Справа № 212/4036/24
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2024-12-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

25 грудня 2024 року м. Дніпросправа № 212/4036/24

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Коршуна А.О., Чепурнова Д.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06.06.2024 в адміністративній справі №212/4036/24 за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі,-

В С Т А Н О В И В :

18 квітня 2024 року адвокат Амельчишин О.В., який діє в інтересах позивача звернувся до суду із адміністративним позовом, уточнивши вимоги в редакції від 29 квітня 2024 року, просив скасувати постанову серії ЕАН №1757183 від 27 березня 2024 року у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксоване не в автоматичному режимі про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення та стягнути з відповідача понесені судовій витрати.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що 27 березня 2024 року інспектором взводу № 3 роти № 2 батальйону № 2 ППП у місті Кривий Ріг УПП в Дніпропетровській області лейтенантом поліції Бусарев В.А. у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі винесено постанову серії ЕАН № 1757183 про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 за ч.2 ст.126 КУПАП у виді штрафу у розмірі 3400 грн., за те, що останній 27 березня 2024 року о 11:00 годині поблизу будинку № 66А по вулиці Федора Караманиць в місті Кривий Ріг керував транспортним засобом електроскутером AIMA AM800DQT не маючи права керування таким транспортним засобом, а саме на маючи відповідної категорії А1, чим порушив вимоги п.2.1.а ПДР України. Вище вказана постанова підлягає скасуванню, оскільки на керування таким електроскутером посвідчення водія не потрібно, так як транспортний засіб не відноситься до механічних, оскільки має потужність електродвигуна лише 800 кВт. Відповідно до п.2.1 ПДР України лише водій механічних транспортних засобів повинні мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. На немеханічні транспортні засоби не передбачена видача посвідчень водія відповідної категорії. Крім того, у оскаржуваній постанові про накладення адміністративного стягнення не наведена потужність електродвигуна електроскутера, яким керував позивач та відсутні посилання на докази, які б підтверджували, що електроскутер має потужність двигуна від 3000 кВт. Також просили стягнути з відповідача понесені судові витрати на сплату судового збору та правової допомоги в сумі 4500 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06.06.2024 в адміністративній справі №212/4036/24 позовні вимоги задоволено. Скасовано постанову інспектора взводу № 3 роти № 2 батальйону № 2 Полку патрульної поліції в місті Кривий Ріг Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Бусарева Володимира Андрійовича серії ЕАН № 1757183 від 27 березня 2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.126 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 3400 гривень, а закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення - закрито.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що інспектором взводу № 3 роти № 2 батальйону № 2 Полку патрульної поліції в місті КривийРіг Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції лейтенантом поліції Бусаревим Володимиром Андрійовичем 27 березня 2024 року винесено постанову серії ЕАН № 1757183 по накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, зі змісту якої вбачається, що 27 березня 2024 року о 11.04 годині у місті Кривий Ріг по вулиці Федора Караманиць, будинок № 66А громадянин ОСОБА_1 керував транспортним засобом електроскутером ALMA AM800DQT не маючи права керування таким транспортним засобом, а саме не маючи відповідної категорії А1, чим порушив п.2.1 ПДР України та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.126 КУпАП. До ОСОБА_1 застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3400 грн.

Рішенням № Д-322/41/19/1/01-2024 від 03 квітня 2024 року командира Полку патрульної поліції в місті Кривий Ріг Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції Нікіфорова Олексія, за результатами розгляду звернення ОСОБА_1 на скасування постанови від 27 березня 2024 року серії ЕАН № 1757183 за порушення п.2.1 ПДР України, вказану постанову залишено без змін, а звернення ОСОБА_1 без задоволення.

Надаючи оцінку спірним відносинам, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Частина 5 статті 121 КУпАП передбачає відповідальність за порушення правил користування ременями безпеки або мотошоломами.

Відповідно до п.2.1.а ПДР України, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Відповідно до п 2.13 ПДР України транспортні засоби належать до таких категорій: А1 - мопеди, моторолери та інші двоколісні транспортні засоби, які мають двигун з робочим об`ємом до 50 куб.см або електродвигун потужністю до 4 кВт; А - мотоцикли та інші двоколісні транспортні засоби, які мають двигун з робочим об`ємом 50 куб.см і більше або електродвигун потужністю 4 кВт і більше.

Пунктом 1.10 ПДР України визначено, що механічний транспортний засіб - транспортний засіб, що приводиться в рух з допомогою двигуна. Цей термін поширюється на трактори, самохідні машини і механізми, а також тролейбуси та транспортні засоби з електродвигуном потужністю понад 3 кВт, та наведено перелік термінів, що використовуються у цих Правилах, де розмежовано значення кожного із них.

