Справа № 200/620/24
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2024-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2024 року справа №200/620/24

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Компанієць І.Д., Блохіна А.А., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01 квітня 2024 року у справі № 200/620/24 (головуючий І інстанції Зеленов А.С.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 ( далі - ОСОБА_1 , позивач), звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, в якому просила:

-визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 26.10.2023 №28 про відмову в призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 ;

-зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до п. е статті 55 Закону України про пенсійне забезпечення із застосуванням показника середньої заробітної плати по Україні, з якої сплачено страхові внески за 2020, 2021 та 2022 роки з дня звернення за її призначенням, а саме з 10.10.2023 та передати її пенсійну справу для виплати до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, яке зобов`язати зазначену пенсію виплачувати з дня її призначення.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 01 квітня 2024 року відмолено у задоволені позовних вимог.

Позивач, не погоджуючись з рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування зазначено, що наявність права на пенсію за вислугу років зокрема і після досягнення пенсійного віку та набуття права на пенсію за віком вже не однократно встановлювали суди різних інстанцій, зокрема у справах № 640/10594/19, № 640/2382/21, № 640/23895/19 та інші.

Статтею 10 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

При цьому жодним нормативним актом не передбачено скасування права на пенсії за віком та за вислугу років, зокрема, жодним нормативним актом не визначено, що при досягненні особою пенсійного віку право на пенсію за вислугу років автоматично скасовується чи замінюється іншим правом. Не передбачене нормативними актами також і автоматичне переведення з пенсії за вислугу років на пенсію за віком при досягненні пенсійного віку.

Велика палата Верховного Суду в постанові від 31 жовтня 2018 року по справі № 876/5312/17 зазначила, що Закон № 1788-XII та Закону № 1058-IV передбачаються передбачає різні підстави та порядок призначення пенсії.

Безспірним є також що пенсія за вислугу років та пенсія за віком є різними за змістом, суттю та порядком набуття права окремими незалежними один від одного видами пенсії.

Відтак, не може ставитись у залежність право на пенсію за вислугу років від наявності права за віком.

Статтею 7 Закону України "Про пенсійне забезпечення" встановлено, що звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію. Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.

Відповідно до записів трудової книжки позивача вона в період з 15.08.1984 по день досягнення пенсійного віку для призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) постійно працювала на посадах вчителя у загальноосвітніх навчальних закладах. Відповідну посаду позивач займала по 31.08.2023.

Позивач у період з 01.09.1980 по 23.06.1984 навчалась в Полтавському педагогічному інституті ім.. В. Г. Короленка і по закінченню їй присвоєно кваліфікацію і звання вчителя історії і суспільствознавства середньої школи. Протягом тримісячного строку з дня закінчення закладу позивач приступила до виконання роботи за спеціальністю.

Відповідач зазначив, що позивач отримує пенсію за віком з 02.08.2013. Станом на 01.08.2013 спеціальний педагогічний стаж позивача склав 32 роки, 9 місяців, 11 днів. На день звернення за призначенням пенсії за вислугу років позивач звільнилась з посади, яка дає право на цей вид пенсії.

Таким чином позивач набула права на пенсію за вислугу років ще до досягнення пенсійного віку у зв`язку з тим, що набула необхідну кількість спеціального стажу, і зазначене право має право реалізувати у будь-який час за своїм бажанням і після звільнення з роботи, яка дає право на цей вид пенсії.

Скаржник вважає, що оскільки позивач має право як на пенсію за віком, так і на пенсію за вислугу років, то у зв`язку з поданням заяви 10.10.2023 її право на пенсію за вислугу років мало бути реалізованим.

Оскільки Пенсійний фонд України стверджує, що розмір пенсії за віком та за вислугу років ідентичний, він вказує, що на його думку правомірним при призначенні пенсії за вислугу років застосування такого ж показника середньої заробітної плати по Україні, що і для пенсії за віком. Водночас, з розпорядження про призначення пенсії за віком позивача (підрозділ розрахунок заробітку для обчислення) вбачається що цей показник застосований за 2014 2016 роки і він становить 3764, 4 грн., тоді як при призначенні пенсії за вислугу років у разі звернення за її призначенням застосування підлягає відповідний показник за 2020 2022 роки і який складає 12236,71 грн.

