Справа № 420/967/21
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2024-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/967/21

Місце прийняття ухвали суду 1 інстанції: м. Одеса;

Дата складання повного тексту ухвали

суду 1 інстанції: 29.08.2024 року;

Головуючий в 1 інстанції: Свида Л.І.

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Єщенка О.В.

суддів Димерлія О.О.

Яковлєва О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

22.01.2021 року ОСОБА_1 звертався до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

визнати протиправною бездіяльності Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті позивачу грошового забезпечення (заробітної плати) з 26 березня 2020 року по 10 вересня 2020 року в порядку та розмірах, передбачених ст. 81 Закону України Про прокуратуру;

зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону провести перерахунок та виплату грошового забезпечення (заробітної плати) з урахуванням проведених виплат у період служби на посаді прокурора відділу нагляду з організації процесуального керівництва, підтримання обвинувачення в суді, додержання законів при виконанні судових рішень та координації правоохоронної діяльності управління нагляду за додержанням законів, виконанням судових рішень у кримінальному провадженні та при проведенні оперативно-розшукової діяльності Військової прокуратури Південного регіону України з 26 березня 2020 року по 10 вересня 2020 року відповідно до ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», з урахуванням положень п. 3-1 «Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року №1090, додатку 16 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704, п. 2 «Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 року №414, додатку 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», (з урахуванням приписів примітки до цього Додатку).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2021 року адміністративний позов задоволено.

Суд визнав протиправною бездіяльність Військової прокуратури Південного регіону України, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення (заробітної плати) з 26 березня 2020 року по 10 вересня 2020 року в порядку та розмірах, передбачених ст. 81 Закону України «Про прокуратуру».

Зобов`язав Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону провести перерахунок та виплату грошового забезпечення (заробітної плати) з урахуванням проведених виплат ОСОБА_1 у період його служби на посаді прокурора відділу нагляду з організації процесуального керівництва, підтримання обвинувачення в суді, додержання законів при виконанні судових рішень та координації правоохоронної діяльності управління нагляду за додержанням законів, виконанням судових рішень у кримінальному провадженні та при проведенні оперативно-розшукової діяльності Військової прокуратури Південного регіону України з 26 березня 2020 року по 10 вересня 2020 року відповідно до п. 3-1 «Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року №1090, додатку 16 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704, п. 2 «Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 року №414, додатку 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», (з урахуванням приписів примітки до цього Додатку).

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2021 року частково задоволено апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2021 року змінено в його мотивувальній частині.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

За заявою ОСОБА_1 , поданою 23.05.2023, ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 31 травня 2023 року встановлено судовий контроль за виконанням рішення в цій адміністративній справі в порядку статті 382 КАС України.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2024 року прийнято звіт Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону про виконання рішення в адміністративній справі №420/967/21.

Разом з цим, 22.05.2024 представниця ОСОБА_1 адвокат Бориченко Катерина Валеріївна звернулась до суду першої інстанції із заявою, в якій просила стягнути зі Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону на користь позивача понесені витрати на правову допомогу у розмірі 18500 гривень.

В обґрунтування вказаних вимог зазначено, що в процесі реалізації процедури судового контролю за виконанням рішення в цій адміністративній справі позивачем понесено додаткові витрати на професійну правничу допомогу. При цьому, заявниця просить враховувати, що понесені учасником витрати були неминучими, безпосередньо пов`язані з розглядом даної адміністративної справи та з реальним забезпеченням фактичного виконання рішення в адміністративній справі. З огляду на те, що розмір заявлених до відшкодування витрат узгоджений між сторонами договору та додатковими угодами до договору, понесені витрати підтверджені документально та є співмірними із обсягом наданих адвокатом послуг і виконаними роботами, а також значенням справи для позивача, заявниця наполягає на повному відшкодуванні цих витрат позивачеві за рахунок відповідача.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про компенсацію судових витрат.

Проаналізувавши положення статтей 132, 134, 143 КАС України, суд першої інстанції виходив з того, що адміністративне процесуальне законодавство не обмежує можливість вирішення питання розподілу витрат на правову допомогу виключно при ухваленні судового рішення по суті спору, вирішення питання розподілу таких витрат забезпечується і під час здійсненні судового контролю за виконанням рішення. Однак, порядок заявлення до відшкодування витрат на правову допомогу залишається незмінним, у тому числі, що стосується випадку можливості суду вирішити питання про судові витрати після ухвалення судового рішення, за умови повідомлення учасником до закінчення розгляду процесуального питання про поважні причини не подання доказів понесених судових витрат.

