Справа № 440/11218/24
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2024-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2024 р. Справа № 440/11218/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Макаренко Я.М. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 10.10.2024, головуючий суддя І інстанції: І.С. Шевяков, м. Полтава, повний текст складено 10.10.24 по справі № 440/11218/24

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі за текстом ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі за текстом ВЧ НОМЕР_1 , перший відповідач), Військової частини НОМЕР_2 (далі за текстом ВЧ НОМЕР_2 , другий відповідач), у якому просив суд:

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо визначення з 24.02.2022 по 21.06.2024 розмірів посадового окладу позивача, окладу за військовим званням, шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб";

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати, а Військову частину НОМЕР_1 , як юридичну особу на фінансовому забезпеченні якої перебуває на даний час Військова частина НОМЕР_2 , виплатити перераховане грошове забезпечення та грошову допомогу на оздоровлення за 2022-2024 роки, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2022-2024 роки, грошову компенсацію за невикористані основні та додаткової відпустки (в тому числі як учаснику бойових дій за 2022-2024 роки), з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 01 січня відповідного року за період з 24.02.2022 по 21.06.2024, одноразову грошову допомогу по звільненню відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року № 460 "Про затвердження Порядку та умов виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби" за 27 (двадцять сім) місяців (з 24.02.2022 по 21.06.2024), визначивши розміри посадового окладу, окладу за військовим званням ОСОБА_1 , шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом на 01.01.2022, 01.01.2023 та 01.01.2024 відповідно, на відповідний тарифний коефіцієнт, згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", з урахуванням всіх щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та раніше проведених виплат.

В обґрунтування позовних вимог зазначив про протиправність застосування другим відповідачем при розрахунку грошового забезпечення позивача за період з 24.02.2022 по 21.06.2024 прожиткового мінімуму станом на 01.01.2018, оскільки після прийняття постанови Шостим апеляційним адміністративним судом від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18 виникли підстави для визначення розмірів посадових окладів, окладів за військовим званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб (далі Постанова № 704). Вважає, що не врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року призвело до отримання позивачем грошового забезпечення, грошової допомоги на оздоровлення за 2022-2024 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та грошової компенсації за невикористані основні та додаткової відпустки у неналежному розмірі, що свідчить про наявність підстав для здійснення їх належного перерахунку.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 25.09.2024 у справі № 440/11218/24 позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії залишено без руху.

Встановлено позивачу строк на усунення недоліків 10 днів з дня вручення копії даної ухвали та роз`яснено, що не усунення недоліків у встановлений судом строк є підставою для повернення позовної заяви.

Повідомлено, що недоліки необхідно усунути шляхом надання до Полтавського окружного адміністративного суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з даним позовом з доказами поважності причин пропуску строку, відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету щодо кожного учасника справи.

Роз`яснено позивачу, що у разі неусунення недоліків позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк, позовна заява повертається позивачеві.

На виконання вимог вищезазначеної ухвали від 25.09.2024 позивачем 03.10.2024 подано до канцелярії Полтавського окружного адміністративного суду клопотання, в якому зазначено, що у розумінні приписів статті 233 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ, який набрав чинності 19.07.2022 (далі Закон № 2352-ІХ), строк звернення до суду обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права. Враховуючи те, що позивача звільнено з військової служби 21.06.2024, а виплата всіх сум, що належали йому при звільненні була здійснена ще пізніше, стверджував, що звертаючись до суду з позовом 20.09.2024 ним не порушено тримісячний строк, передбачений частиною 2 статті 233 КЗпП, водночас, судом першої інстанції, з незрозумілих причин визначено, що строк звернення до суду розпочав свій перебіг з 31.05.2024.

Оскільки факт пропуску строку у спірних правовідносинах відсутній, вважав відсутнім і обов`язок додавати до позову заяву про поновлення цього строку та доказів поважності причин його пропуску.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 10.10.2024 у справі № 440/11218/24 позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, - повернуто позивачу.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та порушення судом норм процесуального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 10.10.2024 по справі № 40/11218/24 та направити справу до Полтавського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції безпідставно повернуто позовну заяву, так як на його думку строк звернення до суду, з огляду на дату звільнення зі служби (21.06.2024) не був пропущений, оскільки позовну заяву було подано в межах тримісячного строку, встановленого законом.

Стверджував про помилковість висновків суду першої інстанції щодо обізнаності позивача про розмір свого грошового забезпечення після його отримання, а саме першого числа наступного місяця, оскільки жодних доказів на підтвердження обставин отримання позивачем грошового забезпечення в останній день місяця або по першим числом наступного місяця матеріали справи не містять. При цьому, судом першої інстанції не враховано, що виплата грошового забезпечення була здійснена і за останній місяць служби з 01.06.2024 по 21.06.2024, а звільнення відбулось не 31.05.2024, а 21.06.2024, що зазначалось у позовній заяві та підтверджується копією витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_2 № 174 (по стройовій частині).

В іншій частині зміст апеляційної скарги дублює зміст клопотання позивача від 03.10.2024.

Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до частини 2 статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом КАС України) апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги ухвалу суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач оскаржує дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування ОСОБА_1 у період з 24.02.2022 по 21.06.2024 грошового забезпечення без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 01 січня відповідного року.

При цьому про розмір належного позивачу грошового забезпечення та відповідно про розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який був застосований відповідачем для визначення ОСОБА_1 розміру посадового окладу, окладу за військовим званням, позивач повинен був дізнатися після отримання грошового забезпечення за відповідний місяць спірного періоду, зокрема: за липень 2022 року - 01 серпня 2022 року, за серпень 2022 року - 01 вересня 2022 року, за вересень 2022 року - 01 жовтня 2022 року, за жовтень 2022 року - 01 листопада 2022 року, за листопад 2022 року - 01 грудня 2022 року за січень 2023 року - 01 лютого 2023 року; за лютий 2023 року - 01 березня 2023 року; за березень 2023 року - 01 квітня 2023 року, за квітень 2023 року - 01 травня 2023 року, за травень 2023 року - 01 червня 2023 року, за липень 2023 року - 01 серпня 2023 року, за серпень 2023 року - 01 вересня 2023 року, за вересень 2023 року - 01 жовтня 2023 року, за жовтень 2023 року - 01 листопада 2023 року, за листопад 2023 року - 01 грудня 2023 року, за січень 2024 року - 01 лютого 2024 року; за лютий 2024 року - 01 березня 2024 року; за березень 2024 року - 01 квітня 2024 року, за квітень 2024 року - 01 травня 2024 року, за травень 2024 року - 01 червня 2024 року.

Саме тому, у мотивувальній частині ухвали про залишення позовної заяви без руху суд акцентував увагу ОСОБА_1 на тому, що до позовних вимог щодо нарахування та виплати грошового забезпечення за період з 19.07.2022 по 31.05.2024, грошової допомоги на оздоровлення, виплаченої у період з 19.07.2022 по 31.05.2024 слід застосовувати тримісячний строк звернення, визначений частиною другою статті 233 КЗпП України у редакції Закону №2352-IX.

Також суд зазначив про помилковість ототожнення позивачем дати його звільнення з військової служби (21.06.2024) з датою, коли він дізнався про нарахування грошового забезпечення у період з 19 липня 2022 року по 31 травня 2024 року без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 01 січня відповідного року, оскільки грошове забезпечення у період з 19 липня 2022 року по 31 травня 2024 року ОСОБА_1 отримував щомісяця, а не під час звільнення.

З огляду на вищевикладене, судом зроблено висновок про пропущення позивачем трьохмісячного строку звернення до адміністративного суду з даним позовом, встановленого законом, у частині позовних вимог про зобов`язання нарахувати і виплатити грошове забезпечення та грошової допомоги на оздоровлення за період з 19.07.2022 по 31.05.2024.

Саме тому судом було запропоновано позивачу усунути недоліки шляхом подання заяви про поновлення строку звернення до суду з позовом.

03.10.2024 до суду від позивача надійшло клопотання, в якому ОСОБА_1 повідомив суд про відсутність факту пропуску строку звернення до суду з позовом та, як наслідок, відсутність обов`язку додавання до позову заяви про поновлення строку та доказів поважності причин його пропуску.

Повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з наявності підстав для застосування до позовної заяви ОСОБА_1 положень пункту 1 частини 4 статті 169 КАС України, оскільки після залишення позовної заяви, поданої 20.09.2024 з пропуском тримісячного строку звернення до адміністративного суду, встановленого законом, в частині позовних вимог про нарахування та виплату грошового забезпечення за період з 19.07.2022 по 31.05.2024, грошової допомоги на оздоровлення, виплаченої в період з 19.07.2022 по 31.05.2024 без руху, позивач не усунув недоліки такої позовної заяви у встановлений судом строк та не клопотав перед судом про поновлення пропущеного строку звернення до суду з позовом в частині позовних вимог про нарахування та виплату грошового забезпечення за період з 19.07.2022 по 31.05.2024. Натомість, висловив свою незгоду із застосуванням судом строку, встановленого статтею 233 КЗпП України, та наполягав на тому, що строк звернення з позовом не пропущено. Власне клопотання про поновлення строку позивач так і не заявив.

За відсутності клопотання про поновлення строку, суд не вбачав можливості для поновлення строку звернення до суду з даним позовом і не мав підстав вважати, що недоліки, у зв`язку з якими позовна заява була залишена без руху, усунуті в повному обсязі.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Приписами частини 1 статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Загальні правила, які закріплені у нормах адміністративного процесуального законодавства, передбачають обчислення строку звернення до суду за захистом прав, свобод чи інтересів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення цих прав, свобод, інтересів.

Відповідно до вимог статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Аналіз зазначених норм дає підстави зробити висновок, що шестимісячний строк звернення до суду в адміністративному судочинстві є загальним і застосовується, якщо інше не встановлено цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Водночас положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

За приписами частин першої та другої статті 233 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення указаного позивачем періоду нарахувань, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Офіційне тлумачення положення вказаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 і № 9-рп/2013.

Так, у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 (справа № 1-13/2013) Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України Про оплату праці необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття заробітна плата і оплата праці, які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Верховний Суд, надаючи оцінку поняттям грошова винагорода, одноразова грошова допомога при звільненні та оплата праці і заробітна плата, які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, вказав, що вказані поняття є рівнозначними.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Колегія суддів звертає увагу, що з даним позовом ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду 20.09.2024, коли частини перша і друга статті 233 КЗпП України були викладені у редакції Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, а саме:

Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

На підставі порівняльного аналізу положень статті 233 КЗпП України можна зробити висновок, що до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Варто зауважити, що Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.

Так, надаючи тлумачення статті 58 Конституції України у Рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України зазначив, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (абзаци перший і другий пункту 2 мотивувальної частини Рішення).

У Рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп і від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001 зроблено аналогічні висновки про те, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Водночас Конституційний Суд України звернув увагу на те, що частина перша статті 58 Конституції України передбачає винятки із конституційного принципу неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001).

Крім того, у своїх рішеннях Конституційний Суд України постійно наголошує на тому, що ключовим у питанні розуміння гарантованого статтею 8 Конституції України принципу верховенства права є принцип юридичної (правової) визначеності, який вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року № 2-р/2017).

Тому, з огляду на вище перелічені правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що дія частини першої статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-IX може поширюватися тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою чинності.

Така позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, є сталою і послідовною.

Як уже зазначалося, часовий проміжок, за який ОСОБА_1 просить перерахувати грошове забезпечення, охоплюється періодом з 24.02.2022 по 21.06.2024, тобто підпадає під дію частини першої статті 233 КЗпП України, як до 19.07.2022 так і в редакції Закону № 2352-IX від 01 липня 2022 року, яка почала діяти лише з 19 липня 2022 року.

Зазначаючи, що позивач звернувся до суду з пропуском тримісячного строку звернення до адміністративного суду, встановленого законом, в частині позовних вимог про нарахування та виплату грошового забезпечення за період з 24.02.2022 по 18.07.2022, грошової допомоги на оздоровлення, виплаченої в період з 24.02.2022 по 18.07.2022, судом першої інстанції було залишено поза увагою, що звернення до суду з позовом за період з 24.02.2022 по 18.07.2022 не обмежувалась будь яким строком, а відтак у суду були відсутніми підстави для повернення позовної заяви за вказаний період.

Слід зазначити, що згідно з пунктом 1 глави ХІХ Прикінцеві положення КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, діяв з 12 березня 2020 року (постанова Уряду від 11 березня 2020 року № 211) та закінчився 30 червня 2023 року (постанова Уряду від 27 червня 2023 року № 651).

Аналіз статті 233 КЗпП України у зіставленні з пунктом 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України дає підстави дійти висновку, що строки для звернення до суду, які передбачені у статті 233 КЗпП України, були продовжені на строк дії карантину. Тобто якщо під час дії карантину на всій території України існували чи виникли підстави (з якими пов`язується відлік строку) для звернення до суду за вирішенням трудового спору, то строк на це звернення не обмежувався строками, які визначені у статті 233 КЗпП України, а продовжувався на строк дії карантину. З припиненням дії карантину якщо строк, встановлений у статті 233 КЗпП України, був «прив`язаний» до нього закінчується і строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 12 вересня 2024 року у справі № 200/5637/23, який підлягає застосуванню у цій справі, оскільки відповідна судова практика є релевантною до спірних правовідносин.

Отже, в силу приписів пункту 1 глави ХІХ "Прикінцеві положення" Кодексу законів про працю України строк на звернення до суду з позовами щодо нарахування та виплати (стягнення) належної заробітної плати, в тому числі й у відносинах публічної служби, був продовжений до завершення карантину, тобто до 30 червня 2023 року.

Посилання позивача на частину другу статті 233 КЗпП України в контексті того, що про порушення своїх прав він дізнався лише після звільнення та здійснення другим відповідачем усіх необхідних розрахунків, колегія суддів оцінює критично.

