Справа № 580/8472/24
Суддя: Лариса ТРОФІМОВА
Дата ухвалення: 2024-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2024 року справа № 580/8472/24

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі судді Л.В.Трофімової за участі секретаря судового засідання В.С.Олійник розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу №580/8472/24 за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) [представник позивача адвокат Лучинович Інна Віталіївна, ордер серії СА №1095387] до військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) [представник відповідача не прибув] про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, ухвалив рішення.

І. ПРОЦЕДУРА/ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ

26.08.2024 вх. № 40471/24 представник позивача адвокат Лучинович Інна Віталіївна (ордер серії СА № 1095387) у позовній заяві просить (редакція від 06.12.2024 вх.№57632/24):

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_4 у невиплаті під час звільнення військовослужбовцю ОСОБА_1 усіх належних сум, включаючи грошову компенсацію замість не отриманого речового майна та підйомну допомогу;

- стягнути з військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 підйомну допомогу у сумі 23 421,3 грн;

- стягнути з військової частини НОМЕР_5 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку під час звільнення з 25.05.2024 до моменту ухвалення рішення у даній справі.

02.09.2024 відкрите провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), 31.10.2024здійснений перехід від спрощеного до загального провадження, 02.12.2024 закрите підготовче судове засідання та призначений розгляд справи по суті на 18.12.2024.

ІІ. ДОВОДИ ПОЗИВАЧА

В обґрунтуванні позовних вимог зазначає, що згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 24.05.2024 №149 звільнений з військової служби за закінченням строку контракту, укладеного у період воєнного стану, під час звільнення позивачу нараховане грошове забезпечення за травень 2024, компенсація за невикористані відпустки, одноразова грошова допомога на оздоровлення, проте грошова компенсація замість речового майна, що належить видачі солдату ОСОБА_1 (за неодержане речове майно у сумі 7761,03 грн, підйомна допомога у сумі 23 421,3 грн) та середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку під час звільнення з 25.05.2024 відповідачем протиправно не виплачені.

ІІІ. ДОВОДИ ВІДПОВІДАЧА

Відповідач позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву від 03.10.2024 вх. № 46718/24, де зазначив, що під час нарахування та виплати позивачу належних під час звільнення сум 13.06.2024 був відсутній спір щодо розміру чи складових, тому відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин ст. 117 КЗпП України - у задоволенні позовних вимог просив відмовити.

ІV. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Суд встановив, що ОСОБА_1 08.04.2021 призваний на строкову військову службу в Збройні Сили України, з 12.09.2022 проходив військову службу за контрактом. Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 29.04.2024 №124 позивача, який прибув з військової частини НОМЕР_6 , з 29.04.2024 зараховано до списків особового складу на речове та грошове забезпечення військової частини НОМЕР_2 (позивач був переміщений у іншу місцевість у зв`язку з переведенням з військової частини НОМЕР_6 до військової частини НОМЕР_2 ). Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 24.05.2024 №149 позивач вважається таким, що справи та посаду здав з 24.05.2024 у зв`язку зі звільненням з військової служби за закінченням строку контракту, укладеного під час дії режиму воєнного стану.

Згідно з листом відповідача від 25.07.2024 №4259 на адвокатський запит представника позивача, наданий розрахунок виплати під час звільнення військовослужбовця військової частини НОМЕР_2 , згідно з яким відображено, що під час звільнення позивачу нараховане грошове забезпечення за травень 2024, компенсацію за невикористані відпустки, одноразову грошову допомогу на оздоровлення.

Згідно з відомістю від 13.06.2024 грошове забезпечення виплачене - компенсація 13.06.2024.

Згідно з листом від 25.07.2024 №4259 на адвокатський запит представника позивача відповідачем надані: довідка-розрахунок на одержання грошової компенсації замість речового майна, що належить до видачі солдату ОСОБА_1 згідно з якою визначена компенсація за неодержане речове майно у сумі 7761,03 грн; розрахунок підйомної допомоги військовослужбовця в/ч НОМЕР_2 ОСОБА_1 у зв`язку з переміщенням на інше місце служби у сумі 23 421,3 грн (без урахування компенсації ПДФО).

Відповідач зазначив, що підйомна допомога позивачу не виплачена - останній не звертався до відповідача з рапортом, проте доведено до відома запитувача, що ОСОБА_1 зберігає право звернутись з таким рапортом з долученням необхідних документів.

Розглянувши подані документи і матеріали, перевіривши аргументи щодо обставин справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів сукупно, враховуючи судову практику, суд дійшов висновку, що позов належить до часткового задоволення з огляду на таке.

