Справа № 520/21035/24
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2024-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2024 р. Справа № 520/21035/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 05.08.2024, головуючий суддя І інстанції: Садова М.І., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі № 520/21035/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивачка, апелянтка) звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі відповідач, ГУ ПФУ в Харківській області), в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не виключення її з обліку внутрішньо переміщених осіб з 01.05.2016, протиправною бездіяльність щодо не здійснення перерахунку розміру пенсії, протиправною бездіяльність щодо не виплати компенсації втрати частини доходу;

- зобов`язати відповідача виключити її з обліку внутрішньо переміщених осіб з 01.05.2016;

- зобов`язати відповідача перерахувати розмір її пенсії, поновити виплату та виплачувати пенсію на визначений пенсіонером банківський рахунок за заявою поданою представником відповідно зазначеним банком в заяві реквізитам;

- зобов`язати відповідача виплатити компенсацію втрати частини доходу з 01.05.2016 по 30.04.2023 за невиплату пенсії;

- зобов`язати відповідача виплатити компенсацію втрати частини доходу з 01.05.2023 за невиплату пенсії у встановленому Законом розмірі.

05.08.2024 ухвалою Харківського окружного адміністративного суду позовну заяву повернуто позивачці.

Позивачка, не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 05.08.2024 і направити справу для продовження розгляду справи до суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначила, що згідно нотаріально засвідченої довідки з Інституту національного страхування Ізраїлю від 22.02.2024 позивачка не працює та отримує в Ізраїлі лише соціальні виплати, які не являються доходом.

Також зауважила, що Верховний Суд зазначив, що у разі порушення органом Пенсійного фонду України законодавства про пенсійне забезпечення застосування до адміністративного позову шестимісячного строку звернення до суду, встановленого ч. 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), має наслідком неможливість реалізувати передбачене ч. 2 ст. 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" право пенсіонера на виплату сум пенсії за минулий час та компенсації втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ч.2 ст. 312 КАС України розгляд справи в апеляційній інстанції проведено без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні).

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України, зазначає наступне.

29.07.2024 засобами системи "Електронний суд" позивачка, через свого представника Богач В.І., звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

01.08.2024 ухвалою Харківського окружного адміністративного суду відмовлено у задоволенні клопотання позивачки про звільнення від сплати судового збору та позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху у зв`язку із тим, що останньою не надано доказів сплати судового збору, а також пропущено шестимісячний строк на звернення до суду оскільки виплату пенсії поновлено 01.05.2023 та з цієї дати позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав. Заява про поновлення строку звернення до суду, із зазначенням поважних причин пропуску вказаного строку до суду, надана не була.

02.08.2024 представником позивачки до суду надана заява її довірительниці про усунення недоліків.

05.08.2024 ухвалою суду у клопотанні представника позивачки про звільнення позивачкт від сплати судового збору за подання адміністративного позову до суду відмовлено, у клопотанні представника позивача про поновлення процесуального строку звернення до суду із адміністративним позовом в частині позовної вимоги відмовлено, адміністративний позов повернуто позивачці.

Відмовляючи в звільненні від сплати судового збору, суд першої інстанції виходив з того, що представник позивачки надав довідку про доходи пенсіонерки ОСОБА_1 за 2023 рік. Згідно даної довідки дохід становить 14880,00 грн (1240,00*12). Разом із тим, відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків № 0403-24-03539 від 07.05.2024 про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків за 2023 рік вбачається, що позивач станом на 07.05.2024 не отримує дохід.

Перевіряючи правомірність відмови в задоволенні клопотання позивачки про звільнення від сплати судового збору колегія суддів зазначає.

Згідно довідки з органу державної податкової служби України №0403-24-03539 від 07.05.2024 про суми виплачених доходів та утриманих податків за період з 1 кварталу 2023 по 4 квартал 2023 року станом на 07.05.2024 доходи відсутні.

Згідно Річного звіту про фінансову діяльність в страховій установі, виданого інститутом національного страхування, значаться дані про проведені виплати позивачці.

Згідно із ч. 3 ст. 3 КАС України, провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 133 КАС України, суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

Отже, законодавством чітко регламентовано право суду на звільнення сторони від сплати судового збору, зменшення його розміру, розстрочення або відстрочення його сплати, а єдиною підставою для відстрочення, розстрочення або звільнення сторони від сплати судового збору є врахування судом майнового стану сторони.

Майновий стан сторони (належні стороні майнові права та обов`язки) має визначатися судом у світлі конкретних обставин певної справи, включаючи спроможність заявника сплатити. Отже, визначення майнового стану сторони є оціночним та залежить від доказів, якими обґрунтовується рівень майнового стану сторони.

Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України "Про судовий збір", враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; .

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України "Про судовий збір", суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Згідно із ч. 1 ст. 77 КАС України особа, яка заявляє клопотання про звільнення від сплати судового збору повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.

