Справа № 320/2087/23
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2024-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/2087/23 Суддя (судді) першої інстанції: Горобцова Я.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого: Бєлової Л.В.,

суддів: Аліменка В.О., Кучми А.Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу Служби безпеки України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 липня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Служби безпеки України відносно позивача стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні;

- зобов`язати Службу безпеки України виплатити позивачу його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 23.06.2017 по 22.11.2022 відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 02 липня 2024 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.06.2017 по 22.11.2022.

Зобов`язано Службу безпеки України нарахувати та виплати ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 23.06.2017 по 23.12.2017, виходячи з середньоденного заробітку (грошового забезпечення), нарахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (про зобов`язання виплатити компенсацію за період з 24.12.2017 по 22.11.2022).

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, відповідач вказує, що на військовослужбовців, які проходять військову службу, положення КЗпП України не поширюються. При цьому, апелянт посилається на постанову Верховного Суду від 17.09.2020 у справі № 640/18248/19.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 серпня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Служби безпеки України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 липня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Позивач відзив на апеляційну скаргу до суду не подав.

Після надходження матеріалів справи до суду, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2024 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходив військову службу та був звільнений у запас на підставі наказу Служби безпеки України від 23 червня 2017 року №708-ос. Також цим наказом позивача виключили зі списків особового складу з 30 червня 2017 року, з направленням на військовий облік в Службу мобілізації та територіальної оборони.

Фінансовим економічним управлінням Служби безпеки України видано довідку від 24 червня 2022 року № 21/2/2-344 про те, що ОСОБА_1 під час проходження військової служби у період з 01 грудня 2015 року по 30 червня 2017 року індексація грошового забезпечення не нараховувалась та не виплачувалась.

Не погоджуючись з такими діями відповідача щодо невиплати індексації грошового забезпечення позивач звернувся до суду.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 06.09.2022 р. у справі № 640/11241/22, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.11.2022, адміністративний позов ОСОБА_1 до Служби безпеки України задоволено частково.

Визнано протиправними дії Служби безпеки України, які виразились у відмові ОСОБА_1 нарахувати та виплатити за період з 01 грудня 2015 року по 30 червня 2017 року індексацію грошового забезпечення, відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, з визначенням місяця, в якому відбулося підвищення посадового окладу військовослужбовців - січень 2008 року.

Зобов`язано Службу безпеки України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 01 грудня 2015 року по 30 червня 2017 року, включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року, відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078.

У решті заявлених позовних вимог відмовлено.

Згідно з банківською випискою від 21.11.2022 відповідач перерахував позивачу 4 501,60 грн. індексацію грошового забезпечення згідно з рішенням суду від 06.09.2022 у справі № 640/11241/22.

Позивач, вважаючи, бездіяльність Служби безпеки України щодо несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні протиправною, звернувся з цим позовом до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що оскільки відповідачем належні позивачу при звільненні суми грошового забезпечення сплачені не в день його звільнення з військової служби, а перераховані на виконання рішення суду - 21.11.2022, то наявні підстави для зобов`язання відповідача здійснити позивачу нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, але не більше як за шість місяців, тобто за період з 23.06.2017 по 23.12.2017, а не до 22.11.2022 (наступний день після виплати індексації грошового забезпечення), як просить позивач у адміністративному позові.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає таке.

Предметом спору в цій справі є зобов`язання відповідача виплати середній заробіток за час затримки виплати позивачу при звільненні індексації грошового забезпечення.

Стаття 43 Конституції України закріплює, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (частини перша, друга, четверта та сьома).

Правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців регулюються низкою спеціальних актів, а саме: Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII, постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» тощо.

Відповідно до статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Абзацом першим частини першої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

У рішенні Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Отже, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. Однак, спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум.

Непоширення норм трудового законодавства на військовослужбовців стосується, зокрема, порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення). Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що передбачає порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

Зазначене питання врегульоване Кодексом законів про працю України від 10 грудня 1971 року № 322-VIII (далі - КЗпП України), норми якого в цій ситуації є загальними та поширюється на правовідносини, які виникають у зв`язку з несвоєчасним розрахунком під час звільнення з військової служби.

Такі правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 28 січня 2021 року у справі № 240/11214/19, які відповідно до частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» підлягають врахуванню.

Отже, вказане спростовує доводи апелянта про те, що у спірній ситуації на нього не поширюється відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України, та свідчить про обґрунтованість висновку суду першої інстанції щодо наявності у позивача права на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно з статтею 117 КЗпП України.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Спір у цій справі стосується виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, в редакції якої у спірному періоді (01.07.2017 - 20.11.2022) відбулися зміни на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-ІХ (далі - Закон № 2352-ІХ).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме: в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За правилами статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній станом на час звільнення позивача) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Водночас Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Закон України № 2352-ІХ та відповідно і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19.07.2022.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу при звільненні та виключенні з 30 червня 2017 року зі списків особового складу СБУ не виплачена індексація грошового забезпечення. Таку індексацію присуджено судовим рішенням у справі №640/11241/22, та на виконання якого 21 листопада 2022 року відповідачем перераховано на картковий рахунок позивача грошові кошти у відповідному розмірі.