V. НОРМАТИВНО-ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН

Правовідносини щодо грошового забезпечення військовослужбовців регулюються: Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011), постановою Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» від 07.11.2007 № 1294, постановою Кабінету Міністрів України про Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій від 22.09.2010 № 889, проте не регулюють питання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку у зв`язку із затримкою виплат роботодавцем сум під час звільнення.

Відповідно до ч. 1 статті 9 Закону №2011 держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (ч. 2 статті 9 Закону №2011).

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 затверджений Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок № 159). Дія Порядку №159 поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року (пункт 1-3 Порядку № 159).

Відповідно до ч. 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. Згідно із ч. 1 статті 116 КЗпП України під час звільнення працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно із статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За наявного спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішений на користь працівника.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) під час розгляду та вирішення конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, де визначені основні трудові права працівників.

Спеціальним законодавством, що регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, що складаються під час звільнення військовослужбовців. Аналогічний висновок застосування норм КЗпП України під час вирішення питання відповідальності за затримку розрахунку під час звільнення військовослужбовців сформульований Верховним Судом у справі № 823/1023/16, у справі № 807/3664/14, у справі № 826/15235/16.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 821/1083/17 висновує: умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. Під час дотримання наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку; під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо); аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак це не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно; оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, що передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає унаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

В окремій думці суддя КАС у ВС М.І.Смокович (надіслано для оприлюднення: 09.12.2024, зареєстровано: 10.12.2024, забезпечено надання загального доступу: 10.12.2024) у справі №440/6856/22 ЄДРСР 123601794 зазначив: період стягнення середнього заробітку з 19.07.2022 до дня фактичного розрахунку під час звільнення регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, що передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. Середній заробіток за час затримки розрахунку під час звільнення за своєю правовою природою не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема компенсація працівникам втрат частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці». До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18). Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою. Такий висновок узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 19 травня 2020 року в справі № 761/35141/17 (провадження № 14-474цс19). Середній заробіток за час затримки розрахунку під час звільнення не входить до структури заробітної плати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21). Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку під час звільнення обмежена в часі, водночас не залежить від розміру невиплаченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам порушеного права працівника. За таких умов зазначений обов`язок стає несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. У разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум, зменшується, відповідно, розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні під час звільнення суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Відповідно до статті 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладений обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи щодо захисту права працівника на своєчасне одержання плати за виконану роботу.

Із системного тлумачення положень частин першої та другої статті 117 КЗпП України можна дійти висновку, що частина перша цієї статті стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишніми працівниками, а частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, що передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає унаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення (висновки Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17).

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України під час вибору і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України Про оплату праці, за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» № 1214-ІХ встановлює вичерпний перелік видів грошових доходів, за порушення строків виплати яких громадянам має нараховуватися компенсація. Законом уточнено положення Закону № 2050 стосовно джерел виплати компенсації у зв`язку зі створенням Фонду соціального страхування України.

Згідно зі ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, з наступними змінами та доповненнями (далі - Порядок №100). Згідно з абз. 1 п. 2 розділу ІІ Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Абзацом 3 п. 2 розділу ІІ Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.Середній заробіток за час затримки розрахунків під час звільнення - це відновлення роботодавцем за порушення норм трудового законодавства, що розраховується відповідно до пункту першого розділу першого постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Відповідно до п. 8 розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

За змістом норм чинного законодавства середній заробіток за весь час затримки розрахунку під час звільнення за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, що роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України Про оплату праці, тобто середній заробіток за час затримки розрахунку під час звільнення не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

VІ. ОЦІНКА СУДУ

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб (висновки у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16, від 14.05.2019 у справі № 910/11511/18, у справі №910/7164/19).

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, у межах позовних вимог.

Правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення. Середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку під час звільнення таким не є. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату (висновки Верховного Суду у справі № 204/8655/21).

Добросовісною вважається поведінка, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, що суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (висновки Верховного Суду у справі № 357/11125/22).

Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, що є протилежними тим, що переслідує позитивне право (постанова Верховного Суду від 23 листопада 2023 року у справі № 381/4598/21).

Суд враховує, що позивач не визначив суму до стягнення з військової частини НОМЕР_5 на користь ОСОБА_1 як середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку під час звільнення з 25.05.2024 до моменту ухвалення рішення у даній справі і не сплачував відповідний судовий збір за незрозумілу (відсутній власний розрахунок позивача щодо суми, ціни позову) вимогу майнового характеру (не підпадає під звільнення за п.1, 13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір»), зокрема: у разі виплати звільненому працівникові частини коштів з урахуванням пропорційного розміру невиплачених сум щодо грошової компенсації замість не отриманого речового майна та підйомної допомоги, доказів її нарахування та/або деструктивних відхилень між належною до нарахування та невиплати нарахованої суми за власним розрахунком не надав, тому у задоволенні цієї вимоги належить відмовити як необгрунтованій. Можливість задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку під час звільнення залежить від здійснення фактичного розрахунку (стягнути можливо лише нараховану, але не виплачену суму з урахуванням формалізованих способів захисту згідно ст.5 КАС України).

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється під час розгляду справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16, від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18, від 23 грудня 2019 року у справі № 712/3842/17, від 27 лютого 2020 року у справі № 500/477/15-а.

Згідно із ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів. Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Верховний Суд у справі №640/16224/19 зауважує, що як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України у адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач стверджує, що під час нарахування та виплати позивачу належних під час звільнення сум, зокрема 13.06.2024 був відсутній спір щодо розміру чи складових оплати праці, тому вини у формі умислу чи необережності немає - 09.12.2024 №355 на підставі рапорта молодшого сержанта ОСОБА_2 від 23.10.2024 вх.№2186 ухвалене рішення про виплату підйомної допомоги у сумі 23421.30 грн. 06.12.2024 вх.57632/24 представник позивача відмовився від частини позовних вимог - 29.11.2024 на картковий рахунок позивача зараховані кошти як компенсація за неотримане майно у сумі 7644.61 грн.

Відповідно до Закону України від 8 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску (ч.2 ст.6); платниками єдиного внеску є роботодавці (п.1 ч.1 ст.4); страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок (п.10 ч.1 ст.1); застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок (п.3 ч.1 ст.1).

Суд установив, що на час вирішення спору доказів нарахування (відомості про виконання обов`язку податкового агента та страхувальника, бухгалтерську довідку не надано як щодо усіх належних сум під час звільнення так і щодо речового майна і підйомної допомоги) та фактичної виплати коштів підйомної допомоги на картку позивача матеріали справи не містять, тому у задоволенні вимоги стягнути з військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 підйомну допомогу у сумі 23 421,3 грн належить відмовити, проте суд дійшов висновку визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 у невиплаті підйомної допомоги під час звільнення військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби та зобов`язати військову частину НОМЕР_5 виплатити на виконання наказу від 09.12.2024 на користь ОСОБА_1 підйомну допомогу у сумі 23421,30 грн з дотриманням вимог чинного законодавства.

VІІ. ВИСНОВКИ СУДУ

Відповідно до ч.1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Суд вирішує лише ті вимоги по суті спору, про вирішення яких клопочуть сторони, і за загальним правилом, не повинен виходити за межі цих вимог. Суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених вимог (постанова Верховного Суду від 19.02.2019 у справі № 824/399/17-а).

Позивач не надав розрахунку суми, що відображає дійсний розмір майнових втрат за короткий час проходження служби у військовій частині НОМЕР_2 (зарахування 29.04.2024 звільнення з 25.05.2024), пов`язаних із затримкою розрахунку під час звільнення, що розумно можна було би передбачити з урахуванням доводів сторін, показників, судової практики, а також з урахуванням роз`яснення Департаменту Міноборони України від 13.08.2024 №220/13/ВихЗПІ/561 (згідно з п.13 Порядку від 05.02.2018 №45 виплата підйомної допомоги та добових здійснюється, якщо звернення щодо їх отримання надійшли протягом трьох років із дня виникнення права на їх отримання; Порядком не передбачено звернення військовослужбовця у формі рапорту на виплату підйомної допомоги; звернення військовослужбовця у формі рапорту для реалізації набутого права на виплату підйомної допомоги не забороняється - а.с.78).

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої статті 245 КАС України, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З урахуванням принципу пропорційності, справедливості та співмірності, зважаючи на невизначення позивачем зрозумілої вимоги майнового характеру і несплачений судовий збір щодо майнової відповідальності колишнього роботодавця (період проходження служби у військовій частині НОМЕР_2 : зарахування 29.04.2024 - звільнення з 25.05.2024), враховуючи наказ 09.12.2024 №355, що прийнятий протягом 37 днів з дня отримання рапорта молодшого сержанта ОСОБА_2 від 23.10.2024 вх.№2186 про виплату підйомної допомоги у сумі 23421.30 грн з дотриманням вимог чинного законодавства, належить зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплат під час звільнення (підйомної допомоги), починаючи з наступного дня після звільнення з військової служби, але не більше як за 6 місяців, враховуючи зменшення розміру відповідальності як компенсації роботодавцем колишньому працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення з метою дотримання розумного балансу між інтересами ОСОБА_1 , інших працюючих та роботодавця у разі виплати звільненому працівникові частини коштів 13.06.2024 та компенсації за неотримане майно.

