням ДПС у м. Києві проведена документальна планова виїзна перевірка Представництва «СЕНТІСС ФАРМА ПРАЙВЕТ ЛІМІТЕД» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2016 по 31.12.2018, валютного законодавства за період з 01.01.2016 по 31.12.2018, з питань єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 по 31.12.2018, за результатами якої складено акт від 13.03.2020 № 27/1-26-15-05-06-06/26599514.

Перевіркою встановлено порушення:

- пп. 141.4.7 п. 141.4 ст.141 Податкового кодексу, перевіркою повноти визначення податку на прибуток за період з 01.01.2016 по 31.12.2018 встановлено його заниження всього в сумі 2652375,00 грн., у тому числі: за 2016 рік на суму 680689,00 грн., за 2017 рік на суму 760103,00 грн., за 2018 рік на суму 1211584,00 гривень.

- п. 51.1 ст. 51, п.п. «б» п. 176.2 ст. 176, ст. 119 Податкового кодексу та Порядку заповнення та подання податковими агентами податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку, затвердженого наказом № 4 Мінфіну України від 13.01.2015, подання з недостовірними відомостями та не в повному обсязі податкового розрахунку (форма №1ДФ) за I квартал 2017 року.

- пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168, з урахуванням пп. «а» 164.2.17, пп. «г» 164.2.17 та пп. «е» 164.2.17 п.164.2 ст. 164, п. 171.2 «а» ст. 171 Податкового кодексу в результаті чого допущено порушення вимог податкового законодавства під час перевірки питань щодо правильності утримання та своєчасності перерахування податку на доходи фізичних осіб до бюджету в періоді, що перевірявся, на загальну суму - 13453,17 гривень;

- пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 з урахуванням з урахуванням п. 171.2 «а» ст. 171, пп. 1.5 п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ, пп. 1.6. п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу, в результаті чого допущено порушення вимог податкового законодавства під час перевірки питань щодо правильності утримання та своєчасності перерахування військового збору до бюджету в періоді, що перевірявся, на загальну суму - 919,31 гривень;

- п.4 ч. 2 ст.6 Закону України «Про збір та облік єдиного соціального внеску на загальнообов?язкове державне страхування» зі змінами та доповненнями № 2464-VI від 08.07.2010, щодо несвоєчасного подання звітності з єдиного соціального внеску за березень, червень 2016 року.

За наслідками перевірки податковим органом зроблено висновок, що, використання Представництвом «СЕНТІСС ФАРМА ПРАЙВЕТ ЛІМІТЕД» пільг, передбачених Конвенцією між Урядом України і Урядом Республіки Індія про уникнення подвійного оподаткування та попередження податкових ухилень стосовно податків на доходи і капітал є неправомірним, що є порушенням пп. 141.4.7 п.141.4 ст.141 ПК України внаслідок чого не нараховано та не сплачено податок на прибуток за 2016-2018 роки всього у сумі 2652375,00 грн.

Як вбачається з акту перевірки, податковий орган дійшов вказаних висновків посилаючись на те, що через представництво в Україні нерезидент здійснює частину своєї основної діяльності з реалізації лікарських засобів на території України. Відповідачем вказано, що представництво зареєстроване в податковому органі м. Києва з 03.11.2005 та здійснює свою діяльність протягом 15 років, що на переконання відповідача з огляду на вимоги ст. 5 Конвенції між Урядом України і Урядом Республіки Індія, свідчить, що місце бізнесу містить постійний характер. Також перевіркою встановлено, що представництво із залученням третіх осіб здійснює реєстрацію лікарських засобів, фармакологічний нагляд, а також маркетингові послуги та рекламу на території України по 14 лікарським засобам, що виробляються головною компанією, що на думку податкового органу свідчить, що діяльність представництва відповідає п. 3 Меморандуму і статутного договору компанії «СЕНТІСС ФАРМА ПРАЙВЕТ ЛІМІТЕД» та направлена на реалізацію продукції компанії. За даними Державної податкової служби України імпорт медичних препаратів компанії-засновника в Україну за перевіряємий період становить 88,3 млн. грн., об?єм одержаного фінансування або витрат компанії-засновника на утримання представництва за цей період становить 49,2 млн. гривень, тобто 55,7% від реалізованого товару в Україні, що на думку відповідача, свідчить про досить значний вклад в цілі (мету) компанії щодо реалізації продукції в Україні і по своїй суті не може вважатись допоміжною діяльністю, яку неможливо напряму віднести до продуктивності компанії.

Крім того податковий орган встановив, що у перевіряємому періоді представництвом згідно договорів купівлі-продажу реалізовано фізичним та юридичним особам автотранспортні засоби на суму 829603 грн., в тому числі за 2016 рік на суму 36403 грн., за 2017 рік на суму 90000 грн., за 2018 рік на суму 703200 грн. Отримані на рзрахунковий рахунок кошти представництвом до складу доходів рядку 01 Розрахунку не включено, чим, на думку відповідача, порушено вимоги п. 138.1 ст. 138 ПК України, а саме занижено доходи на суму 829603 грн.

Також перевіркою повноти визначення податку на доходи фізичних осіб та військовий збір за період з 01.01.2016 по 31.12.2018 встановлено його заниження, оскільки не утримано та не перераховано податок з доходу керівника представництва (Одобецька В. І.) в сумі 61287,29 грн, утвореного в результаті списання паливно-мастильних матеріалів згідно подорожніх листів за серпень 2017 року - грудень 2018 року. Податковий орган дійшов висновку, що представництвом проведена компенсація витрат платника податку на паливо-мастильні матеріали за відсутності нотаріально посвідченого договору оренди транспортного засобу.

На підставі висновків вказаного акта перевірки 03.04.2020 ГУ ДПС у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення №7, яким позивачу збільшено грошове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на суму - 13453,17 гривень та 9586,98 штрафної санкції, податкове повідомлення-рішення №7, яким збільшено зобов`язання з військового збору в розмірі 1574 грн. 42 коп. (за податковим зобов`язанням 919 грн. 31 коп. та штрафними санкціями 655 грн. 11 коп.); податкове повідомлення-рішення від 08.04.2020 №, яким позивачу збільшено грошове зобов`язання з податку прибуток іноземних юридичних осіб в розмірі 2464608 грн. 75 коп. (за податковим зобов`язанням 1971687 та штрафними санкціями 492921,75 грн.).

Не погодившись із вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач оскаржив їх в адміністративному порядку до ДПС України. Рішенням ДПС України від 17.06.2020 № 19394/6/99-00-06-02-01-06 оскаржені рішення залишено без змін, а скаргу без задоволення.

Позивач вважає протиправними винесені податковим органом рішення, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

За правилами підпункту 141.4.7 пункту 141.4 статті 141 ПК України (в редакції, чинній до 23.05.2020) суми прибутків нерезидентів, які провадять свою діяльність на території України через постійне представництво, оподатковуються в загальному порядку. При цьому таке постійне представництво прирівнюється з метою оподаткування до платника податку, який провадить свою діяльність незалежно від такого нерезидента.

У разі якщо нерезидент провадить свою діяльність в Україні та за її межами і при цьому не визначає прибуток від своєї діяльності, що ведеться ним через постійне представництво в Україні, сума прибутку, що підлягає оподаткуванню в Україні, визначається на підставі складення нерезидентом окремого балансу фінансово-господарської діяльності, погодженого з контролюючим органом за місцезнаходженням постійного представництва, з урахуванням вимог, визначених статтею 39 цього Кодексу.

У разі неможливості визначити шляхом прямого підрахування прибуток, отриманий нерезидентами з джерелом його походження з України, оподатковуваний прибуток визначається контролюючим органом як різниця між доходом та витратами, визначеними шляхом застосування до суми отриманого доходу коефіцієнта 0,7 з урахуванням вимог, визначених статтею 39 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної вище норми саме від наявності підстав для визнання представництва нерезидента постійним залежить порядок оподаткування його доходів.

Законодавче визначення «постійного представництва» міститься у підпункті 14.1.193 пункту 14.1 статті 14 ПК України.

