Справа № 280/5563/24
Суддя: Бойченко Юлія Петрівна
Дата ухвалення: 2024-12-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

25 грудня 2024 року Справа № 280/5563/24 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Бойченко Ю.П., розглянувши за правилами спрощеного, в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до 1. Головного управління персоналу Генерального штабу Збройних Сил України (03168, м. Київ, просп. Повітряних Сил, 6)

2. Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України (03168, м. Київ, просп. Повітряних Сил, 6)

3. Головного управління справами Міністерства оборони України (03168, м. Київ, просп. Повітряних Сил, 6)

про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до (з урахуванням уточнень від 24.06.2024 та заяви від 02.07.2024) 1. Головного управління персоналу Генерального штабу Збройних Сил України (далі відповідач 1), 2. Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України (далі відповідач 2), в якій позивач просить суд:

зобов`язати Головне управління персоналу Генерального штабу Збройних Сил України () видати наказ про нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки при звільненні з 17.05.2024 по день фактичної виплати (28.05.2024) шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, виходячи з двох місячного грошового забезпечення перед звільненням;

зобов`язати Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України (ЄДРПОУ - 22990368) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки при звільненні з 17.05.2024 по день фактичної виплати (28.05.2024) шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, виходячи з двох місячного грошового забезпечення перед звільненням.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що при звільненні ОСОБА_1 з військової служби, яке відбулось 17.05.2024, йому не виплачено всі належні суми грошового забезпечення. В подальшому, зазначені суми виплачено 22.05.2024 та 28.05.2024. Вказує, що у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні має право на стягнення середнього заробітку за час такої затримки. Посилаючись на норми Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України; тут та надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 26.06.2024 відкрито провадження у справі № 280/5563/24; ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Ухвалою суду від 15.07.2024 виправлено описку в ухвалі Запорізького окружного адміністративного суду від 26.06.2024 про відкриття провадження в адміністративній справі № 280/5563/24 шляхом зазначення найменування відповідача 1 як «Головне управління персоналу Генерального штабу Збройних Сил України» по всьому тексту ухвали у відповідних відмінках.

Відповідач 2 позов не визнав, у поданому відзиві послався на те, що ОСОБА_1 проходив військову службу в Головному управлінні персоналу Генерального штабу Збройних Сил України. Нарахування та виплата компенсації за неотримане речове майно військовослужбовців Головного управління персоналу Генерального штабу Збройних Сил України здійснюється виключно Центральним управлінням справами Міністерства оборони України (далі Центральне управління справами), що наділений правовим статусом суб`єкта юридична особа, . Тобто, відповідач 2 є неналежним відповідачем у справі, взагалі не наділений правом здійснювати виплату грошової компенсації військовослужбовцям вартості за неотримане речове майно, а відтак, здійснювати виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.05.2024 по день фактичної виплати 28.05.2024 (несвоєчасна виплата компенсації за неотримане речове майно). У задоволенні позову просить відмовити.

Від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, аналогічний за змістом відзиву відповідача 2. У задоволенні позову просить відмовити.

Ухвалою суду від 18.11.2024 залучено до участі у справі в якості співвідповідача Центральне управління справами Міністерства оборони України; ухвалено розгляд адміністративної справи розпочати спочатку.

02.12.2024 від Головного управління справами Міністерства оборони України надійшов відзив (вх. № 55220), в якому зазначено, що відповідно до спільної директиви Міністра оборони України та Головнокомандувача Збройних України від 28.08.2024 № Д-321/86/дск «Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України в 2024 році» Центральне управління справами Міністерства оборони України () переформовано у Головне управління справами Міністерства оборони України (). Вказує, що позивач проходив військову службу у Головному управлінні персоналу Генерального штабу Збройних Сил України, на фінансовому забезпеченні перебував у Фінансовому управлінні Генерального штабу Збройних Сил України. На речовому забезпеченні перебував у Головному управлінні справами. Головним управлінням справами 28.05.2024 на банківський рахунок ОСОБА_1 , відповідно до довідки від 15.05.2024 № 96 про вартість речового майна, що належало до видачі проведено виплату грошової компенсації за неотримане речове майно в сумі 118 553, 13 грн, що підтверджується випискою. Вказує, що компенсація за речове майно не є складовою заробітної плати, а тому на суму належної компенсації не розповсюджуються вимоги статей 116, 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати компенсації) при звільненні військовослужбовця. Крім того, потрібно враховувати, що виплата грошової компенсації за неотримане позивачем речове майно проведена Головним управлінням справами 28.05.2024, тобто впродовж незначного проміжку часу після виключення позивача із списків особового складу Головного управлінні персоналу Генерального штабу Збройних Сил України. За таких обставин просить відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою суду від 25.12.2024 замінено відповідача з Центрального управління справами Міністерства оборони України на Головне управління справами Міністерства оборони України (далі відповідач 3).

