Справа № 215/7541/23
Суддя: Головко О.В.
Дата ухвалення: 2024-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

24 грудня 2024 року м. Дніпросправа № 215/7541/23

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Головко О.В. (доповідач),

суддів: Семененка Я.В., Суховарова А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 березня 2024 року (суддя Рянська Вікторія В`ячеславівна) в адміністративній справі

за позовом ОСОБА_1

до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Тернівської районної у місті Кривому Розі ради

про встановлення наявності компетенції (повноважень), визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить встановити наявність компетенції (повноважень) Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Тернівської районної у місті Кривому Розі ради у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень, за результатом розгляду заяви від 06.10.2023 вх. № 1220 створювати штучні перешкоди для виконання умов ст.ст. 3, 49 Конституції України і видачі направлення на перепідготовку з основ догляду на непрофесійній основі особі з інвалідністю, визнати таку процедуру протиправною діяльністю та зобов`язати прийняти ненормативний акт після повторного розгляду її разом із заявою від 06.10.2023 вх. № 469.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 січня 2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення його недоліків протягом десяти днів з дня отримання ухвали про залишення адміністративного позову без руху шляхом надання до суду: позовної заяви, в якій викласти свої вимоги щодо предмета спору, згідно з вимогами ч. 5 ст. 160, ст. 161 КАС України та їх обґрунтування у відповідності до положень закону та із зазначенням і наданням доказів, що підтверджують обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, за яких, на думку позивача, відбулося порушення її прав відповідачем, зокрема, доказів звернення до відповідача із заявою від 06.10.2023 вх. № 1220, або доказів на підтвердження обставин, у зв`язку з якими позивач не має можливості подати такі докази самостійно; копії виправленої позовної заяви та доданих до неї документів для направлення відповідачу.

Залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції вказав, що зміст позовних вимог ОСОБА_1 не конкретизовано, позовна заява не містить належного обґрунтування позовних вимог, зазначення доказів, послідовного розбірливого викладу обставин на підтвердження позовних вимог. Під компетенційними спорами розуміються спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління (публічної адміністрації), у тому числі делегованих повноважень. Особливістю таких спорів є те, що сторонами у них - як позивачем, так і відповідачем - є суб`єкти владних повноважень. Тобто, позивачем у компетенційних спорах є суб`єкт владних повноважень, якщо він вважає, що інший суб`єкт владних повноважень - відповідач своїм рішенням або діями втрутився у його компетенцію, або що прийняття такого рішення чи вчинення дій є його прерогативою. Таку правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 705/748/17, від 13 березня 2019 року у справі № 820/3713/17 та від 12 червня 2019 року у справі № 9901/70/19, у постановах Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 802/833/17-а, від 29 квітня 2020 року у справі №160/1106/19, від 23 лютого 2021 року у справі № 808/1259/18, від 18 травня 2022 року у справі № 1140/2176/18. Позивач у цій справі не є суб`єктом владних повноважень у розумінні пункту 7 частини першої статті 4 КАС України, а, отже, не наділена адміністративною процесуальною дієздатністю в частині пред`явлення позову щодо визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) у відповідача. Таким чином, у порядку усунення недоліків позовної заяви позивач має подати до суду позовну заяву, складену згідно з положеннями Кодексу адміністративного судочинства України. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 161 КАС України до позовної заяви додаються її копії, а також копії доданих до позовної заяви документів відповідно до кількості учасників справи, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази - позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). У позовній заяві ОСОБА_1 не зазначено і не додано до позовної заяви доказів на підтвердження позовних вимог та обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення її прав відповідачем, а саме на підтвердження її звернення до відповідача із заявою від 06.10.2023 вх. № 1220.

Названу ухвалу було двічі направлено рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу позивача, зазначену в позовній заяві, проте відправлення 20.02.2024 та 11.03.2024 повернулося відправнику з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 березня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Тернівської районної у місті Кривому Розі ради про встановлення наявності компетенції (повноважень), визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії повернуто позивачеві з підстав невиконання позивачем вимог ухвали суду від 22.01.2024 та не усунення недоліків позовної заяви.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю згідно зі ст. 315 КАС України.

Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, що призвело до прийняття незаконного рішення. Зазначає, що залишаючи позовну заяву без руху, суддя створила штучні перешкоди для доступу до суду. Також звертає увагу про неможливість усунення недоліків позовної заяви в зв`язку з не отриманням відповідної ухвали суду. Вказує, що обов`язок щодо доказування правомірності своєї бездіяльності покладається на відповідача, а суд протиправно покладає такий обов`язок на позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить відмовити в її задоволенні, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Надаючи оцінку спірним висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

Пунктом 7 частини 1 статті 4 КАС України передбачено, що суб`єкт владних повноважень орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 березня 2019 року в справі № 820/3713/17 дійшла висновку, що компетенційними є спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління (публічної адміністрації), у тому числі делегованих повноважень. Особливістю таких спорів є те, що сторонами у них як позивачем, так і відповідачем є суб`єкти владних повноважень. Тобто позивачем у компетенційних спорах є суб`єкт владних повноважень, якщо він вважає, що інший суб`єкт владних повноважень відповідач своїм рішенням або діями втрутився у його компетенцію або що прийняття такого рішення чи вчинення дій є його прерогативою.

Верховний Суд у постанові від 05 липня 2019 року в справі № 802/833/17-а зазначив, що компетенція це сукупність повноважень, прав та обов`язків державного органу, установи або посадової особи, які вони зобов`язані використовувати для виконання своїх функціональних завдань. Під компетенційними спорами розуміються спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління (публічної адміністрації), у тому числі делегованих повноважень. Компетенцію державного органу чи посадової особи становлять їхні повноваження, визначені законом. Внаслідок різного тлумачення законодавства компетенція суб`єктів владних повноважень може перетинатися, внаслідок чого виникає компетенційний спір. Завданням суду у компетенційних спорах, з урахуванням загального завдання адміністративного судочинства, є розв`язання законодавчої колізії, а також, усунення наслідків дублювання повноважень.

У цій справі позивач не є суб`єктом владних повноважень, а отже, не наділена адміністративною процесуальною дієздатністю в частині пред`явлення позову щодо визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) у відповідача.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що суд першої інстанції, залишаючи позовну заяву без руху та пропонуючи позивачу уточнити вимоги позовної заяви, діяв виключно з метою захисту прав позивача та забезпечення реалізації права доступу до суду, адже позивач, яка не є суб`єктом владних повноважень, не наділена адміністративною процесуальною дієздатністю в частині пред`явлення позову про визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) у відповідача.

Щодо вимоги суду першої інстанції про надання доказів звернення до відповідача з заявою від 06.10.2023, або доказів на підтвердження обставин, у зв`язку з якими позивач не має можливості подати такі докази самостійно, колегія суддів зазначає, що згідно з п. 8 ч. 5 ст. 160 КАС України, в позовній заяві зазначаються перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності), зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

Суд апеляційної інстанції повторно зазначає, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ст. 2 КАС України).

Аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що право звернення до суду не є безумовним, а виникає лише в разі виникнення реальних правовідносин між особою та суб`єктом владних повноважень, в яких, на думку особи, відбулося порушення її прав та законних інтересів.

Реальність таких правовідносин неможливо встановити без доказів, які це підтверджують.

Саме позивач при зверненні до суду має надати докази, які підтверджують викладені в позовній заяві обставини, або зазначити докази, які не можуть бути подані.

У позовні заяві позивач вказує, що на заяву від 06.10.2023 отримав роз`яснення, що відповідач розглядав її комісійно без участі представника позивача і ненормативного правового акта відповідача не отримав.

Разом з цим, до позовної заяви не надано вищенаведене роз`яснення.

За відсутності в матеріалах справи доказів направлення до відповідача заяви від 06.10.2023, або отримання відповіді на цю заяву, неможливо встановити чи мали місце спірні правовідносини та чи набула позивач права на судовий захист.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про невідповідність позовної заяви в цій частині вимогам статті 160 КАС України, які підлягали усуненню позивачем.

Також суд апеляційної інстанції констатує, що суд першої інстанції в повній мірі забезпечив процесуальне право ОСОБА_1 бути обізнаною про ухвалене судове рішення, двічі направивши ухвалу про залишення позовної заяви без руху від 22.01.2024 на адресу позивача, яка повернулася до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

За таких умов ухвала про залишення позовної заяви без руху вважається належно врученою, адже відповідно до п. 4 ч. 6 ст. 251 Кодексу адміністративного судочинства України, днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Водночас, Правилами надання послуг поштового зв`язку, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, у разі відсутності адресата поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику за закінченням встановленого строку зберігання.

При цьому, як вірно зауважив суд першої інстанції, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (Рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1989 року в справі «Компанія «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А.» проти Іспанії).

В даній справі позивач не проявила належної зацікавленості щодо руху позовної заяви, що призвело до не усунення її недоліків у строк, визначений судом, що дало обґрунтовані та законні підстави для повернення позовної заяви відповідно до присів пункту 1 частини 4 статті 169 КАС України.

Відтак, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 243, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 березня 2024 року в адміністративній справі № 215/7541/23 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з 24 грудня 2024 року та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 24 грудня 2024 року.

Головуючий - суддя О.В. Головко

суддя Я.В. Семененко

суддя А.В. Суховаров