В редакції зазначеної статті, що була чинна до 23.05.2020, було наведене наступне визначення: «постійне представництво - постійне місце діяльності, через яке повністю або частково проводиться господарська діяльність нерезидента в Україні, зокрема: місце управління; філія; офіс; фабрика; майстерня; установка або споруда для розвідки природних ресурсів; шахта, нафтова/газова свердловина, кар`єр чи будь-яке інше місце видобутку природних ресурсів; склад або приміщення, що використовується для доставки товарів, сервер.

З метою оподаткування термін "постійне представництво" включає будівельний майданчик, будівельний, складальний або монтажний об`єкт чи пов`язану з ними наглядову діяльність, якщо тривалість робіт, пов`язана з таким майданчиком, об`єктом чи діяльністю, перевищує шість місяців; надання послуг нерезидентом (крім послуг з надання персоналу), у тому числі консультаційних, через співробітників або інший персонал, найнятий ним для таких цілей, але якщо така діяльність провадиться (в рамках одного проекту або проекту, що пов`язаний з ним) в Україні протягом періоду або періодів, загальна тривалість яких становить більш як шість місяців, у будь-якому дванадцятимісячному періоді; резидентів, які мають повноваження: діяти від імені виключно такого нерезидента (проведення переговорів щодо суттєвих умов та/або укладення договорів (контрактів) від імені цього нерезидента), що призводить до виникнення у цього нерезидента цивільних прав та обов`язків; та/або утримувати (зберігати) запаси товарів, що належать нерезиденту, із складу яких здійснюється поставка товару від імені нерезидента, крім резидентів, що мають статус складу тимчасового зберігання або митного ліцензійного складу.

Постійним представництвом не є використання будівель або споруд виключно з метою зберігання, демонстрації або доставки товарів чи виробів, що належать нерезиденту; зберігання запасів товарів або виробів, що належать нерезиденту, виключно з метою зберігання або демонстрації; зберігання запасів товарів або виробів, що належать нерезиденту, виключно з метою переробки іншим підприємством; утримання постійного місця діяльності виключно з метою закупівлі товарів чи виробів або для збирання інформації для нерезидента; направлення у розпорядження особи фізичних осіб у межах виконання угод про послуги з надання персоналу; утримання постійного місця діяльності виключно з метою провадження для нерезидента будь-якої іншої діяльності, яка має підготовчий або допоміжний характер».

Виходячи з аналізу наведених вище правових норм, суд вважає, що для цілей оподаткування підставою для набуття (постійним місцем діяльності або діяльністю нерезидента або особою - резидентом України) статусу постійного представництва нерезидента є провадження ним господарської діяльності нерезидента в Україні.

За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Поряд з цим, пункт 3.2 статті 3 ПК України передбачає, що якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.

20.09.2001 Законом України № 2737-III Верховна Рада України ратифікувала Конвенцію між Урядом України і Урядом Республіки Індія про уникнення подвійного оподаткування та попередження податкових ухилень стосовно податків на доходи і капітал (далі Конвенція).

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 5 Конвенції Для цілей цієї Конвенції термін «постійне представництво» означає постійне місце діяльності, через яке повністю або частково здійснюється підприємницька діяльність підприємства. Термін "постійне представництво", зокрема, включає: a) місце управління; b) відділення; c) контору; d) фабрику; e) майстерню; f) шахту, нафтову або газову свердловину, кар`єр або будь-яке інше місце видобутку природних ресурсів; g) склад стосовно особи, що забезпечує послуги по зберіганню для інших осіб; h) споруди або склади, що використовуються як торговельна точка або для прийому, або оформлення замовлень; i) установку або споруду для розвідки або експлуатації природних ресурсів; j) будівельний майданчик або будівельний, монтажний або складальний об`єкт, або контрольну діяльність, пов`язану з ними, якщо такий майданчик, об`єкт або діяльність (разом з іншими такими майданчиками, об`єктами або діяльністю) функціонують протягом періоду, який перевищує 6 місяців.

