Справа № 420/23141/24
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2024-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/23141/24

Головуючий в 1 інстанції: Скупінська О.В. Дата і місце ухвалення: 20.11.2024р., м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Ступакової І.Г.

суддів Бітова А.І.

Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

23 липня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, Офісу Генерального прокурора, в якому, з урахуванням заяви від 10.10.2024р. про збільшення позовних вимог, просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо незабезпечення Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати ОСОБА_1 заробітної плати (всіх її складових, одноразових виплат та компенсації, в тому числі грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, щорічної премії прокурора, компенсації за невикористані дні відпустки), за період з 15.03.2021р. по 31.12.2021р., виходячи з базового розміру посадового окладу прокурора, обрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 1 січня 2021 року в розмірі 2 270,00 грн.; за період з 01.01.2022р. по 31.12.2022р., виходячи з базового розміру посадового окладу прокурора, обрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 1 січня 2022 року в розмірі 2 481,00 грн.; за період з 01.01.2023р. по 31.12.2023р., виходячи з базового розміру посадового окладу прокурора, обрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 1 січня 2023 року в розмірі 2 684,00 грн.; за період з 01.01.2024р. по 24.06.2024р., виходячи з базового розміру посадового окладу прокурора, обрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 1 січня 2024 року в розмірі 3 028,00 грн.;

- зобов`язати Офіс Генерального прокурора забезпечити Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Південного регіону бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати ОСОБА_1 заробітної плати (всіх її складових, одноразових виплат та компенсації, в тому числі грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, щорічної премії прокурора, компенсації за невикористані дні відпустки), за період з 15.03.2021р. по 31.12.2021р., виходячи з базового розміру посадового окладу прокурора, обрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 1 січня 2021 року в розмірі 2 270,00 грн.; за період з 01.01.2022р. по 31.12.2022р., виходячи з базового розміру посадового окладу прокурора, обрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 1 січня 2022 року в розмірі 2 481,00 грн.; за період з 01.01.2023р. по 31.12.2023р., виходячи з базового розміру посадового окладу прокурора, обрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 1 січня 2023 року в розмірі 2 684,00 грн.; за період з 01.01.2024р. по 24.06.2024р., виходячи з базового розміру посадового окладу прокурора, обрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 1 січня 2024 року в розмірі 3 028,00 грн.;

- визнати протиправними дії Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 заробітної плати (всіх її складових та одноразових виплат, компенсацій) за період з 15.03.2021р. по 24.06.2024р., виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу прокурора, у розмірі 1600 грн.;

- зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Південного регіону здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 заробітної плати (всіх її складових, одноразових виплат та компенсації, в тому числі грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, щорічної премії прокурора) за період з 15.03.2021р. по 31.12.2021р. включно, виходячи з базового розміру посадового окладу прокурора, обрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 1 січня 2021 року в розмірі 2 270,00 грн., з урахуванням раніше виплачених сум і з утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів;

- зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Південного регіону здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 заробітної плати (всіх її складових, одноразових виплат та компенсації, в тому числі грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, щорічної премії прокурора) за період з 01.01.2022р. по 31.12.2022р. включно, виходячи з базового розміру посадового окладу прокурора, обрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 1 січня 2022 року в розмірі 2 481,00 грн., з урахуванням раніше виплачених сум і з утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів;

- зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Південного регіону здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 заробітної плати (всіх її складових, одноразових виплат та компенсації, в тому числі грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, щорічної премії прокурора) за період з 01.01.2023р. по 31.12.2023р. включно, виходячи з базового розміру посадового окладу прокурора, обрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 1 січня 2023 року в розмірі 2 684,00 грн., з урахуванням раніше виплачених сум і з утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів;

- зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Південного регіону здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 заробітної плати (всіх її складових, одноразових виплат та компенсації, в тому числі грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації за невикористані дні відпустки) за період з 01.01.2024р. по 24.06.2024р. включно, виходячи з базового розміру посадового окладу прокурора, обрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 1 січня 2024 року в розмірі 3 028,00 грн., з урахуванням раніше виплачених сум і з утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 28.10.2024р. позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків, а саме: надання заяви/клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з заявленими вимогами у період з 19.07.2022р. по 23.04.2024р., із зазначенням обставин, які перешкоджали своєчасному зверненню до суду.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 20.11.2024р. залишено без розгляду адміністративний позов ОСОБА_1 в частині вимог про:

- визнання протиправною бездіяльності Офісу Генерального прокурора щодо незабезпечення Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати ОСОБА_1 заробітної плати (всіх її складових, одноразових виплат та компенсації, в тому числі грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, щорічної премії прокурора, компенсації за невикористані дні відпустки), за період з 19.07.2022р. по 31.03.2024р. виходячи з базового розміру посадового окладу прокурора, обрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2021 року в розмірі 2 270,00 грн., 1 січня 2022 року в розмірі 2 481,00 грн., 1 січня 2023 року в розмірі 2 684,00 грн., 1 січня 2024 року в розмірі 3 028,00 грн.;

- зобов`язання Офісу Генерального прокурора забезпечити Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Південного регіону бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати ОСОБА_1 заробітної плати (всіх її складових, одноразових виплат та компенсації, в тому числі грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, щорічної премії прокурора, компенсації за невикористані дні відпустки), за період з 19.07.2022р. по 31.03.2024р. виходячи з базового розміру посадового окладу прокурора, обрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2021 року в розмірі 2 270,00 грн., 1 січня 2022 року в розмірі 2 481,00 грн., 1 січня 2023 року в розмірі 2 684,00 грн., 1 січня 2024 року в розмірі 3 028,00 грн.;

- визнання протиправними дій Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 заробітної плати (всіх її складових та одноразових виплат, компенсацій) за період з 19.07.2022р. по 31.03.2024р., виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу прокурора, у розмірі 1600 грн.;

- зобов`язання Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 заробітної плати (всіх її складових, одноразових виплат та компенсації, в тому числі грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, щорічної премії прокурора) за періоди з 19.07.2022р. по 31.03.2024р. виходячи з базового розміру посадового окладу прокурора, обрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2021 року в розмірі 2 270,00 грн., 1 січня 2022 року в розмірі 2 481,00 грн., 1 січня 2023 року в розмірі 2 684,00 грн., 1 січня 2024 року в розмірі 3 028,00 грн., з урахуванням раніше виплачених сум і з утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати ухвалу від 20.11.2024р. та направити справу до суду першої інстанції на продовження розгляду.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду в частині вимог, заявлених за період з 19.07.2022р. по 31.03.2024р., судом першої інстанції не враховано, що строк звернення до суду в даному випадку обраховується не з моменту, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, а з дня одержання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені їй при звільненні, як це передбачено положеннями частини другої статті 233 КЗпП України. ОСОБА_1 був звільнений з посади керівника Білгород-Дністровської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону з 24.06.2024р. та того ж дня отримав повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні. А відтак, передбачений ч.2 ст.233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду з позовом про виплату всіх сум, що належать ОСОБА_1 при звільненні, почав обраховуватися саме з 24.06.2024р., та станом на дату звернення з даним позовом до суду не є пропущеним.

Також, апелянт посилається на те, що у випадку незастосування судом положень ч.2 ст.233 КЗпП України щодо тримісячного строку звернення до суду саме з дня одержання позивачем письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, строк звернення з позовом до суду може рахуватися пропущеним саме внаслідок внесення Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, змін до статті 233 КЗпП України, які суперечать ч.3 ст.22, ч.7 ст.43, ч.1 ст.55 Конституції України, що об`єктивно перебуває поза волею особи та, як наслідок, є поважною причиною пропуску звернення до суду та його поновлення в порядку ст.121 КАС України.

Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Південного регіону подала письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції без змін. Відповідач зазначає, що апелянт намагається перевести даний трудовий спір у спір про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні. Однак, наразі трудові відносини органів прокуратури з ОСОБА_1 в силу положень ч.4 ст.41 Закону України «Про прокуратуру» не припинені, як і його повноваження прокурора, через переведення на посаду до іншого органу прокуратури. Позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються нарахування та виплати заробітної плати саме під час проходження позивачем публічної служби, а тому на спірні правовідносини щодо періоду з 19.07.2022р. по 31.03.2024р. розповсюджуються приписи ч.1 ст.233 КЗпП України, якою тримісячний строк звернення до суду обраховується з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Заробітна плата є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий позивачу при її отриманні.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.1 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону від 19.06.2024р. №109к «Про звільнення з адміністративної посади» ОСОБА_1 звільнено з посади керівника Білгород-Дністровської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону з 24.06.2024р. у зв`язку з переведенням на посаду до органів Київської обласної прокуратури (пункт 2 частини першої статті 41 Закону України «Про прокуратуру»).

Того ж дня, позивач отримав повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні.

Вважаючи порушеним своє право на отримання заробітної плати (всіх її складових, одноразових виплат та компенсації, в тому числі грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, щорічної премії прокурора, компенсації за невикористані дні відпустки) за період з 15.03.2021р. по 31.03.2024р. у належному розмірі виходячи з базового розміру посадового окладу прокурора, обрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2021 року в розмірі 2 270,00 грн., 1 січня 2022 року в розмірі 2 481,00 грн., 1 січня 2023 року в розмірі 2 684,00 грн., 1 січня 2024 року в розмірі 3 028,00 грн. ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції, залишаючи без розгляду позов ОСОБА_1 в частині вимог, заявлених за період з 19.07.2022р. по 31.03.2024р., дійшов висновку, що позивачем пропущено строк звернення до суду, встановлений ч.1 ст.233 КЗпП України (у редакції після 19.07.2022р.), яка передбачає тримісячний строк звернення до суду з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, оскільки у цій справі вимоги позивача за вказаний період стосуються нарахування та виплати заробітної плати саме під час проходження позивачем служби. Суд зазначив, що позивачем не наведено обставин, які існували та об`єктивно перешкоджали вчиненню процесуальних дій щодо вчасного звернення до суду з даним позовом, а також не надано жодних доказів на підтвердження вказаних обставин.

Надаючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції колегія суддів виходить з наступного.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

Питання строків звернення до адміністративного суду врегульовано приписами статті 122 КАС України, згідно із частиною першою якої позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч.2 ст.122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (абзац перший).

За правилами ч.3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Положення статті 122 КАС не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати.

В судовій практиці усталеним є підхід щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо проходження публічної служби, у яких виник спір. Такий підхід відповідає висновкам Конституційного Суду України, сформульованим у рішенні від 07 травня 2002 року №8-рп/2002, за змістом якого при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, суд, встановивши відсутність у спеціальних законах норм, може застосовувати норми КЗпП України, у якому визначені основні трудові права працівника.

Так, відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (частина перша статті 233 КЗпП України).

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.

Так, надаючи тлумачення статті 58 Конституції України у Рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України зазначив, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (абзаци перший і другий пункту 2 мотивувальної частини Рішення).

У Рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп і від 05 квітня 2001 року №3-рп/2001 зроблено аналогічні висновки про те, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Водночас, Конституційний Суд України звернув увагу на те, що частина перша статті 58 Конституції України передбачає винятки із конституційного принципу неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001).

Крім того, у своїх рішеннях Конституційний Суд України постійно наголошує на тому, що ключовим у питанні розуміння гарантованого статтею 8 Конституції України принципу верховенства права є принцип юридичної (правової) визначеності, який вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року №2-р/2017).

Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005).

Отже, державні установи повинні бути послідовними щодо прийнятих ними нормативних актів, а також дотримуватися розумної рівноваги між передбачуваністю (довірою, законними очікуваннями, впевненістю) особи і тими інтересами, заради забезпечення яких у регулювання вносяться зміни. Повага до такої впевненості, як зазначав Європейський суд з прав людини, має бути мірою правового захисту у внутрішньому праві проти свавільного втручання державних органів у гарантовані права (пункт 156 Рішення у справі «Kopecky проти Словаччини» від 28 вересня 2004 року, заява №44912/98).

Одним із механізмів запобігання свавільному втручанню держави та її органів у реалізацію прав і свобод людини є закріплений у частині третій статті 22 Конституції України принцип недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних.

Таким чином, надання нормативно-правовому акту ретроактивної дії не порушуватиме принципи незворотності дії в часі та правової визначеності, якщо ці зміни не погіршують правове становище особи: не встановлюють чи не посилюють юридичну відповідальність, не скасовують і не обмежують чинні права і свободи.

З огляду на згадані правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд у постанові від 08 серпня 2024 року по справі №380/29686/23 дійшов висновку про поширення дії статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01 липня 2022 року №2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності, тобто після 19.07.2022р.

При вирішенні спірного питання щодо залишення без розгляду позову в частині вимог, заявлених за період з 19.07.2022р. по 31.03.2024р., суд першої інстанції дійшов висновку, що до спірних правовідносин слід застосовувати строк звернення до суду, встановлений частиною першою статті 233 КЗпП України три місяці з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права на отримання заробітної плати у належному розмірі.

За твердженнями апелянта, у даному випадку підлягають застосуванню положення частини другої статті 233 КЗпП України, якою визначено, що у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, застосовується тримісячний строк з дня одержання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні.

Колегія суддів критично ставиться до таких доводів апелянта, оскільки визначений ч.2 ст.233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду, який обраховується з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, стосується спорів про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні.

У даній справі вимоги ОСОБА_1 стосуються нарахування та виплати заробітної плати під час проходження ним публічної служби у період з 19.07.2022р. по 31.03.2024р. та безпосередньо не пов`язані з фактом його звільнення 24.06.2024р. та виплатою всіх сум, які належать виплаті при звільненні.

А відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме положення частини першої статі 233 КЗпП України.

ОСОБА_1 не зазначає про наявність обставин, які йому об`єктивно перешкоджали звернутися до суду з позовом у строк, передбачений ч.1 ст.233 КЗпП України.

Доводи, якими апелянт у даній справі обґрунтовує свої вимоги, колегія суддів розцінює як намагання ОСОБА_1 штучно продовжити встановлений процесуальним законом строк звернення з позовом до суду.

На підставі викладеного колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що позов в частині нарахування та виплати заробітної плати за період з 19.07.2022р. по 31.03.2024р. подано з порушення строку звернення до суду, підстави для його поновлення відсутні, а тому позовна заява підлягає залишенню без розгляду.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що відкриваючи провадження у даній справі суд першої інстанції визнав, що позов подано з дотриманням строку звернення до суду. Частинами 3 та 4 статті 123 КАС України передбачено право суду встановити факт пропуску строку звернення до суду після відкриття провадження у справі або ж встановити передчасність свого висновку про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги позивача та скасування ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2024 року колегія суддів не вбачає.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 24 грудня 2024 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук