Справа № 440/12707/24
Суддя: І.Г. Ясиновський
Дата ухвалення: 2024-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

20 грудня 2024 року м. ПолтаваСправа №440/12707/24
Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Ясиновського І.Г., розглянувши у письмовому провадженні клопотання представника Військової частини НОМЕР_1 про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 440/12707/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дії протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До Полтавського окружного адміністративного суду позов ОСОБА_1 , що заявлений до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить суд:

визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати не в повному обсязі ОСОБА_1 додаткової винагороди відповідно до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за період з 09.12.2022 по 14.03.2023 та з 12.06.2023 по 19.06.2023 з розрахунку на день пропорційно часу його участі у бойових діях у тому числі за період його перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, включаючи час його переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого та перебування у відпустці у зв`язку з реабілітацією після тяжкого поранення;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 донарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду відповідно до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», за період з 09.12.2022 по 14.03.2023 та з 12.06.2023 по 19.06.2023, виходячи з розрахунку 100000 гривень на місяць пропорційно часу участі у бойових діях, у тому числі за період його перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, включаючи час його переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого та перебування у відпустці у зв`язку з реабілітацією після тяжкого поранення, та з урахуванням раніше виплачених сум.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 29.10.2024 визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з даним позовом. Позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у цій справі, а її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників (у письмовому провадженні).

До суду надійшов відзив на позовну заяву, що містить клопотання представника ІНФОРМАЦІЯ_1 про залишення позовної зави без розгляду у зв`язку з пропущенням строків звернення до суду.

Розглянувши подане клопотання та матеріали адміністративної справи, суд дійшов такого висновку.

Цей спір стосується нарахування й виплати позивачу в періоди з 02.10.2021 по 20.05.2023 грошового забезпечення, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення.

У постанові від 11.07.2024 у справі №990/156/23 Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок щодо питання про те, положення якої норми підлягають застосуванню у питанні визначення строку звернення до суду у справах, пов`язаних з порушенням закону про оплату праці у публічно-правових відносинах. У вказаній справі Велика Палата Верховного Суду зазначає, що положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час недопуску до продовження виконання повноважень) у разі порушення законодавства про оплату праці. У судовій практиці усталеним є підхід щодо застосування приписів Кодексу законів про працю України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо проходження публічної служби, у яких виник спір. Такий підхід відповідає висновкам Конституційного Суду України, сформульованим у рішенні від 07.05.2002 №8-рп/2002, за змістом якого при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, суд, встановивши відсутність у спеціальних законах норм, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівника.

Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що норма статті 233 Кодексу законів про працю України є нормою матеріального права, яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю. Вказана норма поширює свою дію на всіх працівників та службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну чи державну службу.

Частиною другою статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній на початок виникнення спірних відносин) було передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено у такій редакції: "Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні".

Тобто до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 19.01.2023 у справі №460/17052/21, від 25.04.2023 у справі №380/15245/22, від 07.09.2023 у справі №620/1201/23, від 24.10.2024 у справі №200/5154/22, від 31.10.2024 у справі №500/7140/23.

При цьому, з огляду на правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (рішення від 09.02.1999 №1-рп/99, від 13.05.1997 №1-зп, від 05.04.2001 №3-рп/2001), Верховний Суд у рішенні від 06.04.2023 у зразковій справі №260/3564/22 (адміністративне провадження №Пз/990/4/22) дійшов висновку про поширення дії частини першої статті 233 КЗпП України (у редакції Закону №2352-IX) тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

На необхідність врахування цих висновків звернув увагу Верховний Суд у постановах від 20.11.2023 у справі №160/5468/23, від 07.10.2024 у справі №500/7802/23, від 31.10.2024 у справі №500/7140/23.

Також суд звертає увагу, що відповідно до пункту 1 глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, діяв з 12.03.2020 (постанова Уряду від 11.03.2020 №211) та закінчився 30.06.2023 (постанова Уряду від 27.06.2023 №651). Запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину, про що зазначив Верховний Суд у постанові від 30.11.2023 у справі №160/759/23.

Таким чином, тримісячний строк звернення до суду з позовними вимогами за період з 09.12.2022 по 20.05.2023 був продовжений на період дії карантину, розпочав свій відлік 01.07.2023 та завершився 02.10.2023.

До позовної заяви долучено заяву про поновлення строку звернення до суду, що мотивована тим, що у червні 2023 року після одужання Позивача було переведено до нового місця служби військової частини НОМЕР_2 та призначено на посаду командира зенітно-кулеметної роти, яка безпосередньо виконує бойові завдання на території Донецької області нашої Держави, щодо захисту Батьківщини та її територіальної цілісності, що підтверджується військовим квитком

У період проходження Позивачем служби у військовій частині НОМЕР_2 він був позбавлений можливості своєчасно дізнатися про порушення своїх прав, через навантаження та постійне перебування на позиціях, не маючи постійного місця дислокації, у зв`язку з виконанням військового обов`язку, що значно ускладнило йому можливість дізнатися про порушення його прав, звернення до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до частини другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Поряд з цим, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

Водночас, у своїй практиці Європейський суд з прав людини звертав увагу, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права (рішення від 4 грудня 1995 року у справі Беллет проти Франції (Bellet v. France), Series A № 333-B, crop.42, пункт 36).