При цьому пунктом 4 статті 5 Конвенції передбачено, що незважаючи на попередні положення цієї статті, термін «постійне представництво» не включає: a) використання споруд виключно з метою зберігання, демонстрації або поставки товарів чи виробів, що належать підприємству; b) утримання запасів товарів або виробів, що належать підприємству, виключно з метою зберігання або демонстрації; c) утримання запасів товарів або виробів, що належать підприємству, виключно з метою переробки іншим підприємством; d) утримання постійного місця діяльності виключно з метою закупівлі товарів чи виробів або для збирання інформації для підприємства; e) утримання постійного місця діяльності виключно з метою рекламування, постачання інформації, наукових досліджень або іншої подібної діяльності для підприємства, що носить підготовчий або допоміжний характер.

Отже, як національне, так і міжнародне законодавство встановлює, що одним із випадків, коли господарська діяльність нерезидента, що здійснюється через його представництво в Україні, не підпадає під визначення «постійне представництво» є здійснення таким представництвом комбінації видів діяльності, описаних в інших підпунктах пункту 4 статті 5 Конвенції, якщо наслідком такої комбінації є сукупна діяльність підготовчого чи допоміжного характеру.

Так, у постановах від 24.05.2019 (справа №826/3191/13-а), від 16.03.2020 (справа №826/7675/18) Верховний Суд вказував, що для розмежування «постійного» представництва від «непостійного» (некомерційного) слід виділити ключові характеристики, які слугують базою для їх розмежування. Насамперед, діяльність некомерційного представництва має виключно підготовчий або допоміжний характер щодо діяльності материнської компанії і має бути відмінною від статутних функцій материнської компанії.

Ідучи від зворотного, постійним представництвом визнається особа, яка загалом здійснює діяльність, аналогічну материнській компанії, або якщо така діяльність є переважною. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 15.03.2016 (справа №826/14127/14), відповідно до якої у разі здійснення представництвом нерезидента видів або виду діяльності, яка є тотожною основній діяльності нерезидента, таке представництво набуває статусу постійного представництва, а його діяльність на території України оподатковується в загальному порядку.

Отже, одним із визначальних критеріїв для відмежування «постійного» представництва від «непостійного» є характер діяльності, що здійснюється материнською компанією і її представництвом у договірній країні. При цьому вирішення питання того, чи належить така діяльність до підготовчої та/або допоміжної підлягає встановленню у кожному конкретному випадку окремо з урахуванням відповідних особливостей здійснення такої діяльності.

При розмежуванні основної діяльності та підготовчої або допоміжної діяльності слід враховувати, що:

- підготовча чи допоміжна діяльність має здійснюватися на користь нерезидента, а не для третіх осіб;

- під основною діяльністю зазвичай сприймається діяльність, що є суттєвою і важливою виходячи із змісту комерційних цілей і завдань організації;

- підготовча діяльність передує початку основної діяльності нерезидента на території України;

- допоміжна діяльність забезпечує процес ведення основної господарської діяльності нерезидентом, здійснюється одночасно з основною діяльністю, при цьому до основної не відноситься.

Здійснивши порівняння за вказаним критерієм, суд встановив, що дублювання Представництвом функцій та видів діяльності Компанії не мало місця.

Так, основним видом діяльності Компанії SENІTSS PHARMA PRIVATE LIMITED є згідно з Меморандумом і статутним договором Компанії «Sentiss Pharma Private Limited»:

1. Імпортувати, експортувати, придбавати, продавати, розподіляти, торгувати та/або здійснювати інші операції з усіма видами і типами товарів, виробів, предметів, обладнання та пристроїв;

2. Здійснювати будь-які операції, передбачені ліцензіями/дозволами на імпорт, експорт, на здійснення і у відповідності з нормативними актами, що регулюють діяльність банків і валютні операції, також будь-якими іншими законами, що діють в країні;

3. Діяти в якості радників, агентів, представників, консультантів та/або менеджерів по питаннях, що стосуються торгівлі, комерції або промисловості;

4. Виробляти фармацевтичну продукцію, лікарські засоби та всі види хімічних речовин і продавати цю продукцію/побічну продукцію/продукцію спільного виробництва, отриману в процесі виробництва, по всьому світу.

Натомість, основним видом діяльності Представництва є дослідження кон`юнктури ринку та виявлення громадської думки (КВЕД 73.20).

