Справа № 260/3595/24
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2024-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2024 рокуЛьвівСправа № 260/3595/24 пров. № А/857/23868/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2024 року (ухвалене головуючим суддею Гебеш С.А. у м. Ужгород) у справі № 260/3595/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України в особі Центральної Військово-лікарської комісії про визнання протиправною та скасування постанови та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просив:

визнати протиправною та скасувати постанову Міністерства оборони України в особі Центральної військово-лікарської комісії, що оформлена протоколом №5135 від 11.12.2023 року про причинний зв`язок «захворювання ОСОБА_1 так, пов`язане з проходженням військової служби»;

зобов`язати Міністерство оборони України в особі Центральної військово-лікарської комісії повторно розглянути заяву колишнього військовослужбовця ОСОБА_1 від 17.11.2023 по питанню: визначення причинного зв`язку каліцтва (проведеної 17.06.1966 року хірургічної операції на ліву нирку, тобто тілесного ушкодження органу лівої нирки та обох органів зору) яке він отримав під час перебування за наказом командира військової частини НОМЕР_1 Закавказького ВО №29 від 01.02.1966 у період лютий липень 1966 року (включно) у службовому відрядженні в/ч НОМЕР_2 АДРЕСА_1 на території іншої держави Грузії колишнього Союзу РСР, результат розгляду якої відповідно до п. 21.3 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України №402 від 14.08.2008 оформити протоколом за формою наведеного в додатку 19 до цього Положення;

стягнути на користь особи з інвалідністю Армії першої групи по зору ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі місячної мінімальної заробітної плати;

зобов`язати відповідача подати протягом місяця з дати набрання законної сили судового рішення звіт про його виконання.

В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що відповідач умисно не розглядав питання, яке перед ним поставлено позивачем у заяві від 17.11.2023, так як у розділі І протоколу №5135 від 11.12.2023 відповідачем вказано, що він слухав заяву по питанню перегляду причинного зв`язку захворювань з військовою службою, а не визначення причинного зв`язку каліцтва (проведеної 17.06.1966 хірургічної операції на ліву нирку) яке отримав під час перебування у службовому відрядженні в/ч НОМЕР_2 АДРЕСА_1 на території іншої держави Грузії колишнього Союзу РСР. Також вказує на те, що відповідач при розгляді його заяви не вказав дані про проходження військової служби у Збройних Силах, термін перебування на лікарняному з 03.05.1966 по 25.07.1966 включно, умисно не зазначив, що з позивачем стався нещасний випадок, причиною якого було службове відрядження, тощо.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 28.08.2024 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Міністерство оборони України в особі Центральної Військово-лікарської комісії щодо неналежного розгляду заяви ОСОБА_1 від 17.11.2023 про визначення причинного зв`язку каліцтва, яке він отримав під час перебування у службовому відрядженні. Зобов`язано Міністерство оборони України в особі Центральної Військово-лікарської комісії повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 17.11.2023 про визначення причинного зв`язку каліцтва, яке він отримав під час перебування у службовому відрядженні. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходи з того, що відповідач під час засідання штатної ВЛК Центральної військово-лікарської комісії ЗСУ 11.12.2023 розглядав заяву (вх. №Т-8552 від 11.12.2023) ОСОБА_1 щодо перегляду причинного зв`язку захворювань з військовою службою та залишив без змін постанову про причинний зв`язок захворювання за свідоцтва про хворобу №1485/638 від 07.07.1966 ВЛК Тбіліського ОВГ №367. Однак, із змісту поданої позивачем заяви вбачається, що позивач просив розглянути його документи для визначення причинного зв`язку каліцтва, яке він отримав під час перебування у службовому відрядженні. Таким чином, суд вказує на те, що відповідач на засіданні штатної ВЛК Центральної військово-лікарської комісії ЗСУ 11.12.2023 переглядав причинний зв`язок захворювань позивача з військовою службою, а не визначав причинний зв`язок, як про це просив позивач у поданій ним заяві, доказів зворотнього суду відповідачем не надано.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині та прийняти нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 проходив військову службу з 16.11.1963 по 27.07.1966 у військовій частині НОМЕР_1 Закавказького ВО, що підтверджується анкетою запитом ІНФОРМАЦІЯ_1 та архівною довідкою Центрального архіву МО Російської Федерації від 09.01.2002 року.

Згідно свідоцтва про хворобу №1485/638 від 07.07.1966 ВЛК Тбіліського ОВГ 367 встановлено діагноз сечокам`яна хвороба, стан після операції видалення каменю лівої ниркової миски. Як вбачається зі змісту вказаного свідоцтва, ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_2 постановила: у відповідності до ст.63-б гр.І наказу Міністра оборони СССР за №275 від 1961 року позивача визнано непридатним у мирний час, придатним до нестройової служби у воєнний час; захворювання отримане в період проходження військової служби.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач 17.11.2023 звернувся із заявою до Міністерства оборони України в особі Центральної військово-лікарської комісії відповідно до якої просив розглянути документи з метою визначення причинного зв`язку каліцтва (проведеної 17.06.1966 хірургічної операції на ліву нирку), яке він отримав під час перебування за наказом командира в/ч НОМЕР_1 Закавказького ВО № 29 від 01.02.1966 у період лютий-липень 1966 року (включно) у службовому відрядженні в/у НОМЕР_2 АДРЕСА_1 на території іншої держави Грузії колишнього Союзу РСР, результат розгляду яких у відповідності до пункту 21.3 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 402 від 14.08.2008 оформити протоколом за формою наведеною в додатку 19 до цього Положення.