Для набуття права на пенсію за вислугу років позивач 32 роки, 9 місяців, 11 днів відпрацювала на роботі зі спеціальними умовами, і сам факт такої роботи вказує на набуте нею право на пенсію за вислугу років, як окремий вид пенсії, яке вона бажає реалізувати і не може бути його позбавлена. При цьому що даний вид пенсії є саме видом пенсії, а не додатковою пільгою, встановлюваною до іншого виду пенсії визначено самою правовстановлюючою нормою пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

При цьому, реалізація права позивача на пенсію за вислугу років з врахуванням позиції висновками Великої палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 31 жовтня 2018 року по справі № 876/5312/17 має за собою наслідок застосування показника середньої заробітної плати для пенсії за вислугу років за три роки, які передують року звернення за призначенням цього виду пенсії позивачу, що збільшить і розмір її пенсійної виплати.

Від Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області надійшов відзив на скаргу в якому впросив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

В обґрунтування зазначено, зокрема, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Полтавській області та з 02.08.2013 отримує пенсію за віком як мати дитини-інваліда. Позивач 10.10.2023 звернулась з заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п е статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення. За наслідками розгляду заяви відмовлено у проведенні перерахунку пенсії на підставі поданої заяви.

Пунктом е статті 55 Закону № 1788-ХП встановлено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. При цьому відповідно до статті 51 вказаного Закону пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Станом на момент звернення з заявою від 10.10.2023 позивач досягла загального пенсійного віку. Крім того, позивач з 02.08.2013 отримує пенсію за віком як мати дитини-інваліда.

Від Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області надійшов відзив на скаргу в якому впросив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

В обґрунтування зазначено, зокрема, що позивачка перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду України отримує дострокову пенсію за віком, призначену як матері особи з інвалідністю з дитинства, відповідно до положень України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058. Позивачка звернулась до уповноваженого органу Пенсійного фонду України з заявою щодо перерахунку пенсії перехід з пенсії за віком на пенсію за вислугу років.

Статтею 45 Закону № 1058 передбачено, що пенсія призначається довічно або на період, протягом якого пенсіонер має право на виплату пенсії відповідно до цього Закону.

Положеннями ст. 51 Закону України «Про Пенсійне забезпечення» № 1788 (далі Закон 1788) передбачено, що пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Отже, оскільки позивачка з 02.08.2013 вже отримує дострокову пенсію за віком, призначену як матері особи з інвалідністю з дитинства, розмір якої обчислено відповідно до положень Закону № 1058, підстави для здійснення перерахунку (переведення з пенсії за віком на пенсію за вислугу років) відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

ОСОБА_1 у 1984 році закінчила Полтавський державний педагогічний інститут імені В.Г. Короленка.

Відповідно до відомостей трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 , вона з 15 серпня 1984 року по 31 серпня 2023 року працювала вчителем.

Позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Полтавській області як отримувач пенсії за віком як мати дитини інваліда з 02 серпня 2013 року.

10 жовтня 2023 року позивач звернулась через веб портал ПФУ із заявою про перехід на інший вид пенсії, а саме з пенсії за віком на пенсію за вислугу років.

На момент звернення із заявою позивач досягла 60-річного віку.

За принципом екстериторіальності заява позивача від 10 жовтня 2023 року була розглянута Головним управлінням пенсійного фонду України в Донецькій області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 26 жовтня 2023 року за № 28, посилаючись на ст.51 та п. е ст.55 Закону України Про пенсійне забезпечення позивачу відмовлено у проведенні перерахунку пенсії на підставі поданої заяви, оскільки починаючи з 02 серпня 2013 року позивач отримує пенсію за віком як мати дитини інваліда.

16 грудня 2023 року позивачем була подана скарга до Пенсійного фонду України на рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 26 жовтня 2023 року за № 28.

Листом від 15 січня 2024 року Пенсійним фондом України було надано відповідь на скаргу позивача від 16 грудня 2023 року, у якій вказано, що відповідно до статті 51 Закону України Про пенсійне забезпечення пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Алгоритм обчислення пенсії за вислугу років ідентичний алгоритму обчислення пенсії за віком.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З 1 січня 2004 року набрав чинності Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-ІV від 09.07.2003 року (далі Закон № 1058-ІV), який, згідно преамбули, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом. Зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Отже, з 1 січня 2004 року Закон №1058 є основним законом, який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду.

Частиною 1 статті 9 Закону № 1058-ІV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно із статтею 10 Закону № 1058-ІV, особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Особі, яка має право на довічну пенсію, призначається один з видів довічної пенсії за її вибором.