Згідно з Положенням, затвердженим 25.10.2016 Рішенням № 1 Радою директорів Компанії «Sentiss Pharma Private Limited», Індія, основними видами діяльності представництва є: проведення дослідження кон?юктури ринку; виявлення громадської думки; консультування стосовно діяльності Компанії та її продукції; проведення експертиз якості лікарських засобів та виробів медичного призначення на території України; поширення інформації щодо діяльності та продукції Компанії; представляти інтереси Компанії та діяти від її імені при реєстрації лікарських засобів та виробів медичного призначення у закладах охорони здоров?я України; здійснення благодійної діяльності.

Отже, Представництво не виробляло фармацевтичну продукцію, лікарські засоби та всі види хімічних речовин і не продавало цю чи іншу продукцію/побічну продукцію/продукцію спільного виробництва, отриману в процесі виробництва, а виконувало виключно підготовчі та/або допоміжні функції для забезпечення основної діяльності Компанії, що відповідало видам його діяльності, визначеним у Положенні та в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій. При цьому позивач жодного доходу від зазначених вище видів діяльності в Україні не отримував.

Щодо доводів ГУ ДПС про реєстрацію позивачем лікарських засобів та їх рекламування, варто зазначити, що така діяльність покликана забезпечити можливість реалізації відповідного лікарського засобу на території України. Проте самі по собі ці операції не є такими, що безумовно призводять до отримання доходу на території України. За своїм характером дії із реєстрації лікарських засобів в Україні, а також їх подальшого рекламування з метою продажу, носять саме підготовчий і допоміжний характер.

Оцінюючи доводи ГУ ДПС про здійснення Представництвом фармакологічного нагляду, суд враховує, що за визначенням, наведеним у пункті 2 розділу І Порядку здійснення фармаконагляду, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 27.12.2006 №898 (далі Порядок здійснення фармаконагляду), фармаконагляд процес, пов`язаний із виявленням, збором, оцінкою, вивченням та запобіганням виникненню побічних реакцій, несприятливих подій після імунізації/туберкулінодіагностики та будь-яких інших питань, пов`язаних з безпекою та ефективністю застосування лікарських засобів, вакцин, туберкуліну.

Відповідно до пункту 1 глави 1 розділу V вказаного Порядку заявник створює, забезпечує та гарантує функціонування у себе системи фармаконагляду в Україні, що є обов`язковою умовою обігу лікарських засобів, вакцин, туберкуліну на території України.

За правилами пункту 2 глави 1 розділу V Порядку здійснення фармаконагляду система фармаконагляду складається з елементів, що дають змогу здійснювати моніторинг безпеки лікарських засобів, вакцин, туберкуліну та визначати будь-які зміни співвідношення користь/ризик, а саме: 1) наявність УОВФ (уповноваженої особи, відповідальної за фармаконагляд у заявника). Якщо заявник знаходиться в Україні, УОВФ має бути в штаті заявника. Якщо заявник знаходиться не в Україні, на території України має бути визначена єдина КОВФ (контактна особа, відповідальна за фармаконагляд) в Україні, підпорядкована УОВФ заявника. Дані про УОВФ та КОВФ в Україні мають міститися в МФСФ заявника. УОВФ/КОВФ в Україні повинні мати вищу медичну або фармацевтичну освіту (провізор, клінічний провізор). За наявності лише вищої фармацевтичної освіти УОВФ/КОВФ в Україні повинна мати змогу звернутись до особи з вищою медичною освітою (за необхідності). Кожна система фармаконагляду може мати лише одну УОВФ/КОВФ в Україні. Має бути передбачена процедура заміщення УОВФ та/або КОВФ в разі її відсутності; 2) наявність структурованої системи організації фармаконагляду, її оновлення і підтримка; 3) документування всіх процедурних процесів; 4) створення та забезпечення функціонування баз даних, що використовуються заявником при здійсненні фармаконагляду; 5) залучення (у разі необхідності) до здійснення фармаконагляду інших юридичних та/або фізичних осіб та підприємств, установ, організацій шляхом укладення договірних відносин; 6) забезпечення навчання персоналу заявника для виконання дій, пов`язаних із фармаконаглядом; 7) створення системи якості фармаконагляду; 8) ведення документації із фармаконагляду, включаючи її зберігання та архівування; 9) створення та підтримка системи управління ризиками.