За результатами розгляду, поданої позивачем заяви, Центральною військово-лікарською комісією Збройних Сил України протоколом № 5135 від 11.12.2023 було вирішено постанову про причинний зв`язок захворювання за свідоцтва про хворобу №1485/638 від 07.07.1966 залишити без змін.

Вважаючи протиправною спірну постанову, позивач звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 №402 затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, який встановлює порядок встановлення причинного зв`язку захворювань (поранень, контузій, травм, каліцтв) у військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, які призвані на збори, та колишніх військовослужбовців зі службою у Збройних Силах України (далі - Положення №402).

Відповідно до пункту 1.2 глави 1 розділу І Положення № 402, військово-лікарська експертиза це, зокрема, установлення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів.

Відповідно до пункту 1.1. глави 1 розділу ІІ Положення №402 медичний огляд включає в себе вивчення та оцінку стану здоров`я і фізичного розвитку громадян на момент огляду в цілях визначення ступеня придатності до військової служби, навчання за військово-обліковими спеціальностями, вирішення інших питань, передбачених цим Положенням, з винесенням письмового висновку (постанови). Під придатністю до військової служби у цьому Положенні розуміється такий стан здоров`я і фізичного розвитку громадян, який дозволяє їм виконувати передбачені статутами, інструкціями службові обов`язки з конкретної військової спеціальності у виді Збройних Сил України та інших військових формуваннях у мирний та воєнний час.

Медичний огляд проводиться військово-лікарською комісією (далі ВЛК) з метою визначення придатності, зокрема: до військової служби допризовників, призовників, військовозобов`язаних, резервістів (кандидатів у резервісти); військовослужбовців до військової служби; військовослужбовців до військової служби за військовою спеціальністю.

Згідно п. 1.2 глави 1 розділу І Положення № 402 військово-лікарською експертизою є встановлення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів, осіб, звільнених з військової служби, а також причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв), які призвели до смерті військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби.

Згідно пунктів 21.1 -21.3 розділу ІІ Положення № 402 визначено, що у разі коли під час медичного огляду військовослужбовців встановлено діагноз, ВЛК встановлює причинний зв`язок захворювання, травми, контузії, каліцтва, поранення.

Причинний зв`язок захворювань, поранень, травм, контузій, каліцтв у військовослужбовців, які проходять військову службу, військовозобов`язаних і резервістів, призваних військовими комісаріатами на навчальні (перевірочні) збори, при медичному огляді вирішують позаштатні постійно діючі госпітальні, гарнізонні ВЛК і ЛЛК та за потреби - штатні ВЛК.

Причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців визначають штатні ВЛК; у колишніх військовослужбовців інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та військових формувань колишнього СРСР, правонаступниками яких вони стали, - штатні ВЛК цих військових формувань та оформлюють протоколом за формою, наведеною в додатку 19.

У випадку прийняття штатними ВЛК рішення про відсутність підстав для прийняття постанови про причинний зв`язок захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв) у формулюваннях, передбачених пунктами 21.5, 21.6 цієї глави, у розділ Х протоколу, оформленого за формою, наведеною в додатку 19 до цього Положення, заноситься відповідне рішення.

Відповідно до пункту 21.5 підпункту б Положення № 402, постанови ВЛК про причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв можуть бути прийняті в такому формулюванні: «Поранення (контузія, травма, каліцтво), ТАК, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби» - якщо поранення (травма, контузія, каліцтво) одержане (крім випадків протиправного діяння), у разі фактичного виконання службових обов`язків під час проходження військової служби в частинах, які не входили до складу діючої армії.

Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, а саме з Протоколу №5135, відповідач під час засідання штатної ВЛК Центральної військово-лікарської комісії ЗСУ 11.12.2023 розглядав заяву (вх. №Т-8552 від 11.12.2023) ОСОБА_1 щодо перегляду причинного зв`язку захворювань з військовою службою та залишив без змін постанову про причинний зв`язок захворювання за свідоцтва про хворобу №1485/638 від 07.07.1966 ВЛК Тбіліського ОВГ №367.

Проте, із змісту поданої позивачем заяви вбачається, що ОСОБА_1 просив розглянути його документи для визначення причинного зв`язку каліцтва, яке він отримав під час перебування у службовому відрядженні.

Колегія суддів зазначає, що відповідач на засіданні штатної ВЛК Центральної військово-лікарської комісії ЗСУ 11.12.2023 переглядав саме причинний зв`язок захворювань позивача з військовою службою, а не визначав причинний зв`язок, як про це просив позивач у поданій ним заяві.

Згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 12.02.2021 року у справі №820/5570/16, при розгляді по суті спору у справах, у яких оспорюються висновки за результатами медичного огляду, суд не може здійснювати власну оцінку підставності прийняття певного висновку, оскільки суди не є спеціалізованими установами в медичній сфері і тому оцінка підставності такого висновку виходить за межі необхідного дослідження в контексті застосування норм матеріального права.

Суд не може самостійно на власний розсуд надавати оцінку діагнозу позивача, зокрема періоду його виникнення, оскільки означені питання є дискреційними повноваженнями ВЛК та інших спеціалізованих експертних установ. У межах адміністративного процесу суд не вправі надавати оцінку професійним діям лікарів-членів різних ВЛК при застосуванні ними відповідних методів огляду позивача, дослідження медичної документації, визначенні діагнозів та їх причинно-наслідкового зв`язку.

З огляду на зазначене вище апеляційна колегія поділяє висновок суду першої інстанції, що з метою повного, всебічного захисту прав позивача слід вийти за межі позовних вимог та визнати протиправними дії Міністерства оборони України в особі Центральної військово-лікарської комісії щодо неналежного розгляду заяви позивача від 17.11.2023 та відповідно зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивачу від 17.11.2023 щодо визначення причинного зв`язку каліцтва (проведеної 17.06.1966 хірургічної операції на ліву нирку, тобто тілесного ушкодження органу лівої нирки та обох органів зору) яке він отримав під час перебування за наказом командира військової частини НОМЕР_1 Закавказького ВО №29 від 01.02.1966 у період лютий липень 1966 року (включно) у службовому відрядженні в/ч НОМЕР_2 АДРЕСА_1 на території іншої держави Грузії колишнього Союзу РСР.

Що стосується вимоги апелянта про стягнення моральної шкоди, то суд зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини п`ятої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Оскільки позивачем вимогу про відшкодування моральної шкоди заявлено разом з вимогами до відповідача щодо протиправності діянь відповідача.

Поняття моральної шкоди наведене у статті 23 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), в якій зазначено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтею 1174 ЦК України, є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

З урахуванням наведених норм, колегія суддів зазначає, що при вирішенні питання відшкодування моральної шкоди з`ясуванню підлягають фактичні обставини можливого заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, зокрема, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17.

Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (пункт 49).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (пункт 52).

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (пункт 56).

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу статті 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (частина друга статті 77 КАС України) (пункт 57).

Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Із зазначеного вбачається, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.

Поняття доказів наведено у ст. 72 КАС України, відповідно до якої доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статей 73, 74 КАС України надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

Із врахуванням вищезазначених правових норм, колегія суддів зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування її заподіяння покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Крім того, сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди. Моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами.

В даному випадку відсутні будь-які докази причинно-наслідкового зв`язку між зазначеними позивачем обґрунтуваннями моральних страждань і діями відповідача. Наведені позивачем посилання на страждання не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Вказане позбавляє суд можливості встановити факт завдання позивачу моральної шкоди протиправними діями відповідача та провести розрахунок її розміру згідно з критеріями, встановленими статтею 23 Цивільного кодексу України, а відтак підстави для задоволення позовних вимог у цій частині відсутні.

За цих обставин, суд апеляційної інстанції вважає правильними висновки суду першої інстанції відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення моральної шкоди з відповідача.

Щодо встановлення судового контролю за виконанням судового рішення в адміністративній справі, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З аналізу вказаної норми вбачається, що встановлення судового контролю за виконанням судового рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі, є правом, а не обов`язком суду. Отже, судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах є саме диспозитивним правом суду, яке може використовуватись в залежності від наявності об`єктивних обставин та обґрунтованих сумнівів на користь ймовірного невиконання рішення суду відповідачем, що підтверджені належними та допустимими доказами.

У якості обставин, що можуть свідчити про невиконання рішення суду відповідачем суб`єктом владних повноважень потрібно розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що позивач не навів аргументованих доводів та не надав доказів того, що дане рішення суду буде відповідачем не виконане, у зв`язку з чим своєчасно у межах розумних строків не будуть поновлені його права.

Аналізуючи наведені вище законодавчі приписи та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що необхідно визнати протиправними дії Міністерства оборони України в особі Центральної військово-лікарської комісії щодо неналежного розгляду заяви позивача від 17.11.2023 та відповідно зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивачу від 17.11.2023 щодо визначення причинного зв`язку каліцтва (проведеної 17.06.1966 хірургічної операції на ліву нирку, тобто тілесного ушкодження органу лівої нирки та обох органів зору) яке він отримав під час перебування за наказом командира військової частини НОМЕР_1 Закавказького ВО №29 від 01.02.1966 у період лютий липень 1966 року (включно) у службовому відрядженні в/ч НОМЕР_2 АДРЕСА_1 на території іншої держави Грузії колишнього Союзу РСР.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2024 року у справі № 260/3595/24 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді Л. Я. Гудим
В. Я. Качмар