З огляду на те, що під час вчинення процесуальних дій, пов`язаних із судовим контролем за виконанням рішення в цій адміністративній справі, позивачем не повідомлялося суду про понесення витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі про подальше додаткове підтвердження витрат, а також не обґрунтовано неможливість підтвердити розмір понесених судових витрат під час вчинення цих процесуальних дій судом, суд першої інстанції дійшов висновку про не підтвердження позивачем пов`язаності понесених витрат на професійну правничу допомогу з розглядом справи у процесі здійснення судового контролю за виконанням рішення, їх обґрунтованості та пропорційності.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та прийняти нове судове рішення про задоволення заяви про компенсацію судових витрат на правничу допомогу адвоката.

В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки положенням статтей 143, 244, 252 КАС України та обставинам справи і помилково не враховано, що розподіл судових витрат має компенсаційний характер і є певною мірою відповідальністі кожної зі сторін за вчинення дій, в тому числі процесуальних, під час розгляду справи. Вирішення цього питання є обов`язком суду, яке вирішується за результатами розгляду справи в залежності від того, яке рішення приймається судом.

Акцентуючи увагу на особливостях процедури судового контролю та неможливості передбачити учасником тривалість відповідної стадії судового процесу, апелянт зауважує на наявності у суду усіх процесуальних можливостей, передбачених статтею 252 КАС України, для ухвалення додаткового судового рішення з метою компенсувати всі витрати, які позивач зазнав для захисту своїх прав під час судового оскарження дій, бездіяльності чи рішень суб`єкта владних повноважень, особливо у ситуації, коли судове рішення відповідним суб`єктом не виконується.

Посилаючись на те, що адміністративний процесуальний закон не обмежує можливість вирішення питання розподілу процесуальних витрат на правничу допомогу при здійсненні судового контролю, а також те, що понесені витрати на правничу допомогу є документально підтвердженими та необхідними для реального забезпечення захисту прав позивача, вартість наданих послуг адвоката є узгодженою між сторонами відповідного договору та співмірною із складністю цієї адміністративної справи, значенням справи для сторони позивача і обсягом наданих адвокатом послуг, апелянт наполягає на повній обґрунтованості своїх вимог та їх задоволенні у повному обсязі.

У відзиві Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Південного регіону просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Заперечуючи проти обґрунтованості доводів та вимог апелянта, відповідач зазначає, що відповідно до вимог статтей 139, 143, 252 КАС України підстави для розподілу судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, мають існувати до того, як справа буде розглянута по суті, і з цим пов`язується ухвалення додаткового рішення в цій частині. Однак, у даному випадку до завершення розгляду сторона позивача не заявила суду про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді, й, відповідно, не надала документів, які ці витрати підтверджують, а тому не має підстав здійснювати розподіл цих витрат. При цьому, з огляду на наведені норми адміністративного процесуального законодавства суд першої інстанції не уповноважений вирішувати питання щодо судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у зв`язку з апеляційним переглядом судових рішень у даній адміністративній справі, оскільки на час ухвалення судом першої інстанції відповідних судових рішень таких витрат не існувало.

У додаткових поясненнях апелянт підтримує свою правову позицію. При цьому, доводить, що витрати позивача на правничу допомогу адвоката понесені під час здійснення судового контролю, який є спеціальним видом провадження в адміністративному судочинстві і є відмінним від позовного провадження. Також, вирішення питань судового контролю за виконанням рішення здійснюється у визначеному КАС України порядку, який відмінний від стадійності вирішення справи по суті та не передбачає жодних судових дебатів. З огляду на те, що провадження судового контролю за виконанням рішення в цій адміністративній справі здійснювалось в спрощеному письмовому порядку, апелянт зауважує на відсутності у нього можливості заявити на певному етапі процесу про понесені витрати на правничу допомогу та про необхідність їх відшкодування за рахунок відповідача. З наведеного слідує обґрунтованість вчинення позивачем дій щодо компенсації понесених витрат після досягнення результату судового контролю та безпідставність доводів відповідача про неможливість суду першої інстанції провести відшкодування витрат, понесених учасником в суді апеляційної інстанції, адже такі не були включені у складі витрат, питання про компенсацію яких ставиться у поданій заяві.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 132 КАС України витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частин 1, 2 статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі (частина 1 статті 143 КАС України).

Відповідно до частини 3 статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За частиною 4 статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини 7 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Разом з тим, за приписами частини 3 статті 143 КАС України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. У цьому випадку суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу (частина 5 цієї статті).

Слід враховувати обґрунтовані доводи апелянта, які підтверджені правовими висновками Верховного Суду у постанові від 20 жовтня 2020 року по справі №520/928/19 про те, що питання розподілу судових витрат не є вимогою адміністративного позову, яка направлена на захист порушених суб`єктом владних повноважень прав, свобод або законних інтересів позивача. Розподіл судових витрат має компенсаційний характер і є певною мірою відповідальністю кожної зі сторін за вчинення дій, в тому числі процесуальних, під час розгляду справи. При цьому, адміністративний процесуальний закон не обмежує можливість вирішення питання розподілу процесуальних витрат, зокрема витрат на правову допомогу, виключно при ухваленні судового рішення по суті спору, а й може бути вирішено при здійсненні судового контролю.

Одночасному врахуванню підлягають і ґрунтовні доводи відповідача, що знайшли своє підтвердження у висновках Верховного Суду у постановах від 26 липня 2023 року по справі №160/16902/20 та від 20 березня 2024 року по справі №600/752/22-а, згідно яких витрати на професійну правничу допомогу належать до судових витрат, що, однак, не зумовлює висновку про їх обов`язкову наявність у кожній справі.

За загальним правилом, питання про стягнення таких витрат має вирішуватися судом одночасно із задоволенням позову такої сторони у рішенні, постанові або ухвалі. Разом з тим, суд може розглянути це питання і після вирішення справи, але лише за наявності визначених законом передумов: неможливості подати докази розміру понесених витрат внаслідок поважних причин з подачею відповідної заяви «про це» до закінчення судових дебатів.

При цьому, Верховний Суд зазначив, що певної форми відповідної заяви та вимог до її змісту законом не передбачено, отже, така заява може бути письмовою або усною (під час фіксування судового засідання технічними засобами).

Однак, вирішуючи питання темпоральних меж подання заяви про стягнення витрат на правову допомогу, а також доказів на підтвердження їх фактичного понесення та розміру, колегія суддів Об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі №340/2823/21 зауважила, що вказівка у частині сьомій статті 139, частині третій статті 143 КАС України на судові дебати, до закінчення яких сторона може заявити суду прохання (вимогу, клопотання) про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, потрібно розуміти не як єдино можливу стадію розгляду справи по суті, на якій дозволяється повідомити суду про цю обставину. Це є останній етап - перед виходом суду до нарадчої кімнати для ухвалення судового рішення за наслідками розгляду справи - для того, щоб сторона могла заявити про необхідність подати докази на підтвердження розміру понесених витрат, які підлягають розподілу за наслідками розгляду справи.

Проте підстави для розподілу судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, мають існувати до того, як справа буде розглянута по суті, і з цим пов`язується ухвалення додаткового рішення в цій частині.

Передбачена процесуальними нормами можливість подати суду протягом п`яти днів докази на підтвердження витрат на правничу допомогу з метою розподілу цих витрат й ухвалення з цього питання додаткового судового рішення є не способом заявити суду про необхідність вирішення цього питання (про яке сторона не висловлювалася раніше), а механізмом довести суду факт понесення цих витрат, як умову для їх розподілу.

Якщо ж до завершення розгляду сторона не заявила суду про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді, й, відповідно, не надала документів, які ці витрати підтверджують, суд у такому випадку не має підстав розподіляти ці витрати. Не виникне підстав для їх розподілу шляхом ухвалення додаткового судового рішення відповідно до статті 252 КАС України й тоді, коли заява про розподіл витрат на правничу допомогу, як і докази, які ці витрати підтверджують, будуть подані суду вже після того, як цей суд розгляне справу й ухвалить відповідне рішення.

Як у правових висновках Верховного Суду у постанові від 20 жовтня 2020 року по справі №520/928/19 так і у правових висновках Верховного Суду у постановах від 26 липня 2023 року №160/16902/20, від 20 березня 2024 року по справі №600/752/22-а та Об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі №340/2823/21 наголошується на необхідності дотримання учасником процесуальних вимог доведення суду про понесені судові витрати до ухвалення судового рішення та подальшій перевірці судом їх обґрунтованості.