VІІІ. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає про таке.

Згідно з частиною першою статті 132 КАС України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору (посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_7 ) щодо грошової компенсації замість неотриманого речового майна та підйомної допомоги, підстави для розподілу судового збору у цій частині відсутні, а у частині майнової вимоги щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення судовий збір не сплачений - розрахунок позивач не надав, суму не вказав.

Представник позивача просить стягнути із відповідача понесені витрати на професійну правничу допомогу, що складається із фіксованої вартості звернення до суду з позовом у сумі 8000 грн відповідно до додаткової угоди №2 до договору про надання правової допомоги від 21.08.2024 №30/05/2024 та участі у судових засіданнях.

Згідно з додатковою угодою №2 до договору про надання правничої допомога» визначено, що «вартість послуг (гонорару) з надання правової допомоги клієнту щодо звернення до суду позовом про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_2 щодо не проведення розрахунку під час звільнення, стягнення коштів, представництво інтересів клієнта у суді із вчиненням всіх процесуальних дій, прийняттям процесуальних рішень у яких може виникнути необхідність у межах розгляду справи судом першої інстанції, визначається у фіксованому розмірі та складає 8000 грн. У вказаний розмір вартості послуг (гонорару) не враховується та оплачується окремо - вартість послуг з участі адвоката у судових засіданнях з розгляду справи за обумовленим даною додатковою угодою позовом (у разі розгляду цієї справи в судових засіданнях з викликом сторін) складає 500 (п`ятсот) грн за кожне судове засідання, в яке прибув адвокат, незалежно від тривалості і результатів такого засідання, що сплачується клієнтом на підставі виставлених адвокатом рахунків».

10.12.2024 вх.№58021/24 представник відповідача надав до суду заперечення щодо суми витрат на правничу допомогу та зазначив, що вартість послуг, що надав адвокат є завищена та належним чином не обґрунтована, заявлена сума не є співмірною із заявленими необгрунтованими позовними вимогами.

Верховний Суд у постанові від 12.09.2018 у справі №810/4749/15 зазначив, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу належить доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний з позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. Такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 № 5076-VI (далі - Закон №5076) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона - адвокат зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до статті 30 Закону № 5076 гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Під час встановлення розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Суд бере до уваги, що у частині майнової вимоги щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення судовий збір не сплачений - розрахунок позивачем не наданий, суму не вказана.

Верховний Суд у справі № 640/11938/20 зазначає: порушення вимог Закону рішенням чи діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого поданий позов.

Суд позбавлений можливості самостійно здійснити розрахунок, позаяк позивач з огляду на рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом та змагальність сторін і у наданні суду доказів і у доведенні перед судом їх переконливості не довів деструктивних відхилень власним розрахунком та не надав доказ на підтвердження суми усіх належних до виплати коштів під час звільнення з розшифровкою складових грошового забезпечення, позаяк розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні під час звільнення суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

З урахуванням наданих представником позивача документів на підтвердження понесених судових витрат пов`язаних із розглядом справи та враховуючи категорію справи (нескладності справи) витрати на правничу допомогу у сумі 10000 грн є обґрунтованими і не завищеними у контексті оформлених документів та обсягу здійсненої роботи адвокатом (включаючи звернення до Міністерства оборони України про розяснення порядку і особливостей звернення /не звернення військовомлужбовця для реалізації права на виплату підйомної допомоги; відмова від частини вимог під час вирішення спору), тому дійшов висновку про пропорційне відшкодування за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_2 на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5000 грн.

Керуючись статтями 2, 5-16, 19, 73-78, 90, 139, 242-246, 250, 255, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 у невиплаті підйомної допомоги під час звільнення військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_5 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) виплатити на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) підйомну допомогу у сумі 23421 (двадцять три тисячі чотириста двадцять одну) грн 30 коп.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки виплат під час звільнення (підйомної допомоги), починаючи з наступного дня після звільнення з військової служби, але не більше як за 6 місяців.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_5 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5000 (п`ять тисяч) гривень.

Рішення набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, що може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо у судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України до Шостого апеляційного адміністративного суду у зв`язку із початком функціонування модулів ЄСІТС з урахуванням підпунктів 15.1, 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України відповідно до рішення ВРП від 17.08.2021 №1845/О/15-21 «Про затвердження Положення про порядок функціонування окремих підсистем Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи».

Копію рішення суду направити учасникам справи:

позивач: ОСОБА_1 [ АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ];

відповідач: військова частина НОМЕР_2 [ АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ].

Рішення суду складене 24.12.2024.

Суддя Лариса ТРОФІМОВА