Справа № 380/27196/23
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2024-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/27196/23 пров. № А/857/12491/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Пліша М. А.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2024 року у справі №380/27196/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку, -

суддя в 1-й інстанції Ланкевич А. З.,

дата ухвалення рішення 19 квітня 2024 року,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача Офісу Генерального прокурора, в якому просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 червня 2022 року у справі №640/1644/20 в частині його поновлення на посаді, що складає 667176,25 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2024 року позов задоволено. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 червня 2022 року у справі №640/1644/20 за період з 03 червня 2022 року по 31 серпня 2023 року (включно) в сумі 667176 (шістсот шістдесят сім тисяч сто сімдесят шість) гривень 25 копійок.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що право позивача претендувати на стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі матеріальний закон пов`язує виключно із виданням роботодавцем відповідного наказу, фактичним допуском незаконно звільненого до роботи, при цьому, суд має встановити вину роботодавця у не виданні наказу про поновлення працівника на роботі. Зазначає, що процес поновлення на роботі здійснюється за принципом диспозитивності, тобто за наявності волевиявлення особи. Для цього необхідна або заява від особи, яка бажає поновитись на посаді та працювати, або відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про поновлення на роботі. Звертає увагу на те, що затримка з виконання рішення суду зумовлена тим, що наказом Генерального прокурора від 17 червня 2022 року №875ц ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника відділу підготовки матеріалів щодо дисциплінарної відповідальності та звільнення прокурорів з посад управління організаційного забезпечення діяльності (Секретаріату) відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження Департаменту кадрової роботи та державної служби Офісу Генерального прокурора, тобто позивач працював на посаді державної служби в кадровому підрозділу Офісу Генерального прокурора; тривалий час позивач не виявляв бажання звільнитися з посади державної служби та поновитися на посаді прокурора відповідно до рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 червня 2022 року. Крім того, зауважує, що Офісом Генерального прокурора позивачу направлено лист від 27 липня 2023 року №07/1/1-1128вих-23 з метою вирішення питання щодо виконання судових рішень у справі №640/1644/20 та поновлення його на посаді; 30 серпня 2023 року позивача звільнено з вищевказаної посади; наказом Генерального прокурора від 01 вересня 2023 року №994ц скасовано наказ Генерального прокурора від 21 грудня 2019 року №2057ц про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника п`ятого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» та його поновлено на цій посаді з 25 грудня 2019 року. Таким чином, на думку апелянта, лише після вирішення суперечностей щодо сумісництва ОСОБА_1 було поновлено на посаді, що свідчить про поважність причин видання наказу про поновлення ОСОБА_1 на посаді лише 01 вересня 2023 року. З врахуванням наведеного просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає про те, що посада, яку він обіймав до поновлення в органах прокуратури, і на яку вказує відповідач, належить до посад держаної служби, діяльність якої регламентована Законом України «Про державну службу», тобто ця посада не є прокурорською, а відтак на неї не розповсюджуються гарантії та статус прокурора, що визначені Законом України «Про прокуратуру». Вказує, що він, як прокурор, був незаконно звільнений відповідачем із адміністративної посади, яка на момент звільнення, належала до номенклатури посад, передбачених ст.15, 39 Закону України «Про прокуратуру», а тому не потрібно ототожнювати посаду держаної служби із посадою прокурора в органі прокуратури або ж вважати першу нижчою за другу, позаяк їхній статус, соціальні гарантії, матеріальне забезпечення та особливості роботи врегульовані різними законодавчими актами. Звертає увагу на практику Верховного Суду, де суд дійшов висновку про те, що працевлаштування позивача у період невиконання відповідачем обов`язку щодо виконання рішення суду про поновлення його на попередній роботі не може бути трактоване на користь відповідача задля уникнення чи зменшення встановленої законом відповідальності. Таким чином, вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

При цьому, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання апелянта про розгляд справи у присутності сторін (а.с.148), оскільки відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Апелянтом подано апеляційну скаргу, в якій детально та послідовно обґрунтовано свою правову позицію по справі; сторонами не заявлено клопотань щодо долучення до справи і дослідження нових доказів тощо, тому правових підстав для висновку про те, що справу необхідно розглядати в судовому засіданні, колегія суддів не вбачає.

Крім того, Європейський суд з прав людини визнав явно необґрунтованим і тому неприйнятним звернення у справі «Varela Assalino contre le Portugal» (пункт 28, № 64336/01) щодо гарантій публічного судового розгляду. У цій справі заявник просив розглянути його справу в судовому засіданні, однак характер спору не вимагав проведення публічного розгляду. Фактичні обставини справи вже були встановлені, а скарги стосувалися питань права. Європейський суд вказав на те, що відмову у проведенні публічного розгляду не можна вважати необґрунтованою, оскільки під час провадження у справі не виникло ніяких питань, які не можна було вирішити шляхом дослідження письмових доказів.

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду, є доцільнішим, ніж усні слухання; розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 червня 2022 року у справі №640/1644/20 позов ОСОБА_1 до Генерального прокурора Рябошапки Руслана Георгійовича, Офісу Генерального прокурора задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора від 21 грудня 2019 року №2057ц про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника п`ятого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України та органів прокуратури; поновлено ОСОБА_1 з 25 грудня 2019 року на посаді начальника п`ятого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України; стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 грудня 2019 року по 02 червня 2022 року в розмірі 1254291,35 грн; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника п`ятого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України та стягнення з Офісу Генерального прокурора середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 44136,28 грн.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2023 року у справі №640/1644/20 апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора задоволено частково. Абзац четвертий резолютивної частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 червня 2022 року змінено, виклавши його в такій редакції: Стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 грудня 2019 року по 02 червня 2022 року в розмірі 1252238,50 грн. У решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 червня 2022 року залишено без змін.

Листом відповідача від 27 липня 2023 року запрошено прибути до Департаменту кадрової роботи та державної служби Офісу Генерального прокурора з метою вирішення питання щодо виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2023 року у справі №640/1644/20 в частині поновлення на посаді.

31 серпня 2023 року позивач звернувся до Офісу Генерального прокурора із заявою щодо поновлення його з 25 грудня 2019 року на посаді начальника п`ятого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України, згідно з рішенням суду у справі №640/1644/20.

Наказом Офісу Генерального прокурора від 01 вересня 2023 року №994ц скасовано наказ Генерального прокурора України від 21 грудня 2019 року №2057ц про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника п`ятого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України Про прокуратуру. Поновлено ОСОБА_1 на вказаній посаді з 25 грудня 2019 року.

Вважаючи затримку виконання судового рішення за період з 03 червня 2022 року по 31 серпня 2023 року (включно) протиправною бездіяльністю Офісу Генерального прокурора, внаслідок чого у нього виникло право на стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, позивач звернувся у суду з вказаним позовом.

Зазначені обставини та зміст спірних правовідносин підтверджені наявними у справі доказами.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у період з 03 червня 2022 року по 31 серпня 2023 року (включно) Офіс Генерального прокурора України не виконав покладений на нього законодавством та судовим рішенням обов`язок та допустив протиправну бездіяльність щодо поновлення позивача на посаді начальника п`ятого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України; саме означений період є періодом затримки виконання рішення суду, що обумовлює право позивача на виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі відповідно до ст.236 КЗпП України, а тому з відповідача необхідно стягнути середній заробіток позивача за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі у розмірі 667176,25 грн (2052,85 грн х 325 днів).

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з ч.1, 5 ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

За змістом ч.1 ст.129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Принцип обов`язковості судових рішень в адміністративному судочинстві закріплено у статті 14 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України), відповідно до частини першої якої судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України.

Відповідно до ч.2, 3 ст.14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно зі ст.370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

При цьому п.3 ч.1 ст.371 КАС України передбачає, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

За змістом ч.1,2 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України Про запобігання корупції іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Частина 8 ст.235 КЗпП України передбачає, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Таким чином, з аналізу наведених вище правових норм можна дійти висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника у разі його незаконного звільнення.

Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів особи, що звернулася за захистом цього права.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 червня 2022 року у справі №640/1644/20 позов ОСОБА_1 до Генерального прокурора Рябошапки Руслана Георгійовича, Офісу Генерального прокурора задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора від 21 грудня 2019 року №2057ц про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника п`ятого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України та органів прокуратури; поновлено ОСОБА_1 з 25 грудня 2019 року на посаді начальника п`ятого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України; стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 грудня 2019 року по 02 червня 2022 року в розмірі 1254291,35 грн; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Крім того, допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника п`ятого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України та стягнення з Офісу Генерального прокурора середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 44136,28 грн.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2023 року у справі №640/1644/20 апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора задоволено частково. Абзац четвертий резолютивної частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 червня 2022 року змінено, виклавши його в такій редакції: Стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 грудня 2019 року по 02 червня 2022 року в розмірі 1252238,50 грн. У решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 червня 2022 року залишено без змін.

Колегія суддів повторно наголошує, що існування судового рішення про поновлення працівника на роботі породжує у відповідача обов`язок щодо негайного поновлення позивача на вказаній посаді, який має бути здійснений, шляхом видання відповідачем відповідного наказу.

Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися, та результатів його оскарження в апеляційному чи касаційному порядках, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів особи, що звернулася за захистом цього права.

При цьому, незгода Офісу Генерального прокурора із рішенням суду першої інстанції у справі №640/1644/20 та подальше його оскарження в апеляційному порядку чи касаційному порядках не є підставою для невиконання цього рішення, яке в силу імперативних приписів частини восьмої статті 235 КЗпП України і пункту 3 частини першої статті 371 КАС України підлягає негайному виконанню в частині поновлення працівника на роботі/посаді.

Оскарження судового рішення про поновлення працівника на посаді та, як наслідок, його подальше скасування або зміна може бути підставою для внесення змін або скасування наказу про поновлення на посаді, проте не змінює обов`язку роботодавця щодо негайного виконання такого судового рішення.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01 серпня 2023 року у справі №640/34546/21, від 11 грудня 2024 року у справах №120/14048/21-а, № 640/17410/21.

Матеріалами справи стверджується, що наказом Офісу Генерального прокурора від 01 вересня 2023 року №994ц скасовано наказ Генерального прокурора України від 21 грудня 2019 року №2057ц про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника п`ятого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України Про прокуратуру. Поновлено ОСОБА_1 на вказаній посаді з 25 грудня 2019 року.

Тобто позивача поновлено на посаді лише 01 вересня 2023 року, тоді як на підставі вищевказаних положень закону позивача належало поновити на посаді негайно після проголошення відповідного рішення суду від 02 червня 2022 року.

Таким чином, наявний факт затримки виконання відповідачем вказаного судового рішення, оскільки відразу після оголошення рішення суду не було виконане.

Колегія суддів зауважує, що згідно зі ст.236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Отже положення статті 236 КАС України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання заробітної плати чи неможливості працевлаштуватись.

З врахуванням наведеного вище колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у період з 03 червня 2022 року (наступний день після прийняття Окружного адміністративного суду міста Києва рішення про поновлення на посаді) по 31 серпня 2023 року (день, що передує дню видачі наказу Офісом Генерального прокурора про поновлення позивача на посаді) відповідач не виконав покладений на нього законом обов`язок щодо негайного добровільного виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі, що свідчить про його протиправну бездіяльність.

При цьому, апелянт у доводах апеляційної скарги зазначає про те, що процес поновлення на роботі здійснюється за принципом диспозитивності, тобто, за наявності волевиявлення особи, однак позивач не звертався до Офісу Генерального прокурора із заявою про добровільне виконання рішення про поновлення на посаді, тому у діях Офісу Генерального прокурора відсутня протиправна бездіяльність в частині поновлення позивача на посаді за рішенням суду, та відсутні підстави для застосування наслідків такої бездіяльності.

Колегія суддів зазначає, що Верховний Суд неодноразово наголошував про покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 236 КЗпП України, незалежно від дій чи ініціативи працівника щодо поновлення на роботі, а також незалежно від причин зволікання із виконанням судового рішення, оскільки диспозиція цієї норми трудового законодавства пов`язує виплату середнього заробітку виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі, яке підлягає негайному виконанню роботодавцем.

