Справа № 420/10241/24
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2024-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2024 р. Категорія 106020000м. ОдесаСправа № 420/10241/24
Перша інстанція: суддя Потоцька Н.В.,

час і місце ухвалення: спрощене провадження,

м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Семенюка Г.В.,

суддів Домусчі С.Д., Шляхтицького О.І.,

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 окремої механізованої бригади (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправним та скасування наказу в частині, зобов`язання нарахувати грошове забезпечення, -

встановиВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 до НОМЕР_1 окремої механізованої бригади (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправним та скасування наказу в частині, зобов`язання нарахувати грошове забезпечення, мотивуючи його тим, що 24.07.2022 року, під час бойових дій, позивач отримав травму. Після закінчення лікування, позивач отримав довідку №300 від 12.08.2022, відповідно до якої позивач потребує відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів. Як стало відомо позивачу, на підставі наказу командира НОМЕР_1 ОМБр (в/ч НОМЕР_2 ) від 31.07.2022 №44-РС позивача з 03.08.2022 року зараховано у розпорядження командира цієї ж військової частини на підставі пп. 14 п. 116 Положення про проходження громадянами України військової служби в ЗСУ. Відповідно до зазначеного пункту Положення, зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання допускається в разі: 14) якщо військовослужбовці відсутні понад десять діб, - до повернення військовослужбовців у військову частину (у разі неприйняття іншого рішення про дальше проходження ними військової служби) або до дня набрання чинності рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми чи оголошення померлими, або до дня набрання законної сили вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі.

На переконання позивача, у командира не було підстав для зарахування його у розпорядження, оскільки позивач перебував на лікуванні. Також позивач зазначає про наявність судового рішення у справі №420/24520/23, яким його позов задоволено частково, зокрема, визнано протиправним та скасовано підпункт 10.5.1 пункту 10.5 наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №34 від 03.02.2023 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2024 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до НОМЕР_1 окремої механізованої бригади (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправним та скасування наказу в частині, зобов`язання нарахувати грошове забезпечення відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції помилково посилається на пп. 15 п.116 Положення №1153/2008, так як в позові та у відповіді військової частини НОМЕР_2 від 22.03.2024 зазначено про пп. 14 п.116 Положення. Окрім відсутності відповідного підпункту Положення, в оскаржуваному наказі не міститься самого формулювання норми права, на підставі якої позивача зараховано у розпоряджень, що є неприпустимим порушенням. Крім того, безпідставними є посилання суду першої інстанції на обставини, встановлені судом в рішенні по справі № 420/2945/23 від 10.11.2023 року, адже серед письмових доказів такого документу немає. Знову ж таки, порушуючи принцип змагальності сторін суд відшукав в реєстрі судових рішень рішення по справі №420/2945/23.

На підставі ст. 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 призваний на військову службу під час мобілізації в 2022 році у військовому званні солдат та з 07.06.2022р проходить службу в військовій частині НОМЕР_2 .

24.07.2022 року він був направлений до НОМЕР_3 військового госпіталю, де отримав первинну медичну допомогу, а після цього 26.07.2022р. до Комунального некомерційного підприємства «Вінницька клінічна багатопрофільна лікарня» Вінницької міської ради (надалі КНП), де 02.08.2022 року йому провели операцію через захворювання не пов`язане з проходженням військової служби та 12.08.2022 року виписали з лікарні.

Згідно з наказом Військової частини НОМЕР_2 №44-РС від 31.07.2022 солдата ОСОБА_1 увільнено від займаної посади та зараховано у розпорядження командира.

Військово-лікарською комісією КНП видана довідка №300 від 12.08.2022 року у якій зазначено, що ОСОБА_1 на підставі статті 81,59 ІІ Розкладу хвороб потребує у відпустці за станом здоров`я на 30 календарних днів.

У виписці із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого №2754 вказано, за рішенням ВЛК надати відпустку на 30 днів з подальшим прибуттям на ППД (пункт постійної дислокації).

Позивач під час перебування у медичному закладі на лікуванні не визнавався військово-лікарською комісією за станом здоров`я непридатними до військової служби.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 20.03.2024 №931 призначено додаткове службове розслідування за фактом самовільного залишення частини солдатом ОСОБА_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 07.05.2024 року №1430 «Про підсумки проведення службового розслідування за фактом самовільного залишення частини солдатом ОСОБА_1 » наказано: «… солдата ОСОБА_1 вважати таким, що незаконно відсутній у розташуванні підрозділу з 13.08.2022.».

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 08.05.2024 року №133 наказано солдата ОСОБА_1 , у розпорядженні командира частини, вважати таким, що з 13 серпня 2022 року самовільно залишив частину (не прибув з лікування).

Зняти з речового і грошового забезпечення з 13 серпня 2022 року.

Як вбачається з КП «ДСС», ухвалою суду від 11.07.2024 року відкрито провадження у справі №420/18172/24:

визнати протиправним та скасувати наказ командира в/ч НОМЕР_2 від 20.03.2024 №931 про призначення додаткового службового розслідування;

визнати протиправним та скасувати наказ командира в/ч НОМЕР_2 від 07.05.2024 №1430 (з основної діяльності) «Про підсумки проведення службового розслідування за фактом самовільного залишення частини солдатом ОСОБА_1 »;

визнати протиправним та скасувати наказ командира в/ч НОМЕР_2 від 08.05.2024 №133 (по стройовій частині) в частині, що стосується ОСОБА_1 .

Крім того, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30.11.2023 р. у справі №420/24520/23 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано підпункт 10.5.1 пункту 10.5 наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №34 від 03.02.2023 року (стосовно ОСОБА_1 ).

Також рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10.11.2023 року, яке набрало законної сили 05.03.2024, у задоволенні позову ОСОБА_1 до командира військової частини НОМЕР_2 та ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено повністю.

Предметом розгляду вказаної справи була бездіяльність командира НОМЕР_4 окремої механізованої бригади щодо ненадання позивачу відпустки за станом здоров`я строком на 30 днів на підставі Довідки військово-лікарської комісії №300 від 12.08.2022 р. та зобов`язання командира в/ч НОМЕР_2 негайно реалізувати Довідку військово-лікарської комісії №300 від 12.08.2022 року шляхом надання позивачу відпустки за станом здоров`я для відновлення строком на 30 днів, з можливістю її проведення поза межами дислокації військової частини та її підрозділів.

Судом встановлено наступне: «…Позивач після виписки з лікарні до військової частини за місцем постійної дислокації АДРЕСА_1 не прибув, а за власною ініціативою поїхав до м.Одеса за місцем постійного проживання…

…Про те, що він закінчив лікування та виписаний з лікарні свого прямого командира не повідомив, та доказів що це спростовують матеріали справи не містять…

…Та як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що позивач безпідставно не прибув до військової частини НОМЕР_2 та не подав безпосередньому начальнику письмового рапорту з довідкою ВЛК про надання відпустки, замість чого повернувся до місця свого постійного проживання м.Одеса, що є грубим порушенням військової дисципліни та Статуту в воєнний час.

Тільки через 5-ть місяців в січня 2023 року позивач направив з м.Одеси засобами поштового зв`язку письмовий рапорт на ім`я командира військової частини НОМЕР_2 на відпустку за станом здоров`я до якого додав довідку ВЛК №300 від 12.08.2022р. та згідно копії рекомендованого повідомлення 631 воно було вручено 10.01.2023року ОСОБА_4, про що свідчить підпис останнього (а.с.12)…

… Також суд не залишає без уваги, на те що позивач в позові не яким чином, не пояснює чим він вважає його перебування в період з 12.08.2022 року (день виписки з лікарні) до цього часу в місті постійного проживання у м.Одесі, а не за місцем проходження військової служби…».

Вважаючи наказ командира військової частини НОМЕР_2 від 31.07.2022 року №44-РС протиправним позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволені позову зазначив, що спірний наказ №44-РС від 31.07.2022 містить дефект у вигляді відсутності у його тексті посилання на певний підпункт, який підлягає застосуванню у спірних правовідносинах. Однак, встановлені судом фактичні обставини свідчать про правомірність і своєчасність прийняття спірного наказу, оскільки якщо військовослужбовці перебувають на тривалому лікуванні у зв`язку з отриманим пораненням або хворобою, отриманою в особливий період, чи у полоні, як заручники або інтерновані особи, вони зараховуються у розпорядження - до їх повернення.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи правову оцінку спірному наказу суд зазначає наступне.

Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначається «Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженим Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 (далі Положення №1153/2008).

Згідно з вимогами пп.15 п.116 Положення №1153/2008 зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання допускається в разі якщо військовослужбовці перебувають на тривалому лікуванні у зв`язку з отриманим пораненням або хворобою, отриманою в особливий період, чи у полоні, як заручники або інтерновані особи, - до їх повернення.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 07.06.2022р проходить службу в військовій частині НОМЕР_2 . 24.07.2022 року він був направлений до НОМЕР_3 військового госпіталю, де отримав первинну медичну допомогу, а після цього 26.07.2022р. до Комунального некомерційного підприємства «Вінницька клінічна багатопрофільна лікарня» Вінницької міської ради (надалі КНП), де 02.08.2022 року йому провели операцію через захворювання не пов`язане з проходженням військової служби та 12.08.2022 року виписали з лікарні.

Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 26.07.2022 №104 ОСОБА_1 вибув на лікування після поранення.

Згідно з наказом Військової частини НОМЕР_2 №44-РС від 31.07.2022 солдата ОСОБА_1 увільнено від займаної посади та зараховано у розпорядження командира, що цілком відповідає приписам пп.15 п.116 Положення №1153/2008.

При цьому, дійсно наказ №44-РС не містить конкретизації підпункту п.116

Положення №1153/2008.

Проте, певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі).

Отже, саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.

Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття.

Так, дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultra- invalid). Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.

Суд наголошує, що, у відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: "протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків" і, на противагу йому, принцип "формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення".

Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття. Дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків. Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.

Фундаментальне порушення - це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення.

Отже, суд, не применшуючи значення необхідності дотримання встановленої законодавством процедури ухвалення того чи іншого рішення, вважає, що порушення такої процедури може бути підставою до скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що воно вплинуло або могло вплинути на правильність рішення.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 квітня 2020 року у справі № 813/1790/18.

Аналогічний вимір суттєвості порушень застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у своїх рішеннях демонструє виважений підхід до оцінки характеру допущених порушень належної процедури з точки зору їх можливого впливу на загальну справедливість судового розгляду. Метод «оцінки справедливості процесу в цілому» не передбачає дослідження правомірності будь-якої окремої процесуальної дії у відриві від інших етапів процесу. По суті, ЄСПЛ у своїх рішеннях акцентує увагу на необхідності з`ясувати, «чи перетворили допущені порушення (в контексті конкретних обставин справи) судовий розгляд у цілому на несправедливий». При цьому, як свідчить практика ЄСПЛ, навіть виявлення судом серйозних (чи вагомих), на його думку, порушень права на справедливий судовий розгляд, допущених національними судами, не завжди тягне загальну оцінку проведеного судового розгляду та ухваленого підсумкового рішення як несправедливого.

Інакше кажучи, за принципами, що сповідує ЄСПЛ, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

На думку апеляційного суду, напрацьовані ЄСПЛ положення щодо правові наслідки допущених судами порушень при розгляді справ та критерії його застосування можуть бути вжиті за аналогією й до аналізу оскаржуваного у цій справі наказу відповідача.

Зокрема, не може бути скасовано правильне по суті рішення та відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму. Рішення може бути скасоване лише для виправлення істотної помилки. Процесуальні норми є вторинними порівняно з матеріальними, оскільки призначення перших полягає в забезпеченні реалізації других. Тобто характер, зміст і призначення процесуальних норм підпорядковані вимогам матеріальних норм і тому зумовлені ними та є похідними від них.

Спірний наказ №44-РС від 31.07.2022 містить дефект у вигляді відсутності у його тексті посилання на певний підпункт, який підлягає застосуванню у спірних правовідносинах.

Однак, встановлені судом фактичні обставини свідчать про правомірність і своєчасність прийняття спірного наказу, оскільки якщо військовослужбовці перебувають на тривалому лікуванні у зв`язку з отриманим пораненням або хворобою, отриманою в особливий період, чи у полоні, як заручники або інтерновані особи, вони зараховуються у розпорядження - до їх повернення.

При цьому, суд також враховує обставини, встановлені рішення суду у справі №420/2945/23 від 10.11.2023 року, яке набрало законної сили 05.03.2024.