ЄСПЛ висловив позицію стосовно того, що, розглядаючи підстави для поновлення пропущеного строку, національні суди мають враховувати, що питання стосовно того, чи було дотримано справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (справи Скордіно проти Італії, Ятрідіс проти Греції).

Відтак, суд дійшов висновку, що наведені ним причини пропуску строку звернення з даним позовом однозначно негативно вплинули на можливість реалізації позивачем своїх процесуальних прав та обов`язків.

Виходячи з викладеного, суд при постановленні ухвали від 29.10.2024 прийшов до висновку про наявність підстав для поновлення строку звернення до суду з даним позовом.

Тож у задоволенні клопотання представника відповідача належить відмовити.

Окремо суд зауважує, що представником відповідача наголошено, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 20.01.2023 №20 Позивач оголошений таким, що самовільно залишив частину з 19.01.2023. Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.02.2023 №40 Позивач оголошений таким, що 08.02.2023 повернувся після самовільного залишення частини.

Відповідач у відзиві на позовну заяву звертав увагу суду, що у позовній заяві Позивач не оскаржує ані зазначені накази командира військової частини НОМЕР_1 , ані сам факт самовільного залишення ним частини. З огляду на викладене, вимоги Позивача в частині виплати додаткової винагороди за січень та лютий 2023 року не підлягають задоволенню.

На противагу викладеній позиції відповідача представником позивача у відповіді на відзив повідомлено, що відповідно до наказу командира військової частин НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 1445 від 29.05.2023 «Про підсумки проведення службового розслідування за фактом незгоди з матеріалами проведеного службового розслідування лейтенанта ОСОБА_1 » за наслідками проведеного службового розслідування встановлено, що в період з 18.01.2022 по 08.02.2023 позивач перебував лікуванні після отриманого поранення, та не був незаконно відсутній у військовій частині, що підтверджується також випискою з історії хвороби останнього № 143 від 07.02.2023 .

Згідно п. 2 наказу № 1445 до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 569 від 08.02.2023 (з основної діяльності) «Про підсумки проведення службового розслідування за фактом неповернення на служби з відпустки лейтенанта ОСОБА_1 » внесено зміни та частину другу цього наказу викладено у наступній редакції «Не притягувати військовослужбовця командира 4 зенітного ракетного взводу зенітної ракетної батареї військової частини НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності».

Згідно п. 4 цього ж наказу позивача мало бути внесено до наказу про виплату одноразової додаткової винагороди в повному обсязі за січень 2023 року, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі Постанова № 168).

Більш того, як зазначено представником позивача, застосування до спірних правовідносин п. 9.4 окремого доручення Міністра оборони від 23.06.2023 № 912/з/29 та п. 15 розділу XXXIV «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» затвердженого наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018, (далі Порядок № 260), потребує обов`язкового притягнення військовослужбовця до будь-якого виду юридичної відповідальності за самовільне залишення військової частини.

Згідно з частиною четвертою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Частиною першою статті 80 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 79 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Згідно із частиною 3 статті 80 Кодексу адміністративного судочинства України про витребування доказів за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи, або про відмову у витребуванні доказів суд постановляє ухвалу.

Виходячи з викладеного з метою повного та всебічного з`ясування обставин справи суд вважає за необхідне витребувати у відповідача наступні документи та докази на їх підтвердження.

Керуючись статтями 4, 122, 241, 243, 248, 256 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання представника Військової частини НОМЕР_1 про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 440/12707/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дії протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Витребувати у Військової частини НОМЕР_1 належним чином засвідчені копії:

наказу командира військової частин НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 1445 від 29.05.2023 «Про підсумки проведення службового розслідування за фактом незгоди з матеріалами проведеного службового розслідування лейтенанта ОСОБА_1 »;

відомості та докази на їх підтвердження стосовно нарахування та виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди відповідно до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» з урахуванням наказу командира військової частин НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 1445 від 29.05.2023 «Про підсумки проведення службового розслідування за фактом незгоди з матеріалами проведеного службового розслідування лейтенанта ОСОБА_1 »;

детальний розрахунок нарахуваих та виплачених ОСОБА_1 сум додаткової винагороди відповідно до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за період з 09.12.2022 по 14.03.2023 та з 12.06.2023 по 19.06.2023, виходячи з розрахунку 100000 гривень на місяць пропорційно у розрізі:

часу (кількості днів в кожному окремому місяці, визначеному межами позовних вимог) участі у бойових діях, у тому числі за період його перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, включаючи час його переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого та перебування у відпустці у зв`язку з реабілітацією після тяжкого поранення;

дат проведення виплат за такі дні з розрахунку 100000 гривень на місяць пропорційно.

Витребувані документи надати безпосередньо до суду у десятиденний строк з дати отримання даної ухвали.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання та окремо не оскаржується. Заперечення проти такої ухвали може бути включено до апеляційної чи касаційної скарги на рішення суду, прийняте за результатами розгляду справи.

Суддя І.Г.Ясиновський