Колегія суддів зазначає, що Закон України "Про сплату судового збору" не містить вичерпного й чітко визначеного переліку документів, які можливо вважати такими, що підтверджують майновий стан особи. У кожному конкретному випадку суд установлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі поданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням.

Посилання апелянта, як на підставу для звільнення від сплати судового збору, на те, що пенсія або інші соціальні виплати, що отримує особа, як в Україні так і в Ізраїлі не є доходом колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки для звільнення особи від сплати судового збору підлягає встановленню наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (пункт 44 рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2005 у справі «Княт проти Польщі» («Kniat v. Poland»), заява № 71731/01; пункти 63- 64 рішення Європейського суду з прав людини від 26.07.2005 у справі «Єдамскі та Єдамска проти Польщі» («Jedamski and Jedamska v. Poland»), заява № 73547/01).

Також колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на рішення Конституційного суду України від 27.02.2018 по справі №1-6/2018, оскільки по даній справі судом надано висновок щодо відповідності Конституції України положень абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, що стосуються оподаткуванню пенсій і щомісячного довічного грошового утримання. а не визначення річного доходу особи при вирішенні питання про звільнення від сплати судового збору при зверненні з позовом до суду.

З урахуванням наданих позивачкою доказів, в обґрунтування клопотання про звільнення від сплати судового збору, колегія суддів вважає правомірними висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для звільнення від сплати судового збору, оскільки позивачкою не надано належних доказів, які б свідчили про її скрутний майновий стан, а надані нею документи не містять достатньої інформації, яка повністю відображає розмір її річного доходу.

Щодо розміру судового збору, який підлягає сплаті позивачкою.

Підпунктом 1 пункту 3 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір", за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою, встановлюється ставка судового збору в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України Про судовий збір у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" установлено у 2024 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2024 року - 3028 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Позивач подав адміністративний позов з доданими до нього документами за допомогою підсистеми "Електронний суд".

Як вбачається з адміністративного позову предметом спору є визнання протиправною бездіяльності щодо не виключення ОСОБА_1 з обліку внутрішньо переміщеної осіб з 01.05.2016 (перша вимога), протиправної бездіяльності щодо не здійснення перерахунку розміру пенсії та щодо невиплати компенсації (друга вимога) оскільки стосується порушеного права на виплату пенсії в належному розмірі) і зобов`язання вчинити дії.

Тобто, колегія суддів зазначає, що судовий збір підлягає сплаті за дві позовні вимоги немайнового характеру.

Зазначення судом першої інстанції, в ухвалі від 01.08.2024 про залишення без руху адміністративного позову, про необхідність сплатити судовий збір за чотири вимоги колегія суддів вважає помилковими, оскільки позовна вимога про визнаня протиправної бездіяльності щодо не здійснення перерахунку розміру пенсії та щодо невиплати компенсації з 01.05.2016 по 30.04.2023 та з 01.05.2023 є однією позовною вимогою, оскільки стосується порушеного права на виплату пенсії в належному розмірі.

Щодо встановленого судом першої інстанції недоліку про пропуск строку звернення до суду із адміністративним позовом в частині позовних вимог про виплату компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строків її виплати з 01.05.2023, колегія суддів зазначає наступне.

Відмовляючи в поновленні процесуального строку звернення до суду із адміністративним позовом, суд першої інстанції виходив з того, що з першого дня наступного місяця, тобто з 01.06.2023, позивачка повинна була дізнатися про порушення своїх прав, і з цього дня починається перебіг шестимісячного строку звернення з позовом до суду. Позивачка звернулася до суду із адміністративним позовам у цій частині позовних вимог 29.07.2024 за допомогою підсистеми «Електронний суд», тобто із значним пропуском шестимісячного строку, не подавши заяви про поновлення строку звернення до суду та не навівши при цьому, ані у адміністративному позові, ані у заяві про усунення недоліків, жодних поважних та об`єктивних причин пропуску вказаного строку.

З даного питання колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. Водночас, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Наслідки пропуску строків звернення до адміністративного суду регламентовані ст. 123 КАС України, згідно із ч. 3 якої, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, зумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків спричинено досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава за допомогою встановлення відповідних процесуальних строків, може обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття, дізналася та повинна була дізнатись про порушення права.

Зокрема, під поняттям дізнався необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

Поняття повинен був дізнатися необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї немає перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 у справі № 340/1019/19).

У свою чергу питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом № 2050-ІІІ, який, проте, не визначає спеціальних строків для звернення до суду.

Відповідно до ст. 1 цього Закону підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Стаття 2 Закону № 2050-ІІІ визначає, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Відповідно до ст. 3 Закону № 2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно зі ст. 4 зазначеного Закону виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

З метою реалізації Закону № 2050-ІІІ Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 21.02.2001 № 159, якою затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі Порядок № 159), положення якого фактично відтворюють положення Закону № 2050-ІІІ, конкретизують підстави та механізм виплати компенсації.