Предметом розгляду вказаної справи була бездіяльність командира НОМЕР_4 окремої механізованої бригади щодо ненадання позивачу відпустки за станом здоров`я строком на 30 днів на підставі Довідки військово-лікарської комісії №300 від 12.08.2022 р. та зобов`язання командира в/ч НОМЕР_2 негайно реалізувати Довідку військово-лікарської комісії №300 від 12.08.2022 року шляхом надання позивачу відпустки за станом здоров`я для відновлення строком на 30 днів, з можливістю її проведення поза межами дислокації військової частини та її підрозділів.

Судом встановлено наступне: «…Позивач після виписки з лікарні до військової частини за місцем постійної дислокації АДРЕСА_1 не прибув, а за власною ініціативою поїхав до м.Одеса за місцем постійного проживання…

…Про те, що він закінчив лікування та виписаний з лікарні свого прямого командира не повідомив, та доказів що це спростовують матеріали справи не містять…

…Та як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що позивач безпідставно не прибув до військової частини НОМЕР_2 та не подав безпосередньому начальнику письмового рапорту з довідкою ВЛК про надання відпустки, замість чого повернувся до місця свого постійного проживання м.Одеса, що є грубим порушенням військової дисципліни та Статуту в воєнний час.

Тільки через 5-ть місяців в січня 2023 року позивач направив з м.Одеси засобами поштового зв`язку письмовий рапорт на ім`я командира військової частини НОМЕР_2 на відпустку за станом здоров`я до якого додав довідку ВЛК №300 від 12.08.2022р. та згідно копії рекомендованого повідомлення 631 воно було вручено 10.01.2023року ОСОБА_4, про що свідчить підпис останнього (а.с.12)…

… Також суд не залишає без уваги, на те що позивач в позові не яким чином, не пояснює чим він вважає його перебування в період з 12.08.2022 року (день виписки з лікарні) до цього часу в місті постійного проживання у м.Одесі, а не за місцем проходження військової служби…».

Вказаним рішенням ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Отже, фактичні обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 в період з 12.08.2022 року (день виписки з лікарні) перебуває в місті постійного проживання у м.Одесі, а не за місцем проходження військової служби.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставності посилання суду першої інстанції на обставини, встановлені судом в рішенні по справі № 420/2945/23 від 10.11.2023 року судом апеляційної інстанції не приймаються, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Щодо грошового забезпечення за період часу з 01.02.2023 до 01.04.2024, суд зазначає таке.

Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом МОУ від 07.06.2018 р. за №260, визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України.

Виплата грошового забезпечення за останніми займаними посадами зберігається за час відряджень, а також надання оплачуваних відповідно до чинного законодавства України відпусток.

Грошове забезпечення за останніми займаними посадами виплачується за період звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою та перебуванням на лікуванні в лікарняних закладах та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою (відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва)) (далі - відпустка для лікування у зв`язку з хворобою), але не більше чотирьох місяців із дня вибуття з військової частини (крім випадків, передбачених чинним законодавством України, більш тривалих строків перебування на лікуванні).

Грошове забезпечення після чотирьох місяців безперервного перебування на лікуванні в лікарняних закладах виплачується на підставі висновку лікарняного закладу (військово-лікарської комісії), рішення командира військової частини про продовження перебування в лікарняних закладах та відповідно до вимог чинного законодавства.

Військовослужбовцям строкової військової служби, які перебувають у відрядженнях, відпустках і на лікуванні в лікарняних закладах, грошове забезпечення виплачується за весь період перебування у відрядженнях, відпустках і на лікуванні.

Як встановлено судом, позивач перебував на лікуванні до 12.08.2022 року.

Відпустка позивачу не надавалась, що підтверджено рішенням суду у справі №420/2945/23.

Також судом встановлено, що з 12.08.2022 року (день виписки з лікарні) перебуває в місті постійного проживання у м.Одесі, а не за місцем проходження військової служби.

Пунктом 15 розділу І Порядку №260 встановлено, що грошове забезпечення не виплачується, зокрема, за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше.

Відсутність ОСОБА_1 на службі з 13.08.2022 року підтверджено як при розгляді даної справи, так і рішенням суду у справі №420/2945/23, яке набрало законної сили.

Відтак, підстав для виплати грошового забезпечення позивачу судом не встановлено.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування наказу в частині, зобов`язання нарахувати грошове забезпечення належним чином не обґрунтовані, не підтверджені наявними матеріалами справи та задоволенню не підлягають.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2024 року по справі № 420/10241/24, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач Г.В. Семенюк
Судді С.Д. Домусчі О.І. Шляхтицький