Справа № 460/1735/24
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2024-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2024 рокуЛьвівСправа № 460/1735/24 пров. № А/857/12776/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,

суддя (судді) в суді першої інстанції Гресько О.Р.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складання повного тексту рішення 19 квітня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

16 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернулась в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила: визнати протиправними дії щодо відмови їй у нарахуванні пенсії як потерпілій 3 категорії внаслідок Чорнобильської катастрофи та зобов`язати вчинити дії з нарахування такої пенсії з 24.01.2024; визнати протиправним та скасувати рішення від 31.01.2024 № 34 про відмову у призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 12.01.1993 є потерпілою від Чорнобильської катастрофи (категорія 3). Вказує, що 24.01.2024 звернулась до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення їй пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» як особі, яка потерпіла внаслідок Чорнобильської катастрофи та постійно проживала у зоні гарантованого добровільного відселення та станом на 01.10.1993 прожила в цій зоні не менше трьох років. Вказана заява була розглянута за принципом екстериторіальності, 31.01.2024 за результатами розгляду вказаної заяви, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області прийнято рішення № № 34, яким їй відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у зв`язку відсутністю необхідного періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення, оскільки станом на 01.01.1993 період проживання в зоні гарантованого добровільного відселення становить 2 роки 6 місяців. Вважає зазначену відмову в призначенні пенсії за віком протиправною, оскільки нею подано пенсійному органу посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) серії НОМЕР_1 від 12.01.1993, яке є достатнім підтвердженням її фактичного проживання у зоні гарантованого добровільного відселення не менше ніж 3 роки станом на 01.01.1993. Окрім цього, факт її проживання на території зони гарантованого добровільного відселення також підтверджується довідкою № 42 від 19.01.2024, виданою Локницькою сільською радою Вараського району Рівненської області.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що період проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії на ЧАЕС 26.04.1986 по 01.01.1993 становить 2 роки 6 місяців, що підтверджується довідкою № 42 від 19.01.2024, виданою Локницькою сільською радою Вараського району Рівненської області. Суд першої інстанції вказав, що час проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії до 01.01.1993 є недостатнім для призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до абз. 5 п. 2 ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки цим Законом чітко зазначена умова, що особа за станом на 01.01.1993 має прожити або відпрацювати у цій зоні не менше 3 років. Користування пільгами визначеними Законом та наявність лише посвідчення відповідної категорії не є безумовною підставою для призначення пенсії зі зниження віку, відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Враховуючи відсутність інших належних та допустимих доказів на підтвердження періоду постійного проживання (роботи) позивача на територіях радіоактивного забруднення, в тому числі рішень судів, довідок органів місцевого самоврядування (підприємств, установ, організацій), суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для призначення позивачу пенсії за віком із застосуванням норм статті ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що навчаючись у Львівському торгово-економічному інституті, на літніх та зимових канікулах у 1986-1988 роках проживала в селі Храпин Зарічненського району Рівненської області, яке віднесено до зони гарантованого добровільного відселення. Вказує, що при видачі посвідчення 3 категорії надавала довідку про періоди перебування на зимових та літніх канікулах, яка долучена до апеляційної скарги. Зауважує, що згідно з її розрахунком літніх та зимових місяців в календарних днях період її проживання в селі Храпин Зарічненського району Рівненської області у 1986-1988 роках становить шість місяців.

Представником відповідача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог. Вказує, що період проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії на ЧАЕС 26.04.1986 по 01.01.1993 становить 2 роки 6 місяців, що є недостатнім для призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до абз. 5 п. 2 ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 12.01.1993, є громадянином (громадянкою), який постійно працював чи працює, або проживає чи проживав у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення 198..рр (категорія 3).

Страховий стаж позивача становить 34 роки 10 місяців 17 днів.

Відповідно до довідки від 19.01.2024 № 42, виданої Локницькою сільською радою, ОСОБА_1 постійно була зареєстрована і проживала в с. Храпин Зарічненського району з 01.07.1989 по 31.12.1991.

Згідно з довідкою № 88 від 17.01.2024, виданої Березнівською міською радою Рівненського району Рівненської області ОСОБА_1 дійсно проживала в м.Березне, Рівненської області з 31.05.1994 по 21.07.1994, з 23.05.1995 по даний час, яке до 01.01.2015 було включене в перелік радіоактивно забруднених територій внаслідок аварії на ЧАЕС (IV зона).

З 01.09.1985 по 19.06.1989 позивач навчалась в Львівському торгово-економічному інституті.

24.01.2024 позивач звернулась із заявою та документами до територіального органу ПФУ про призначення пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

За принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України у Полтавській області прийнято рішення від 31.01.2024 № 34 про відмову у призначенні пенсії. В даному рішенні зазначено зокрема наступне: «За наданими документами та індивідуальними відомостями про застраховану особу страховий стаж, обчислений у відповідності до вимог чинного законодавства, становить 34 роки 10 місяців 17 днів.

Результати розгляду документів, доданих до заяви:

- довідкою № 42 від 19.01.2024, виданої Локницькою сільською радою Вараського району Рівненської області підтверджено період проживання в зоні гарантованого добровільного відселення з 01.07.1989 по 31.12.1991. Відомості про перейменування Зарічненського району Рівненської області у Вараський район Рівненської області заявницею не надано.

Станом на 01.01.1993 період проживання в зоні гарантованого добровільного відселення становить 2 роки 6 місяців;

- довідкою № 88 від 17.01.2024, виданої Березнівською міською радою Рівненського району Рівненської області підтверджено період проживання в зоні посиленого радіологічного контролю з 31.05.1994 по 21.07.1994 та з 23.05.1995 по 31.12.2014.

Станом на 01.01.1993 період проживання в зоні посиленого радіологічного контролю не підтверджений.

Враховуючи вищевикладене, прийнято рішення: відмовити гр. ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю правових підстав».

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV).

Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

Відповідно до відомостей паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому на час звернення до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком досягла віку 55 років.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я визначає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-ХІІ (далі Закон № 796-ХІІ), який створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

Відповідно до статті 1 Закону № 796-ХІІ, цей Закон спрямований на захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та розв`язання пов`язаних з нею проблем медичного і соціального характеру, що виникли внаслідок радіоактивного забруднення території; громадян, які постраждали внаслідок інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, та розв`язання пов`язаних з цим проблем медичного і соціального характеру.

Згідно з статтею 9 Закону № 796-ХІІ особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є:

1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків;

2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт;

4) громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.

Статтею 11 Закону № 796-ХІІ визначено, що до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать:

1) евакуйовані із зони відчуження (в тому числі особи, які на момент евакуації перебували у стані внутріутробного розвитку, після досягнення ними повноліття), а також відселені із зон безумовного (обов`язкового) і гарантованого добровільного відселення;

2) особи, які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або прожили за станом на 1 січня 1993 року на території зони безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, та відселені або самостійно переселилися з цих територій;

3) особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років;

4) особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років;

5) особи, які працювали з моменту аварії до 1 липня 1986 року не менше 14 календарних днів або не менше трьох місяців протягом 1986-1987 років за межами зони відчуження на роботах з особливо шкідливими умовами праці (за радіаційним фактором), пов`язаними з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, що виконувалися за урядовими завданнями. Перелік видів робіт і місць, де виконувалися зазначені роботи, встановлюється Кабінетом Міністрів України;

6) особи, які досягли повноліття, з числа зазначених у статті 27 цього Закону, та яким у дитячому віці встановлено причинний зв`язок інвалідності з наслідками Чорнобильської катастрофи, за умови проходження переогляду у спеціалізованій медико-соціальній експертній комісії відповідно до частини п`ятої статті 17 цього Закону.

Крім осіб, зазначених у частині першій цієї статті, до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать неповнолітні діти, зазначені у статті 27 цього Закону. Після досягнення повноліття (в разі одруження або влаштування на роботу в передбачених чинним законодавством випадках до досягнення повноліття - за їх бажанням відповідно з часу одруження або влаштування на роботу) визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи провадиться на умовах, визначених частиною першою цієї статті, а щодо потерпілих, зазначених у пункті 6 частини першої цієї статті, визначення категорії провадиться відповідно до пункту 1 частини першої статті 14 цього Закону.

Відповідно до абз.1 ч. 1 ст. 55 Закону №796-XII, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Абзацом 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку на 3 роки та додатково на 1 рік за 2 роки проживання або роботи, але не більше 6 років.

При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше. При цьому відповідне зниження пенсійного віку, передбачене цією статтею, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 1 січня 2022 року (ч. 2 ст. 55 Закону №796-XII).

Таким чином, особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та яка проживала або працювала на території зони гарантованого добровільного відселення з моменту аварії на ЧАЕС до 01.01.1993 протягом не менше 3 років, має право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку. При цьому постійне проживання такої особи або постійна праця у зазначеній зоні з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період, дає особі право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 3 роки (початкова величина), а також додатково 1 рік за кожні 2 повні роки (з 26.04.1986 по 01.01.1993) проживання або роботи на такій території, але не більше 6 років. Тобто, максимальна величина зменшення пенсійного віку для особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 3 категорії, не може перевищувати 6 років.

Відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 (далі - Порядок № 22-1), до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 3 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи (за наявності)) та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи») (абз.9 пп.5 п.2.1 розділу ІІ).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що статтею 14 Закону №796-XII визначено категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, для встановлення пільг і компенсацій. До них, зокрема, належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, - категорія 3.

Відповідно до ч. 3 ст. 65 Закону № 796-XII документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до ст. 15 Закону № 796-XII, довідка про період проживання, роботи на цих територіях, є підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях.

Із матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 12.01.1993, є громадянином (громадянкою), який постійно працював чи працює, або проживає чи проживав у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення 198..рр (категорія 3).

24.01.2024 ОСОБА_1 звернулась до органу пенсійного фонду щодо призначення пенсії із зниженням пенсійного віку, згідно із ст.55 Закону України № 796-XII від 28.02.1991.

Відповідно до довідки від 19.01.2024 № 42, виданої Локницькою сільською радою Вараського району Рівненської області, ОСОБА_1 постійно була зареєстрована і проживала в с. Храпин Зарічненського району з 01.07.1989 по 31.12.1991.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 № 106, с. Храпин Зарічненського (Вараського) Рівненської області відноситься до 3 зони гарантованого добровільного відселення.

Відтак, період проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії на ЧАЕС 26.04.1986 по 01.01.1993, відповідно до цієї довідки становить 2 роки 6 місяців.

Отже, обгрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що час проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії до 1 січня 1993 року є недостатнім для призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до абз. 5 п. 2 ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки цим Законом чітко зазначена умова, що особа за станом на 1 січня 1993 року має прожити або відпрацювати у цій зоні не менше 3 років.

Судом не заперечується твердження позивача, що посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи підтверджує особливий статус. Більше того, вказаним Законом №796-ХІІ підтверджується, що саме посвідчення відповідної категорії є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, визначеними Законом для такої категорії.

Однак, користування пільгами визначеними Законом та наявність лише посвідчення відповідної категорії не є безумовною підставою для призначення пенсії зі зниження віку, відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що навчаючись у Львівському торгово-економічному інституті, на літніх та зимових канікулах у 1986-1988 роках проживала в селі Храпин Зарічненського району Рівненської області, яке віднесено до зони гарантованого добровільного відселення. Вказує, що згідно з її розрахунком літніх та зимових місяців в календарних днях період її проживання в селі Храпин Зарічненського району Рівненської області у 1986-1988 роках становить шість місяців.

Стосовно вказаних доводів колегія суддів зауважує наступне.

Матеріалами справи підтверджується, що з 01 вересня 1985 року по 19 червня 1989 року ОСОБА_2 навчалась на денній формі навчання у Львівському торговельно-економічному інституті, що підтверджується копією диплому серії НОМЕР_3 від 19 червня 1989 року та архівною довідкою Львівського торговельно-економічного університету від 13 травня 2024 року № 114/021-16.

Згідно з відомостями архівної довідки Львівського торговельно-економічного університету від 13 травня 2024 року № 114/021-16, з 01 вересня 1985 року ОСОБА_2 зарахована на перший курс денної форми навчання економічного факультету Львівського торгово-економічного інституту; отримала диплом серії НОМЕР_3 від 19 червня 1989 року.

У постановах від 19 вересня 2019 року у справі № 556/1172/17 та від 17 червня 2020 року у справі № 572/456/17 Верховний Суд сформував висновок, згідно якого виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у забрудненій зоні у зв`язку із постійним проживанням, або у зв`язку із роботою в такій місцевості. Зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, що оскільки станом на 01 січня 1993 року ОСОБА_1 постійно не проживала та не працювала у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років, то не має права на призначення пенсії за віком зі зменшення пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ.

У свою чергу, доводи скаржника щодо зарахування до періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення періоду перебування на канікулах в селі Храпин Зарічненського району Рівненської області у 1986-1988 роках не грунтуються на правильному застосуванні норм законодавства, що регулює спірні правовідносини, оскільки Закон № 796-ХІІ передбачає необхідність фізичного перебування особи у забрудненій зоні у зв`язку із постійним проживанням, або у зв`язку із роботою в такій місцевості.

Вищевказане узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 02 жовтня 2024 року у справі № 500/551/23.

Враховуючи відсутність інших належних та допустимих доказів на підтвердження періоду постійного проживання (роботи) позивача на територіях радіоактивного забруднення, в тому числі рішень судів, довідок органів місцевого самоврядування (підприємств, установ, організацій) відсутні підстав для призначення пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що рішення ГУ ПФУ в Полтавській області від 31.01.2024 № 34 про відмову у призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку є правомірним та не підлягає скасуванню.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2024 року у справі № 460/1735/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін