Справа № 160/18388/24
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2024-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

23 грудня 2024 року м. Дніпросправа № 160/18388/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Білак С.В., Чабаненко С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2024 року в адміністративній справі №160/18388/24 (головуючий суддя першої інстанції - Ніколайчук С.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач 04.07.2024 року звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, в якому просила:

- визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Дніпропетровській області щодо відмови їй в призначенні пенсії за вислугою років згідно зі ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05.11.1991 року (з доповненнями згідно із Законом України №3662-12 від 26.11.1993 року у редакції Закону України від 12.07.2001 року №2663-111);

- зобов`язати відповідача призначити та нараховувати їй пенсію за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05.11.1991 року (з доповненнями згідно із Законом України №3662-12 від 26.11.1993 року у редакції Закону України від 12.07.2001 року №2663-111) з дати звернення 15.05.2024 року виходячи з розміру пенсії 90 відсотків від розміру заробітної плати (грошового забезпечення) відповідно до довідок про складові заробітної плати (грошового забезпечення), виданих Дніпропетровською обласною прокуратурою №21-19вих24 від 14.05.2024 року та без обмеження максимального (граничного) розміру пенсії.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та прийняти постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав, зазначених в позові.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подав, що не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу, встановила наступне.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась 15.05.2024 року до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

За принципом екстериторіальності заява та додані документи розглядались ГУ ПФУ в м.Києві.

За результатами розгляду наданих документів Головним управлінням Пенсійного фонду України в м.Києві прийнято рішення від 23.05.2024 року № 72 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії.

В обґрунтування відмови зазначило, що згідно наданих документів про стаж (довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру, трудова книжка, диплом) стаж роботи на посадах прокурорів враховано повністю та складає 23 роки 02 місяці 08 днів. Довідка про заробітну плату від 14.05.2024 року №21-19 видана на дату звернення, але не на дату перед місяцем звернення за призначенням пенсії (а.с.41).

Таким чином, відповідач відмовив позивачу у призначенні пенсії з підстав відсутності стажу за вислугу років (25 років) відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру».

Вважаючи та дії відповідача протиправними, позивач оскаржила такі дії до суду.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Умови пенсійного забезпечення відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників до 15.07.2015 року визначалися Законом України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ (далі по тексту - Закон №1789).

Відповідно до статті 50-1 Закону №1789 (в редакції Закону №2663-ІІІ від 12.07.2001 року) прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80% від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2%, але не більше 90% від суми місячного (чинного) заробітку.

До 20-річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» №3668-VІ, який набрав чинності з 1 жовтня 2011 року, внесено зміни до статті 50-1 Закону №1789, зокрема, змінено у відсотках розмір пенсії за вислугу років, яка призначається прокурорам і слідчим у разі реалізації ними такого права. Встановлено, що прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше:

по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років;

з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 11 років;

з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 11 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 12 років;

з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 12 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 13 років;

з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 13 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 14 років;

з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 14 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 15 років.

До вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Отже, у прокурорів та слідчих, які в період часу з 26 липня 2001 року до 01 жовтня 2011 року мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної норми права. При цьому, таке право у зазначених осіб виникло незалежно від того чи фактично воно було реалізовано шляхом звернення до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії.

Станом на 01.10.2011 року позивач відпрацювала в органах прокуратури трохи більше 8 років, та не мала загального стажу роботи 20 років, а тому на вказану дату у позивача не виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної вище норми права.

З 15.07.2015 року набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014 року (далі по тексту - Закон №1697).

Пунктом 3 розділу ХІІ Прикінцевих положень цього Закону визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про прокуратуру» №1789-XII від 05.11.1991 року, крім, зокрема, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1 цього закону.

Так, положення частини першої статті 50-1 Закону №1789, які визначали умови та порядок призначення пенсії працівникам прокуратури втратили чинність з дня набрання чинності Законом №1697 від 14.10.2014 року, а саме з 15.07.2015 року.

Статтею 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VII врегульовано питання пенсійного забезпечення працівників прокуратури, які і були чинними на час звернення позивача до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії.

Згідно із частиною шостою статті 86 Закону України «Про прокуратуру» до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на посадах прокурорів (в тому числі адміністративних) органів прокуратури, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою.

Як обґрунтовано встановив суд першої інстанції, що враховуючи дату звернення позивача до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії, а саме: 15.04.2024 року до спірних правовідносин необхідно застосовувати саме норми Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VІІ, а не статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ, як помилково вважає позивач.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 11.06.2020 року по справі №265/2627/17, від 18.03.2020 року по справі №310/7064/16-а та від 04.03.2021 року по справі №452/208/17.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно зі статті 86 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 01.10.2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Тобто станом на дату звернення позивача до Пенсійного фонду необхідними умовами для призначення йому пенсії за вислугу років були: а) стаж за вислугу років - не менше 25 років; б) стаж на посадах прокурорів - 15 років.

Відповідно до матеріалів справи, станом на день звернення позивача до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії, а саме: 15.04.2024 року її стаж роботи на посадах прокурора було враховано та він складав 23 роки 02 місяці 08 днів, у зв`язку із чим позивач не мала 25 років вислуги, що є обов`язковою умовою для призначенні пенсії відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що посилання скаржника на те, що зміни в законодавстві, які звужують зміст та обсяг існуючих прав не повинні застосовуватися, є безпідставними і не спростовують висновків суду першої інстанції у цій справі, оскільки у період дії статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-XII у редакції від 26.07.2001 року, що діяла до 30.09.2011 року, пенсії призначалися прокурорам і слідчим зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років.

Як зазначалось вище, станом на 30.09.2011 року (0.10.2011 року) у позивача був відсутній стаж роботи 20 років та стаж роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури 10 років, відтак, у період дії статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-XII у редакції від 26.07.2001 року, позивач не набув право на призначення пенсії за вислугу років, у зв`язку з чим, при прийнятті Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII не відбулося звуження змісту та обсягу існуючих прав позивача.

Також є безпідставними посилання позивача на порушення відповідачем статті 22 Конституції України, оскільки у позивача була відсутня передбачена законодавством вислуга років, тому такі зміни не є звуженням змісту її прав.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що позивачем питання правомірності рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві від 23.05.2024 року №72 про відмову в призначенні пенсії взагалі не ставиться та позовних вимог до органу, який саме і приймав рішення про відмову в призначенні пенсії, позивачем не заявлено.

Враховуючи наведені вище обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість рішення суду першої інстанції та відсутність підстав для задоволення заявленого позову.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Приписи статті 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2024 року в адміністративній справі №160/18388/24 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2024 року в адміністративній справі №160/18388/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Білак

суддя С.В. Чабаненко