Так, на відміну від «механічного транспортного засобу», «транспортним засобом» є пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів.

Таким чином Правилами дорожнього руху України розмежовані поняття «механічний транспортний засіб» та «Транспортний засіб» та різниця між цими поняттями полягає у наявності двигуна внутрішнього згорання, а також потужності електродвигуна. Отже, транспортний засіб з електродвигуном вважається механічним за умови, що потужність двигуна більша ніж 3 кВт. У зворотному випадку транспортний засіб не буде вважатись механічним, однак все ж таки залишатиметься транспортним засобом.

До аналогічного висновку прийшов і Верховний суд у справі № 278/3362/15-к від 01.03.2018.

Матеріалами справи встановлено, що що електроскутер AIMA AM800DQT, яким керував позивач, має потужність двигуна 800 Вт (0,8 кВт).

Відтак, враховуючи відсутність в ПДР України такого визначення як електроскутер, в даному випадку електроскутер AIMA AM800DQT, потужність мотора якого становить 800 Вт (0,8 кВт), яким керував позивач, не може прирівнюватися до мопеду або іншого двоколісного транспортного засобу та визнаватися механічним транспортним засобом.

Таким чином, враховуючи, що електроскутер AIMA AM800DQT потужністю мотора 800 Вт (0,8 кВт) - це транспортний засіб, який за своїми технічними характеристиками не можна прирівнювати до мопедів або інших механічних транспортних засобів, вимоги, які встановлені для водіїв механічних транспортних засобів, не можуть бути застосовані до позивача у даній справі.

Враховуючи те, що особа, яка керує електроскутером марки ALMA AM800DQT з потужністю 800 Вт, тобто 0,8 кВТ, не є суб`єктом адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст.126 КУПАП, оскільки адміністративну відповідальність за порушення п. 2. 1 (а) ПДР України може нести виключно водій механічного транспортного засобу, яким вказаний електроскутер не являється, колегія суддів дійшла висновку про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.126 КУПАП, а відтак суд першої інстанції дійшов вірного висновку про правомірність оскаржуваної постанови.

В апеляційній скарзі відповідач також посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, суд апеляційної інстанції вважає, що всі інші аргументи апеляційної скарги не є доречними та важливими, оскільки не спростовують висновок суду щодо відсутності складу правопорушення.

Відповідно до п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 справа «Руїз Торіха проти Іспанії» суд наголошує на тому, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції і зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

В п. 23 рішення від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України" (Заява N63566/00) Європейський суд з прав людини нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine).

Отже, колегія суддів вважає, що інші аргументи, наведені в апеляційній скарзі позивача, не вимагають детального обґрунтування, оскільки не є вирішальними.

Стосовно витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини другої статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За змістом частини третьої статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною п`ятою статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини сьомої статті 134 КАС України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Судова колегія зауважує, що вирішення питання про стягнення суми заявлених витрат, суд вирішує з урахуванням клопотання іншої сторони, щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Зі змісту матеріалів справи вбачається, що на підтвердження факту понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу суду надано: договір про надання правової допомоги від 11 квітня 2024 року, укладений між позивачем та адвокатом Амельчишиним О.В. та квитанцію про сплату позивачем на користь адвоката грошових коштів у сумі 4500 грн. за надання правової допомоги.

Зі змісту договору про надання правової допомоги від 11 квітня 2024 року вбачається, що сторони погодили вартість послуг адвоката у справі про оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення 2000 грн. за кожне судове засідання, за складання позову 2500 грн., за складання відгуку на відзив 1500 грн., а також обумовили вартість послуг адвоката в апеляційному та касаційному провадженні.

Відтак, аргументи скаржника про те, що надані до суду матеріали не доводять факту понесення позивачем витрат на правничу допомогу, є безпідставними.

Зважаючи на задоволення позовних вимог, предмет спору, заявлені позовні вимоги, зміст позовної заяви, складність справи та обсяг доказів, складність та обсяг наданих адвокатом послуг, час, витрачений на надання послуг, значення справи для сторони, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань скаржника на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн., що є співмірним зі складністю справи та відповідає принципу справедливості.

Також судом першої інстанції було обґрунтовано стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань скаржника на користь позивача сплачену суму судового збору за подання позовної заяви у розмірі 605,60 грн.

Враховуючи те, що доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки висновків зроблених судом першої інстанції, в рішенні суду першої інстанції правильно дана правова оцінка обставин по справі, правильно застосовані норми матеріального та процесуального права при прийнятті рішення, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321,322 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06.06.2024 в адміністративній справі №212/4036/24 - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя А.О. Коршун

суддя Д.В. Чепурнов