Статтею 26 Закону №1058 визначені умови призначення пенсії за віком. Особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

За положенням частини 1 статті 43 Закону № 1058-ІV перерахунок пенсій за віком, по інвалідності, в разі втрати годувальника, за вислугу років, призначених до набрання чинності цим Законом, здійснюється за нормами цього Закону на підставі документів про вік, страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час перерахунку в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло раніше, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

За частиною 4 статті 114 Закону № 1058-ІV, право на пенсію за вислугу років мають артисти театрально-концертних та інших видовищних закладів, підприємств і колективів за наявності стажу творчої діяльності від 20 до 35 років за переліком та у порядку, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Пенсія за вислугу років призначається та виплачується при звільненні з роботи, яка дає право на таку пенсію.

Пенсії для осіб, визначених цією частиною, до досягнення пенсійного віку, встановленого статтею 26 цього Закону, фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до пункту 2-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону №1058, особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Розмір пенсії за вислугу років визначається відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. Пенсії за вислугу років фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.

Пунктом 16 наведеного розділу Закону №1058 визначено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Відповідно до положень Закону України "Про пенсійне забезпечення" від № 1788-ХІІ (далі - Закон №1788-ХІІ) може бути призначена пенсія за вислугу років.

Ст. 7 Закону №1788 визначено, що Звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.

При цьому пенсії за віком і по інвалідності призначаються незалежно від того, припинено роботу на час звернення за пенсією чи вона продовжується. Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.

Відповідно до ст. 51 Закону №1788, пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Отже, у зазначеній нормі йдеться про роботи, які мають безпосередній вплив на здоров`я працівника і можуть призвести до втрати професійної працездатності (здатності виконувати роботу за професією) до настання віку, що дає право на пенсію за віком, а отже до неможливості ефективно виконувати роботу без шкоди для власного здоров`я і безпеки оточуючих.

Право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти (стаття 52 Закону №1788).

Згідно пункту е ст. 55 Закону №1788 право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців

04.06.2019 Конституційним Судом України ухвалено рішення №2-р/2019, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII.

Конституційний Суд України дійшов висновку у вказаному рішенні, що зі змісту оспорюваних положень Закону, стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених пунктом «а» статті 54, пунктами «а», «б», «в», «г», «д», «е», «є», «ж» статті 55 Закону, через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Отже, ухвалюючи Рішення у справі №2-р/2019, Конституційний Суд України дійшов висновків про те, наслідком яких стала неконституційність оспорюваних норм, зокрема: оспорювані положення п. «а» ст.54, ст.55 Закону №1788-ХІІ зі змінами, внесеними Законом №213-VІІІ, суперечать положенням ст.ст.1,3,46 Конституції України, законодавець, зрівнявши вік виходу на пенсію для чоловіків і жінок, зайнятих на визначених п.п. «а», «б», «в», «г», «д» ст.55 Закону №1788-ХІІ роботах, що пов`язані зі шкідливим впливом на здоров`я та призводять до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком, скасував спеціальні гарантії щодо охорони праці і здоров`я жінок та встановлені спеціальні умови набуття права на пенсію за вислугу років, внесені Законом №213-VІІІ зміни до п.п. «а», «б», «в», «г», «д» ст.55 Закону №1788-ХІІ щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок є такими, що суперечать ч.3 ст.24 Конституції України.

Системний аналіз вищевикладеного свідчить, що пенсії за вислугу років призначається до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, мета призначення пенсії за вислугу років - забезпечити потрібні умови життя особам, робота яких пов`язана зі швидкою втратою професійних навичок (працездатності), що може настати до досягнення цими особами віку, потрібного для набуття права на пенсію за віком. Призначення пенсії за вислугу років є додатковою соціальною гарантією для осіб, які в особливих умовах виконували певні професійні функції. Пенсія за вислугу років є своєрідною пільгою, що надає держава з огляду на ті чи інші причини. Законодавцем визначено, що вік набуття права на призначення пенсії за вислугу років є нижчим порівняно із загальним віком виходу на пенсію (60 років).

Так, чинним законодавством не передбачено підстав для переходу на пенсію за вислугу років після настання пенсійного віку (60 років).

Колегія суддів не приймає посилання скаржника на статтю 7 Закону № 1788, за якою звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію, оскільки ст. 51 Закону №1788 визначає осіб яким призначається така пенсія.