Отже, у цих правовідносинах спірним періодом є 01 липня 2017 року - 20 листопада 2022 року.

Як зазначалось, відповідно до статті 117 КЗпП України, у чинній редакції, згідно з Законом № 2352-ІХ, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Натомість, стаття 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ, передбачала оплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто стаття 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Тому, стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на дві частини: до набрання чинності нової редакції статті 117 КЗпП України і після цього.

Період з 01 липня 2017 року до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, яка не обмежувала строком виплати у шість місяців.

Проте, період з 19 липня 2022 року до 20 листопада 2022 року регулюється вже чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями.

Аналогічний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22, від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22, від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22, від 29 лютого 2024 року у справі № 460/42448/22.

Суд першої інстанції достовірно встановив, що позивач 30.06.2017 звільнений з військової служби наказом № 708-ос від 23.06.2017 Служби безпеки України, однак остаточний розрахунок при звільненні проведено відповідачем на виконання рішення суду у справі № 640/11241/22 лише 21.11.2022, тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

Тому, у зв`язку з непроведенням відповідачем у зазначені строки повного розрахунку при звільненні позивача, останній відповідно до статтею 117 КЗпП України має право на отримання компенсації за затримку розрахунку при звільненні - виплати індексації.

Періодом отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі служби має бути - з 01 липня 2017 року по 20 листопада 2022 року, з якого: період з 01 липня 2017 по 18 липня 2022 року, який регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, що не обмежувала строк виплати у шість місяців, а період з 19 липня 2022 по 20 листопада 2022 року враховує законодавче обмеження виплати компенсації шістьма місяцями.

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав протиправну бездіяльність Служби безпеки України відносно позивача стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні та дійшов правильного висновку про необхідність зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Проте, суд першої інстанції не врахував зазначених положень нормативно-правових актів і висновки Верховного Суду та визначив період протиправної бездіяльності Служби безпеки України щодо не нарахування та невиплати компенсації з 23.06.2017 по 22.11.2022 та період зобов`язання Служби безпеки України нарахувати та виплати середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 23.06.2017 по 23.12.2017.

Разом із тим, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи те, що позивачем рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача виплатити компенсацію за період з 24.12.2017 по 22.11.2022 не оскаржується, то суд апеляційної інстанції не перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині.

Водночас, суд апеляційної інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача зазначає, що суд першої інстанції, визначаючи вказаний шестимісячний період виплати позивачу компенсації, а саме: з 23.06.2017 по 23.12.2017, допустив помилку, оскільки визначив початок періоду з 23.06.2017, тоді як позивач звільнений (виключений зі списків особового складу) з 30.06.2017.

Крім того, враховуючи викладені вище висновки апеляційного суду датою, на яку припадає закінчення періоду несвоєчасного розрахунку, є 20 листопада 2022 року, а не дата - 22 листопада 2022 року.

У зв`язку з чим, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині періоду несвоєчасного розрахунку шляхом визнання протиправною бездіяльність щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01.07.2017 (наступний день після звільнення) по 20.11.2022 (дата перед фактичним розрахунком) та зобов`язання відповідача нарахувати та виплати позивачу компенсацію за затримку розрахунку, починаючи з 01.07.2017 по 01.01.2018.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження частково.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до пункту 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з частиною першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 317 КАС України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно з частиною четвертою ст. 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскільки суд першої інстанції під час вирішення справи порушив норми процесуального права щодо визначення періоду несвоєчасного розрахунку, то апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду зміні шляхом викладення резолютивної частини у відповідній редакції, а саме: визнати протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.07.2017 по 20.11.2022 та з обов`язати Службу безпеки України нарахувати та виплати ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01.07.2017 по 01.01.2018, виходячи з середньоденного заробітку (грошового забезпечення), нарахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100.

У решті рішення суду слід залишити без змін.

Розподіл судового збору за подання апеляційної скарги у цій справі не здійснюється в силу положень ч. 2 ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. 243, 315, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Служби безпеки України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 липня 2024 року - задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 липня 2024 року - змінити, виклавши абзаци другий та третій резолютивної частини рішення суду у наступній редакції:

« 2. Визнати протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.07.2017 по 20.11.2022.

3. Зобов`язати Службу безпеки України (01601, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 33; ) нарахувати та виплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01.07.2017 по 01.01.2018, виходячи з середньоденного заробітку (грошового забезпечення), нарахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100».

У решті рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 липня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді В.О. Аліменко,

А.Ю. Кучма