Отже, за своїм змістом фармаконагляд покликаний виявляти та запобігати виникненню небажаних ефектів або інших можливо пов`язаних з прийомом лікарського препарату проблем. Він є діяльністю, яка хоча і повинна на постійній основі супроводжувати вироблення і реалізацію лікарських засобів, проте, жодним чином не впливає саме на торгівлю останніми і, відповідно, не є такою, що призводить до отримання прибутку. Отже, наявні обґрунтовані підстави вважати таку діяльність допоміжною.

Крім того відповідач вказує, що діяльність Представництва в Україні проводиться вже більше 15 років, що свідчить на користь висновку про те, що воно має ознаки «постійного представництва».

Проте суд зазначає, що Конвенція не визначає конкретних строків, після спливу яких представництво набуває статусу постійного. За загальним правилом для набуття статусу постійного представництва ведення діяльності має бути регулярним, стабільним і стаціонарним, тобто розташовуватись у певному місці і з певним ступенем тривалості.

Поряд з наведеним як приписи абзацу 24 підпункту 14.1.193 пункту 14.1 статті 14 ПК України, так і пункту 4 статті 5 Конвенції прямо передбачають, що не розглядається як постійне представництво утримання постійного місця діяльності виключно для здійснення будь-якої комбінації видів діяльності, зазначених у підпунктах "a" - "д" зазначеного підпункту ПК України (підпунктах від а) до e) пункту 4 статті 5 Конвенції), за умови, що такі види діяльності (їх комбінація) мають підготовчий або допоміжний характер для такого нерезидента.

Як уже вказувалось вище, судом встановлено, ГУ ДПС не спростовано, що діяльність Представництва SENІTSS PHARMA PRIVATE LIMITED на території України носить виключно допоміжний характер для здійснення основної діяльності материнської компанії. За таких обставин, незалежно від тривалості перебування представництва за певним місцем розташування, кількості персоналу та обсягу наявних основних засобів, відсутні підстави для надання такому представництву статусу «постійного», поки його діяльність обмежується функціями суто підготовчого та/або допоміжного характеру.

Щодо витрат, понесених материнською компанією на утримання представництва, то суд зазначає, що положення Конвенції прямо не вказують на можливість віднесення представництва до категорії «постійного» залежно від розміру витрат, понесених материнською компанією на його утримання.

Розмір витрат, що здійснюються нерезидентом на утримання представництва, можуть за певних умов розглядатись як такі, що свідчать на користь висновку про необхідність надання такому представництву статусу «постійного». Разом з тим, на переконання суду, для визначення того, чи є такі витрати дійсно значними, слід порівнювати обсяг фінансування представництва із загальним обсягом коштів, отриманих нерезидентом від здійснення господарської діяльності, з урахуванням також особливостей сфери бізнесу, ситуації на ринку тощо у сукупності.

У розглядуваному спорі податковий орган стверджує, що понесені SENІTSS PHARMA PRIVATE LIMITED витрати на утримання Представництва становлять 55,7% від виручки, яку Компанія отримує в Україні. Поряд з цим таке порівняння із загальним розміром отриманої нерезидентом виручки не здійснювалось.

З огляду на викладене, у спірних правовідносинах відсутні підстави вважати, що діяльність Представництва SENІTSS PHARMA PRIVATE LIMITED містить ознаки постійного представництва.

Указані висновки суду узгоджуються з висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 15.02.2024 у справі № 640/35881/21.

Крім того податковий орган встановив, що у перевіряємому періоді представництвом згідно договорів купівлі-продажу реалізовано фізичним та юридичним особам автотранспортні засоби на суму 829603 грн., в тому числі за 2016 рік на суму 36403 грн., за 2017 рік на суму 90000 грн., за 2018 рік на суму 703200 грн. Отримані на розрахунковий рахунок кошти представництвом до складу доходів рядку 01 Розрахунку не включено, чим, на думку відповідача, порушено вимоги п. 138.1 ст. 138 ПК України, а саме занижено доходи на суму 829603 грн.

У зв`язку з чим відповідачем донараховано позивачу податку на прибуток за 2017 та 2018 роки на суму 42833 грн. та штрафні санкції на суму 10708,25 грн.

Надаючи оцінку вказаному порушенню, суд враховує, що відповідно до п. 4.1, 4.2 Положення про представництво, Компанія надає Представництву основні й оборотні засоби, надалі іменовані «майно». Майно Представництва обліковується на балансі Компанії, а також відображається в бухгалтерській звітності та іншій документації, встановленій відповідно до вимог нормативно-правових актів України та Республіки Індія, та підлягає подачі до уповноважених державних органів. Власником майна Представництва є Компанія.

Питання оподаткування доходів, отриманих від відчужування майна, визначається ст. 13 Конвенції. Так, доходи, що одержуються резидентом Договірної Держави від відчужування нерухомого майна, як воно визначено у статті 6 цієї Конвенції і яке розташоване у другій Договірній Державі, можуть оподатковуватись у цій другій Державі.

Доходи від відчужування рухомого майна, що формує частину комерційного майна постійного представництва, яке підприємство Договірної Держави має у другій Договірній Державі, або рухомого майна, яке відноситься до постійної бази, регулярно доступної резиденту Договірної Держави і яке розташоване в другій Договірній Державі для цілей надання незалежних особистих послуг, включаючи доходи від відчужування такого постійного представництва (окремо чи в сукупності з цілим підприємством) або від такої постійної бази, можуть оподатковуватись у цій другій Державі.

Доходи від відчужування будь-якого майна, іншого, ніж те, про яке йдеться у пунктах 1, 2, 3, 4 і 5, оподатковуються тільки в тій Договірній Державі, резидентом якої є особа, що відчужує майно за умови, що такі доходи підлягають оподаткуванню у цій Договірній Державі.

Отже, в Україні може бути оподатковано лише дохід, від відчуження рухомого майна, що формує частину комерційного майна постійного представництва.

Проте, як було встановлено судом, у спірних правовідносинах відсутні підстави вважати, що діяльність Представництва SENІTSS PHARMA PRIVATE LIMITED містить ознак постійного представництва.

За викладених обставин, суд дійшов висновку про протиправність податкового повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у м. Києві № від 08.04.2020, яким позивачу збільшено грошове зобов`язання з податку прибуток іноземних юридичних осіб в розмірі 2464608 грн. 75 коп. (за податковим зобов`язанням 1971687 та штрафними санкціями 492921,75 грн.). У зв`язку з чим воно підлягає скасуванню.

Щодо податкових повідомлень-рішень від 03.04.2020 №7, яким позивачу збільшено грошове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на суму - 13453,17 грн та 9586,98 грн штрафної санкції, та №7, яким позивачу збільшено грошове зобов`язання з військового збору в розмірі 1574,42 грн (за податковим зобов`язанням 919,31 грн. та штрафними санкціями 655,11 грн.), суд зазначає наступне.

Перевіркою повноти визначення податку на доходи фізичних осіб та військового збору за період з 01.01.2016 по 31.12.2018 встановлено їх заниження, оскільки не утримано та не перераховано податок та збір з доходу керівника представництва (Одобецька В. І.) в сумі 61287,29 грн, утвореного в результаті списання паливно-мастильних матеріалів згідно подорожніх листів за серпень 2017 року - грудень 2018 року. Податковий орган дійшов висновку, що представництвом проведена компенсація витрат платника податку на паливо-мастильні матеріали за відсутності нотаріально посвідченого договору оренди транспортного засобу.

Відповідно до підпункту 14.1.47 пункту 14.1 статті 14 ПК (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі - так само) додаткові блага - це кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов`язаний з виконанням обов`язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).

Згідно з пунктом 163.1 статті 163 ПК об`єктом оподаткування податком на доходи резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду (пункт 164.1 статті 164 ПК).

Підпункт 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК визначає перелік вигод, що отримуються фізичною особою-платником податків, які законодавцем віднесено до категорії додаткового блага.

Зокрема, підпунктами «а», «б, «г» та «е» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК визначено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді вартості використання житла, інших об`єктів матеріального або нематеріального майна, що належать роботодавцю, наданих платнику податку в безоплатне користування, або компенсації вартості такого використання, крім випадків, коли таке надання зумовлено виконанням платником податку трудової функції відповідно до трудового договору (контракту) чи передбачено нормами колективного договору або відповідно до закону в установлених ними межах; вартості майна та харчування, безоплатно отриманого платником податку, крім випадків, визначених цим Кодексом для оподаткування прибутку підприємств; суми грошового або майнового відшкодування будь-яких витрат або втрат платника податку, крім тих, що обов`язково відшкодовуються згідно із законом за рахунок бюджету або звільняються від оподаткування згідно з цим розділом; вартості безоплатно отриманих товарів (робіт, послуг), визначеної за правилами звичайної ціни, а також суми знижки звичайної ціни (вартості) товарів (робіт, послуг), індивідуально призначеної для такого платника податку, крім сум, зазначених у підпункті 165.1.53 пункту 165.1 статті 165 цього Кодексу.

Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (підпункт 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК).

Нормами пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК визначено, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Платниками збору є особи, визначені в пункті 162.1 статті 162 ПК, тобто фізичні особи - резиденти, які отримують доходи з джерела їх походження в Україні та іноземні доходи.

Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 ПК.

Як вбачається з матеріалів справи, забезпечення Представництвом працівника пальним було обумовлено виконанням менеджером з маркетингу ОСОБА_1 трудових (службових) обов`язків та в комерційних інтересах позивача.

Згідно Додаткової угоди до Строкового трудового договору від 11.05.2017, укладеного між позивачем та ОСОБА_1 , працівник використовує власний автомобіль у службових цілях. Роботодавець компенсує витрати працівника на пальне для автомобіля шляхом оформлення та надання працівнику паливної картки, про використання палива за якою працівник звітує роботодавцю та надає відповідні підтверджуючі документи по завершенню кожного місяця.

Позивач здійснював забезпечення робітника пальним для здійснення трудових функцій шляхом оформлення та надання робітнику паливних карток. Придбання палива здійснювалось позивачем шляхом оформлення паливних карток та проведення безготівкової оплати постачальнику ТОВ «Глуско-Карт-Україна».

Водночас, доказів того, що Представництво здійснювало компенсацію вартості пального працівнику, матеріали справи не містять.

Та обставина, що між позивачем і працівником не було укладено нотаріально посвідчений договір найму транспортного засобу, не спростовує використання виданого для експлуатації автомобіля палива у межах господарської діяльності позивача.

Витрати на паливо, яке видавалось підприємством працівнику для експлуатації власного транспортного засобу, що використовувався для виконання службових обов`язків, є витратами, які пов`язані з провадженням суб`єктом господарювання господарської діяльності, а тому (в разі підтвердження витрат належними обліковими документами) відносяться до складу інших витрат суб`єкта господарювання і не є додатковим благом фізичних осіб, які перебувають у трудових відносинах із суб`єктом господарювання, та оподатковуваним доходом у розумінні підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК.

З цього приводу Верховний Суд вже висловив правову позицію, зокрема у постановах від 01.10.2019 у справі №1940/1309/18, від 30.11.2020 у справі №580/3038/19.

Відтак, у ГУ ДПС не було законних підстав для донарахування позивачу сум грошових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб та військового збору з вартості пального, списаного у зв`язку з використанням його для експлуатації автомобіля, який є власністю працівника позивача.

Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів перед судом належними та допустимими доказами правомірності винесених податкових повідомлень-рішень.

Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України сплачена сума судового збору у розмірі 21020 грн, згідно платіжного доручення № від 23.06.2020 (Т. 2 а.с. 218) підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов Компанії СЕНТІСС ФАРМА ПРАЙВЕТ ЛІМІТЕД (SENІTSS PHARMA PRIVATE LIMITED) до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у м. Києві від 03.04.2020 №7 та №7, від 08.04.2020 №.

Стягнути на користь Компанії СЕНТІСС ФАРМА ПРАЙВЕТ ЛІМІТЕД (SENІTSS PHARMA PRIVATE LIMITED) (212 промисловий комплекс Ашірвад D-1, Грін Парк, ОСОБА_2 , Індія 110016) суму судового збору в розмірі 21020 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка 33/19, ).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Діска А.Б.