Позивачем пред`явлено вимогу, яка згідно пункту 10 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України належить до справ незначної складності.

Частиною п`ятою статті 262 КАС України встановлено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи приписи ч. 5 ст. 262 КАС України справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до витягу із наказу начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по стройовій частині) від 17.05.2024 № 105 ОСОБА_1 з 17.05.2024 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Матеріалами справи підтверджується, що 22.05.2024 позивачу Фінансовим управлінням Генерального штабу Збройних Сил України перераховано суму 1 216 288,24 грн. В коментарі до платежу зазначено: грошове забезпечення. Також, 28.05.2024 позивачу Центральним управлінням справами Міністерства оборони України, правонаступником якого є відповідач 3, перераховано суму 116 724,83 грн. В коментарі до платежу зазначено: компенсація за неотримане речове майно.

Вважаючи, що має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, ОСОБА_1 звернувся до суду з даною позовною заявою.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступними мотивами.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі Закон № 2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (частина 1 статті 2 Закону № 2232-XII).

Відповідно до частини 4 статті 2 Закону № 2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті частини 5 статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Статтею 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів (стаття 1-1 цього Закону).

За правилами статті 1-2 вказаного Закону військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Статтею 9 Закону № 2011-XII визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

В силу пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Суд зазначає, що ані вказаними нормативно-правовими актами, ані іншими нормами права, що регулюють правовідносини проходження військової служби, не врегульовано порядок здійснення компенсаційних виплат за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця.

Зокрема, приписи Закону № 2011-XII не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплата середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також не містять норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації.

Між тим, згідно зі статтею 116 КЗпП (із змінами, внесеними згідно із Законами від 20.12.2005 № 3248-IV, від 01.07.2022 № 2352-IX) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП (із змінами, внесеними згідно із Законами від 20.12.2005 № 3248-IV, від 01.07.2022 № 2352-IX) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, з 19.07.2022 нормами КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Суд зазначає, що за загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми КЗпП підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату військовослужбовцю всіх належних сум при звільненні з військової служби, керуючись метою забезпечення рівності прав у трудових відносинах, суд дійшов висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними.

Судом установлено, що на момент звільнення зі служби із позивачем не проведено остаточного розрахунку.

Разом із тим, як вже зазначалося вище, розрахунок здійснено 22.05.2024 та 28.05.2024.

У пункті 2.2. Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі № 4-рп/2012 визначено, що всі суми, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 зауважила, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Таким чином, можна дійти висновку, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).

Відтак, суд вважає, що відповідачами 2, 3 вчинено триваюче правопорушення щодо не здійснення остаточного та повного розрахунку із ОСОБА_1 , а тому у позивача наявне право на застосування положень ст. 117 КЗпП України в частині отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Суд зазначає, що в даному випадку Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України затримало розрахунок на 2 робочі дні (18.05.2024, 19.05.2024 вихідні, 20.05.2024, 21.05.2024 робочі дні затримки, 22.05.2024 день виплати грошового забезпечення), а Центральне управління справами Міністерства оборони України, правонаступником якого є відповідач 3, затримало розрахунок на 6 робочих днів (18.05.2024, 19.05.2024, 25.05.2024, 26.05.2024 вихідні, 20.05.2024 24.05.2024, 27.05.2024 робочі дні затримки, 28.05.2024 день виплати компенсації за неотримане речове майно).

Обчислення середнього заробітку слід проводити відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження порядку обчислення середнього заробітної плати» (надалі за текстом - Порядок № 100).

Відповідно до абз. 4 п. 2 Порядку № 100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно абз. 8 п. 2 Порядку № 100, якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку.

Абзацами 3 5 п. 2 Порядку № 100 установлено, що працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку, матеріальна (грошова) допомога. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно з п. 8 Порядку № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Позивача звільнено зі служби 17.05.2024, отже при обчисленні його середньоденного грошового забезпечення необхідно виходити з виплат за березень, квітень 2024 року.

Матеріалами справи (довідкою відповідача 2) підтверджується, що грошове забезпечення позивача у березні 2024 року складало 34 526,12 грн, у квітні 2024 року 41 783,95 грн. При цьому, кількість робочих днів у березні становила 21 день, у квітні 2024 року 22 дні.

Тобто, середньоденний заробіток позивача за вказаний період складає 1 774,65 грн, а саме (34 526,12 грн+41 783,95 грн)/43 дні.

Отже, виходячи із розрахунку 1 774,65 грн х 2 робочі дні, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який має виплатити позивачу відповідач 2, складає 3 549,30 грн.

Також, виходячи із розрахунку 1 774,65 грн х 6 робочих днів, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який має виплатити позивачу відповідач 3, складає 10 647,90 грн.

При цьому, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц викладені висновки, відповідно до яких з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Водночас, суд вважає за необхідне вказати на постанову Верховного Суду від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22. В даній постанові судова палата вважає за необхідне звернути увагу на те, що у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновки щодо застосування статті 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону № 3248-IV від 20.12.2005.

У зв`язку з набранням чинності Законом № 2352-IX, яким статтю 117 Кодексу законів про працю України викладено в новій редакції, з 19.07.2022 стаття 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IV втратила чинність. Отже, судова палата вважає, що розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц, на статтю 117 Кодексу законів про працю України в новій редакцій, яка регулює правовідносини, які виникли/тривають після 19.07.2022 є неможливим.

Зважаючи на наведене, судова палата вважає за необхідне відступити від висновку, викладеному в постанові Верховного суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду від 20.06.2024 у справі № 120/10686/22, у якій зроблено протилежний висновок щодо застосування статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону № 2352-IX.

Відступаючи у цій справі від висновків Верховного Суду, які викладено у вказаній постанові, судова палата зазначає, що відповідно до сформованої практики такий перелік судових рішень не є вичерпним.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. (ч. 5 ст. 242 КАС України).

За таких обставин, керуючись ч. 2 ст. 9 КАС України, суд вважає, що належним та ефективним способом захисту прав позивача у спірних правовідночинах є стягнення з відповідача 2 на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.05.2024 по 21.05.2024 включно у сумі 3 549,30 грн та стягнення з відповідача 3 на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.05.2024 по 27.05.2024 включно у сумі 10 647,90 грн.

Натомість, в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки зобов`язання відповідача 1 видати наказ та зобов`язання відповідача 2 нарахувати та виплатити середній заробіток не призведе до ефективного відновлення прав позивача.

Крім того слід зазначити, що покликання відповідача 3 на те, що на суму належної компенсації за неотримане речове майно не розповсюджуються вимоги статей 116, 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати компенсації) при звільненні військовослужбовця, спростовуються висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 24.10.2024 у справі № 340/1972/21).

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За наведеного вище суд вважає, що заявлені позовні вимоги частково знайшли своє підтвердження матеріалами справи, є частково обґрунтованими, а надані сторонами письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про часткове задоволення позову.

Щодо стягнення з відповідачів судових витрат, а саме витрат на правову допомогу суд зазначає про таке.

Частиною 1 ст. 132 КАС України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частинами 1 та 2 ст. 16 КАС України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до вимог ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Так, до матеріалів справи надано:

Договір від 30.05.2024 № 25/24 про надання правової допомоги;

розрахунок витрат на правову допомогу;

акт прийому-передачі виконаних робіт від 10.06.2024 № 25/24;

квитанцію про сплату послуг від 10.06.2024 № 1 на суму 5 000,00 грн.

Суд звертає увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.

Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди мають досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Звідси, враховуючи, що дана справа є справою незначної складності, присудженню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів 2, 3 підлягають судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 2 000,00 грн (пропорційно до розміру задоволених позовних вимог до кожного з цих відповідачів), які є співмірним із складністю даної справи.

Позивача звільнено від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому розподіл судових витрат в частині судового збору не здійснюється.

Керуючись статтями 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Стягнути з Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України (03168, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 6; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.05.2024 по 21.05.2024 включно у сумі 3 549 (три тисячі п`ятсот сорок дев`ять) гривень 30 коп.

3. Стягнути з Головного управління справами Міністерства оборони України (03168, м. Київ, просп. Повітряних Сил, 6; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.05.2024 по 27.05.2024 включно у сумі 10 647 (десять тисяч шістсот сорок сім) гривень 90 коп.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Судові витрати зі сплати витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката у розмірі 666 (шістсот шістдесят шість) гривень 67 копійок присудити на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України (03168, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 6; ).

6. Судові витрати зі сплати витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката у розмірі 1 333 (одна тисяча триста тридцять три) гривні 33 копійки присудити на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління справами Міністерства оборони України (03168, м. Київ, просп. Повітряних Сил, 6; ).

У стягненні на користь ОСОБА_1 з Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України, Головного управління справами Міністерства оборони України судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката у розмірі 3 000,00 грн відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення складено та підписано 25.12.2024.

Суддя Ю.П. Бойченко