Виходячи з фактичних обставин, колегія суддів враховує, що рішенням, яке набрало законної сили в цій адміністративній справі, підтверджено право позивача на виплату у спірному періоді посадового окладу у розмірі, передбаченому частиною 3 статті 81 Закону України «Про прокуратуру», а саме виходячи з 12 розмірів прожиткового мінімуму працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Також, за заявою ОСОБА_1 , поданою 23.05.2023 року, у цій справі встановлено судовий контроль за виконанням рішення в порядку статті 382 КАС України. Вимоги позивача обґрунтовувались не виконанням відповідачем рішення суду. Заявник стверджував і про те, що на фактичне виконання судового рішення не вплинули і відповідні заходи державного виконавця, спрямовані на примусове виконання рішення суду.

Правильність застосованих заходів судового контролю підтверджена постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2023 року, якою відповідну ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 31 травня 2023 року у справі №420/967/21, залишено без змін.

Під час ухвалення цих судових рішень, у тому числі судом першої інстанції питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу адвоката не здійснювався.

Повторний аналіз заяви позивача, поданої в порядку статті 382 КАС України, показав, що учасником не заявлялись перед судом вимог про розподіл судових витрат, як і не повідомлялось про намір їх понесення.

Так само питання про відшкодування за рахунок іншої сторони судових витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги адвоката, не ставилось позивачем і під час апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції про встановлення судового контролю в цій адміністративній справі.

Колегія суддів звертає увагу на те, що за результатом подальшої перевірки поданих відповідачем звітів стосовно виконання рішення в адміністративній справі №420/967/21 ухвалами суду першої інстанції від 18 вересня 2023 року, від 27 листопада 2023 року, від 21 березня 2024 року, від 21 травня 2024 року не вирішувалось питання про відшкодування позивачеві судових витрат (на правничу допомогу) внаслідок не заявлення перед судом про такі витрати та не повідомлення позивачем суду про такі витрати.

Необґрунтованість вимог позивача про компенсацію судових витрат підтверджує й та обставина, що про їх наявність, а також про намір понесення витрат на правову допомогу, підтверджується укладеними, у період 2020-2024 років, між позивачем та адвокатом відповідним договором та додатковими угодами до нього, складеними у період запровадження судового контролю актами приймання-передачі наданих послуг, однак до ухвалення судового рішення про встановлення судового контролю як і до останньої стадії контролю, матеріали, які підтверджують ці витрати позивачем, на розгляді у суду першої інстанції не перебували.

Підсумовуючи, слід дійти висновку про те, що вимоги про відшкодування судових витрат на правову допомогу як і їх документальне підтвердження надано суду після того, як суд першої інстанції ухвалив відповідне судове рішення.

До цього, документів, які б підтверджували понесені учасником ним витрати на правничу допомогу до суду першої інстанції не були подані, відповідно суд, ухвалюючи судове рішення у справі, не мав підстав та обов`язку вирішувати питання про їх розподіл.

Таким чином, на момент ухвалення судового рішення суд позбавлений фактичної можливості встановити склад таких витрат, факт їх понесення та розмір.

Виходячи з наведеного, колегія суддів зауважує на тому, що порядок розгляду заяви про ухвалення додаткового судового рішення визначений статтею 252 КАС України.

Згідно пункту 3 частини 1 статті 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Отже, застосування інституту ухвалення додаткового судового рішення полягає в усуненні неповноти судового рішення.

Водночас, як свідчать обставини справи, у суду першої інстанції були відсутні дані про фактичність понесених витрат та розмір судових витрат, чим не підтверджено їх обов`язкову наявність та існування до того, як справа була розглянута по суті, а також, у такому випадку, процесуальні підстави для суду розподіляти ці витрати.

Відповідно, рішення суду не можна вважати не повним або висновки суду такими, що не вирішують всі процесуальні питання, у тому числі в частині розподілу витрат.

Поважних обставин, які б перешкоджали учаснику вчасно підтвердити фактичність витрат, їх розмір, або унеможливлювали учасника подати докази розміру понесених витрат з подачею відповідної заяви до закінчення розгляду справи, апеляційний суд не встановив.

У зв`язку із чим, з огляду на приписи частини 7 статті 139 КАС України, колегія суддів вважає, що єдиним правильним висновком стосовно вирішення спірного питання є висновок про необхідність залишення без розгляду заяви позивача про розподіл судових витрат.

Враховуючи викладене, оскільки висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви є правильними, однак не у повній мірі відповідають нормам процесуального права та обставинам справи, колегія суддів вважає, що ухвала суду відповідно до статті 317 КАС України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про залишення заяви без розгляду.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 312, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2024 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про розподіл витрат на професійну правничу допомогу залишити без розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: О.О. Димерлій

О.В. Яковлєв