Тут слід звернути увагу, що приписами частини другої статті 233 КЗпП України встановлено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

У свою чергу, стаття 116 КЗпП України регулює питання строків розрахунку при звільненні. Зокрема, в частині другій цієї статті йдеться про обов`язок роботодавця письмово повідомити працівника в день звільнення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні).

Отже, дата отримання позивачем відомостей про нараховані суми грошового забезпечення при звільненні мала б значення у тому разі, якби спір був пов`язаний із виплатою усіх сум, що належать працівникові при звільненні, і строк звернення з таким позовом регулювався частиною другою статті 233 КЗпП України.

При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що про порушення свого права щодо нарахування та виплати грошового забезпечення в належному розмірі у період з 19.07.2022 по 31.05.2024 позивач міг дізнатися лише після його виплати за кожний місяць, проте, судом першої інстанції належним чином не досліджено питання того, коли та на яких умовах позивач його отримував, а лише зроблено припущення, що грошове забезпечення нараховувалось позивачу за попередній місяць першого числа наступного місяця. З огляду на це колегія суддів не може погодитись з правильністю висновку суду першої інстанції, що позивач пропустив установлений частиною першою статті 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду з позовними вимогами за період з 19 липня 2022 року по 31 травня 2024 року.

З наведеного слідує, що повертаючи позивачу позовну заяву з підстав пропуску строку звернення до суду, суд не з`ясував належним чином всі суттєві обставини у справі та не надав їм належної оцінки, що в свою чергу позбавило позивача права на звернення до суду.

Крім того, суд першої інстанції, дійшовши висновку про те, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з позовними вимогами про належну виплату грошового забезпечення за 21 день червня 2024 року, компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпустки, одноразової допомоги при звільненні, з незрозумілих причин повернув позовну заяву і в цій частині.

Підсумовуючи наведене можна констатувати, що питання дотримання позивачем строку звернення до суду, в тому числі поважність причин його пропуску, фактично перевірялось та досліджувалось судом першої інстанції лише за період з 19.07.2022 по 31.05.2024, що було зумовлено неповним з`ясуванням обставин у справі.

У цьому зв`язку колегія суддів зауважує, що строк звернення до суду, як одна із складових гарантії «права на суд», може і має бути поновленим, лише у разі наявності достатніх на те поважних причин.

Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення причин їх недотримання - вони повинні бути поважними, реальними або, непереборними і об`єктивно нездоланними на час перебігу строків звернення до суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2020 року у справі №9901/32/20 дійшла висновку, що інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Поряд із цим аналіз статті 123 КАС України, яка визначає наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду, вбачається, що передумовою настання відповідних наслідків для позивача є надання останньому можливості подати заяву про поновлення пропущеного строку в разі її неподання, або ж вказати інші причини пропуску строку, аніж ті, які були зазначені в первинній заяві про поновлення строку та визнані судом неповажними.

Отже КАС України закріплює, що у випадку встановлення судом факту пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом, такій особі гарантується надання часу для подання заяви про поновлення строку звернення до суду з позовом із наданням доказів поважності причин його пропуску.

Постановляючи оспорювану ухвалу суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач пропустив строк звернення до суду, зазначивши про відсутність в матеріалах справи доказів поважності пропущення позивачем строку звернення до адміністративного суду з цим позовом та ненадання позивачем клопотання про поновлення строку звернення до суду.

Однак, матеріали справи не містять процесуальних рішень щодо надання можливості позивачу скористатися правом подати заяву, в якій вказати інші причини поважності пропуску строку звернення до суду, ніж ті, які були зазначені ним у клопотанні від 03.10.2024.

Беручи до уваги те, що помилка суду першої інстанції у тлумаченні норм права призвела до того, що позивачу фактично не було надано можливості подати заяву про поновлення строку звернення до суду та зазначити причини, що унеможливили подати позов до суду в строк, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, який завершився з відміною дії карантину 30 червня 2023 року, висновки суду першої інстанції про неповажність причин пропуску позивачем строку звернення до суду з позовними вимогами за період з 19 липня 2022 року по 31 травня 2024 року є передчасними.

За приписами статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Відповідно до частини 3 статті 312 КАС України, у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Підсумовуючи вищевикладене з урахуванням встановлених обставин у справі, колегія суддів вважає, що ухвала Полтавського окружного адміністративного суду від 10.10.2024 по справі № 440/11218/24 прийнята при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, неправильному застосуванні норм процесуального права, а тому відповідно до вимог частини 3 статті 312 КАС України підлягає скасуванню з направленням до суду першої інстанції для продовження розгляду зі стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 10.10.2024 по справі № 440/11218/24 - скасувати.

Справу № 440/11218/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії направити до Полтавського окружного адміністративного суду для продовження розгляду зі стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді Я.М. Макаренко О.А. Спаскін