Отже, умовами для виплати суми компенсації у справі, що розглядається, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів пенсії та нарахування доходів (у тому числі, за рішенням суду). А виплата компенсації втрати частини доходів повинна здійснюватися у тому ж місяці, в якому здійснюється виплата заборгованості.

При цьому норми Закону № 2050-ІІІ і Порядку № 159 не покладають на особу, якій несвоєчасно виплатили компенсацію втрати частини доходів, обов`язку додатково звертатися до органу Пенсійного фонду України за виплатою такої компенсації.

Аналіз норм статей 1, 2, 4 Закону № 2050-ІІІ та Порядку № 159 свідчить, що ними фактично встановлено (визначено) обов`язок відповідного підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання (у даному випадку - органу Пенсійного фонду України) у разі порушення встановлених строків виплати доходу (в тому числі пенсії) громадянам провести їх компенсацію (нарахувати та виплатити) у добровільному порядку в тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості з перерахованої пенсії.

Верховний Суд у постанові від 02.04.2024 по справі №560/8194 відступив від висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09.06.2021,17.11.2021, 27.07.2022, 11.05.2023 (справи №№ 240/186/20, 460/4188/20, 460/783/20,460/786/20, відповідно) про застосування строків звернення до суду з адміністративним позовом у правовідносинах щодо компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їхньої виплати відповідно до Закону № 2050-ІІІ та сформулював такі висновки:

а) у спорах цієї категорії справ суди повинні застосовувати шестимісячний строк звернення до суду з позовом, визначений частиною першою статті 122 КАС України, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів;

б) нарахування і виплата компенсації втрати частини доходів у випадку порушення строку їх виплати зокрема і пенсії, проводиться у чітко визначений Законом № 2050-ІІІ строк у тому ж місяці, в якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Тому особі, права якої порушені невиконанням обов`язку нарахувати і виплатити компенсацію втрати частини доходів у випадку порушення строків їх виплати, достовірно відомо про час та розмір виплаченої заборгованості. При цьому така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про розмір належної до виплати компенсації, порядок її нарахування і підстави виплати/невиплати;

в) з першого дня наступного місяця після отримання заборгованості з виплати пенсії за попередні періоди особа вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів і з цього дня починається перебіг шестимісячного строку звернення з позовом до суду. Звернення до суду з позовом про нарахування і виплату компенсації втрати частини доходів після закінчення цього строку є підставою, передбаченою пунктом 8 частини першої статті 240, для залишення позовної заяви без розгляду;

г) отримання листа від територіального органу Пенсійного фонду України у відповідь на заяву не змінює час, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить про час, коли особа почала вчиняти активні дії щодо реалізації свого права на отримання компенсації у позасудовому чи судовому порядку. Відповідно з вказаної дати не може розпочинатись відлік строку звернення з позовом до суду.

Як встановлено судом першої інстанції, позивачці з 01.05.2023 поновлено виплату пенсії на поточний рахунок банківської установив АТ «ОТП БАНК», дата виплати 14 число. Отже з першого дня наступного місяця, тобто з 01.06.2023, позивачка повинна була дізнатися про порушення своїх прав, і з цього дня починається перебіг шестимісячного строку звернення з позовом до суду.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів погоджується з висновком суд першої інстанції, що звертаючись 29.07.2024 до суду із адміністративним позовам у частині позовних вимог з 01.05.2023 по 29.01.2024 за допомогою підсистеми «Електронний суд», позивачка пропустила шестимісячний строк.

Однак, колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції не надав оцінки строку звернення до суду в частині вимог, які стосуються зобов`язання виплатити компенсацію втрати частини доходів з 30.01.2024, оскільки подаючи позов 29.07.2024, у вказаній частині позовних вимог, позивачкою не було пропущено шестимісячний строк звернення.

Враховуючи помилковість висновків суду першої інстанції щодо визначення суми сплати судового збору при зверненні до суду та необґрунтованість висновків щодо пропуску строку на звернення до суду з вимогою про виплату компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строків її виплати з 30.01.2024, колегія суддів вважає передчасними висновки суду першої інстанції про наявність підстав для повернення позовної заяви.

Посилання апелянта на практику Верховного Суду зазначену у постанові Великої палати Верховного Суду від 20.05.2020 у справі №815/1226/18 колегія суддів вважає безпідставними, оскільки дана справа стосується інших обставин.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді інші аргументи позивача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Враховуючи, що оскаржувана ухвала постановлена з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для розгляду даного питання, та порушенням норм процесуального права, а тому, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала Харківського окружного адміністративного суду від 05.08.2024 скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції та вирішення в установленому відповідними положеннями КАС України питання про відкриття провадження у справі.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 308, 311, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2024 року по справі № 520/21035/24 - скасувати.

Справу № 520/21035/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, направити до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.А. Спаскін О.В. Присяжнюк