Щодо посилання скаржника на неоднократне встановлення судами першої та апеляційної інстанції, зокрема, у справах № 640/10594/19, № 640/2382/21, № 640/23895/19 про наявність права на пенсію за вислугу років зокрема і після досягнення пенсійного віку та набуття права на пенсію за віком, колегія суддів зазначає, що висновки суду першої та апеляційної інстанції щодо застосування норм права не є обов`язковими для врахування судами.

Посилання скаржника на висновки Великої палати Верховного Суду в постанові від 31 жовтня 2018 року по справі № 876/5312/17, є помилковим, оскільки обставини та підставі у вказаному рішенні є відмінними від спірних правовідносин. Так, у тій справі встановлено, що позивачу первинно було призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення». Згодом позивач звернувся із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Суд дійшов висновку про те, що у випадку призначення особі пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», який передбачає інші підстави та порядок призначення пенсії, а в подальшому при виявленні такою особою бажання отримувати пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», має місце саме призначення пенсії за віком, а не переведення згідно частиною третьою статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на інший вид пенсії у межах одного закону, а тому при обчисленні пенсії необхідно застосувати показник середньої заробітної плати (доходу) за три роки, що передували року призначенню пенсії за віком.

Натомість у справі, яка розглядається, установлено, що позивачу з 2013 року призначена пенсія за віком як мати дитини інваліда. Позивач у 2023 році звернулась із заявою про перехід на інший вид пенсії, а саме з пенсії за віком на пенсію за вислугу років. На момент звернення із заявою позивач досягла 60-річного віку.

Отже, правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 31.10.2018 у справі №876/5312/17, є не релевантною до обставин цієї справи.

Також, колегія суддів щодо застосування показника середньої заробітної плати по Україні, зазначає наступне.

Відповідно до статті 24 Закону № 1058, обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону з 1 січня 2004 року за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до статті 40 Закону № 1058, для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу, починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами у період до 1 січня 2016 року, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд до 1 липня 2000 року незалежно від перерв.

Відповідно до частини 4 статті 42 Закону № 1058, у разі якщо застрахована особа після призначення пенсії продовжувала працювати, перерахунок пенсії проводиться з урахуванням не менш як 24 місяців страхового стажу після призначення (попереднього перерахунку) пенсії незалежно від перерв у роботі. Перерахунок пенсії проводиться із заробітної плати (доходу), з якої обчислена пенсія. Позивач кожні 2 роки користувався правом на перерахунок пенсії як працюючий пенсіонер.

Частиною 3 статті 45 Закону № 1058 встановлено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.

Якщо особа після призначення пенсії по інвалідності продовжувала працювати і набула не менш як 24 місяці страхового стажу після призначення пенсії (попереднього перерахунку пенсії без урахування перерахунку, передбаченого абзацом п`ятим частини четвертої статті 42 цього Закону) незалежно від перерв у роботі, під час переведення вперше з пенсії по інвалідності на пенсію за віком застосовується середня заробітна плата (дохід), визначена (визначений) частиною 2 статті 40 цього Закону для призначення пенсії.

Отже, показник середньої заробітної плати при переведенні на інший вид пенсії має бути незмінним, тобто таким, яким він був на час призначення пенсії, передбаченої Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» , що відповідає позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 31.03.2015 у справі № 21-612а14.

Оскільки позивачу вже було призначено пенсію за віком та у подальшому здійснено її перерахунок у відповідності до Закону № 1058, подальше переведення на інший вид пенсії не призведе до застосування іншого показника середньої заробітної плати по Україні, з якої сплачено страхові внески ніж який визначено при першому зверненні за її призначенням,

Враховуючи викладене, у позивача відсутнє право на призначення пенсії за вислугу років, а відтак рішення відповідача прийнято правомірно та не підлягає скасуванню.

Згідно із частиною 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Виходячи зі змісту апеляційної скарги, оскаржуваного судового рішення та досліджених судом обставин справи, суд вважає що доводи скарги ґрунтуються на помилковому трактуванні норм матеріального права та є такими, що не спростовують висновки суду першої інстанції.

У відповідності до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст. 308, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01 квітня 2024 року у справі № 200/620/24 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 24 грудня 2024 року.

Суддя-доповідач Е.Г. Казначеєв

Судді А.А. Блохін

І.Д. Компанієць