Зокрема, у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі №460/600/22 зазначено, що приписи частини восьмої статті 235 КЗпП України і приписи пункту 3 частини першої статті 371 КАС України чітко і однозначно установлюють, що рішення про поновлення на роботі/посаді підлягають негайному виконанню й цей імператив адресований передусім роботодавцю. Невчинення позивачем як працівником дій, спрямованих на виконання рішення суду щодо його поновлення на посаді (неподання заяви про поновлення чи незвернення до органу державної виконавчої служби) жодним чином не впливає на обов`язок роботодавця самостійно виконати рішення суду, допущене до негайного виконання, яке покладає на нього зобов`язання щодо поновлення працівника на посаді.

З врахуванням наведених вище мотивів колегія суддів відхиляє доводи апелянта в цій частині.

Щодо доводів апелянта про працевлаштування позивача у період невиконання відповідачем обов`язку щодо виконання рішення суду про поновлення його на попередній роботі, то колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду від 05 жовтня 2023 року у справі №340/693/22, від 25 липня 2024 року у справі №360/6493/21, від 05 грудня 2024 року у справі №360/4354/21, де Суд, зокрема, зазначив, що вказані покликання не можуть бути трактовані на користь відповідача задля уникнення чи зменшення встановленої законом відповідальності.

Крім того, колегія суддів зазначає, що оскільки питання правильності здійсненого судом першої інстанції розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на посаді не оскаржується в апеляційному порядку, та в процесі апеляційного провадження не було виявлено порушень, допущених судом першої інстанції, які б призвели до неправильного вирішення справи в цій частині, тому колегія суддів вважає недоцільним виходити за межі апеляційної скарги та переглядати оскаржуване рішення в цій частині.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у період з 03 червня 2022 року по 31 серпня 2023 року (включно) Офіс Генерального прокурора України не виконав покладений на нього законодавством та судовим рішенням обов`язок та допустив протиправну бездіяльність щодо поновлення позивача на посаді начальника п`ятого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України; саме означений період є періодом затримки виконання рішення суду, що обумовлює право позивача на виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі відповідно до ст.236 КЗпП України, а тому з відповідача необхідно стягнути середній заробіток позивача за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі у розмірі 667176,25 грн (2052,85 грн х 325 днів).

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Разом з тим, судом апеляційної інстанції встановлено, що Офісом Генерального прокурора при зверненні до суду з апеляційною скаргою було не доплачено судовий збір.

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" за подання фізичною особою адміністративного позову майнового характеру, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Розмір ставки судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду, згідно з ч.2 ст.4 Закону України Про судовий збір становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги, але не більше 15 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі ст.7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 1 січня цього року прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 2684,00 грн.

За змістом ч.3 ст.4 Закону України "Про судовий збір" при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачем заявлено вимогу майнового характеру на суму 667176,25 грн, а тому розмір судового збору, що підлягав сплаті за подання апеляційної скарги складає 8006,11 грн (6671,76*1,5*0,8).

Зі змісту платіжної інструкції №1768 від 26 квітня 2024 року вбачається, що апелянтом за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 1288,32 грн, а тому недоплата складає 6717,79 грн.

Таким чином, з врахуванням наведеного вище, на підставі приписів частин 1 та 6 статті 139 КАС України колегія суддів вважає необхідним стягнути з Офісу Генерального прокурора недоплачений при зверненні до суду апеляційної інстанції судовий збір у розмірі 6717,79 грн.

Керуючись ст.139, 242, 243, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2024 року у справі №380/27196/23 без змін.

Стягнути з Офісу Генерального прокурора () на користь держави недоплачений судовий збір за подання до адміністративного суду апеляційної скарги у розмірі 6717 (шість тисяч сімсот сімнадцять) гривень 79 копійок на рахунок Державної судової адміністрації України за реквізитами: отримувач коштів ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106; код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783; банк отримувача Казначейство України (ЕАП); рахунок отримувача: UА0026001; код класифікації доходів бюджету: 22030106; призначення платежу *; 101; (код платника за ЄДРПОУ, судовий збір, стягнутий з Офісу Генерального прокурора на користь держави, за подання апеляційної скарги у справі № 380/27196/23).

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 23 грудня 2024 року.