Справа № 420/29058/23
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2024-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/29058/23

Перша інстанція: суддя Танцюра К.О.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Турецької І. О.,

суддів Градовського Ю. М., Шеметенко Л. П.

розглянувши, в порядку письмового провадження, апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Міністерства оборони України

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У жовтні 2023 року адвокат Бондар В. В., діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 ) в якому, з урахуванням заяви про виправлення описки в позовній заяві (а.с.61-62), просив:

- визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати додаткової винагороди, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02. 2022 №168 (далі Постанова №168) з 01.09.2022 по 16.11.2022 та з 01.04.2022 по 30.06.2022 за безпосередню участь у бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони відсічі і стримування збройної агресії, в розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах;

- зобов`язати нарахувати та виплатити з 01.09.2022 по 16.11.2022 та з 01.04.2022 по 30.06.2022 додаткову винагороду згідно Постанови №168 в розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Мотивуючи даний позов адвокат указував, що його довіритель ОСОБА_1 є військовослужбовцем Збройних Сил України та проходить службу у ВЧ НОМЕР_1 .

У період з 01.09.2022 по 16.11.2022 та з 01.04.2022 по 30.06.2022, згідно довідок ВЧ НОМЕР_2 №743/833 від 17.11.2022 та № 743/1080 від 18.11.2022, ОСОБА_1 був відряджений до оперативного угрупування військ « ІНФОРМАЦІЯ_1 », де приймав безпосередню участь у бойових діях та забезпеченні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії на території Дніпропетровської та Херсонської областей в межах зони відповідальності ( АДРЕСА_1 ).

Вказані довідки були надані до ВЧ НОМЕР_1 для нарахування та виплати додаткової винагороди, передбаченої пунктом 1 Постанови №168, в розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць, однак позивачу відмовлено у виплаті вказаної додаткової винагороди, з підстав невідповідності довідок вимогам Окремого доручення Міністра оборони України № 912/з/29 від 23.06.2022.

З метою усунення недоліків, які виявлені в довідках, позивач самостійно звернувся до Військової частини НОМЕР_2 , де отримав виправлені довідки та надав їх відповідачу, однак відповідач повторно листом від 28.09.2023 № 2152/828 відмовив у виплаті додаткової винагороди з тих же мотивів і не зазначив, яким саме вимогам не відповідають надані довідки.

Адвокат зазначив, що непроведення відповідачем виплати додаткової винагороди відповідно до Постанови №168 є протиправною бездіяльністю, яка спрямована на перешкоджання реалізації ОСОБА_1 своїх законних прав та інтересів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 січня 2024 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, позов задоволено.

Суд визнав протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, відповідно до Постанови №168 з 01.04.2022 по 30.06.2022 та з 01.09.2022 по 16.11.2022 за безпосередню участь у бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони відсічі і стримування збройної агресії, в розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах та зобов`язав нарахувати, а також виплатити ОСОБА_1 з 01.04.2022 по 30.06.2022 та з 01.09.2022 по 16.11.2022 додаткову винагороду, згідно Постанови №168 в розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що довідками ВЧ НОМЕР_2 , куди був відряджений ОСОБА_1 , за № 743/833 від 17.11.2022 та № 743/1080 від 18.11.2022, підтверджується, що останній приймав безпосередню участь в бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії у період з 01.04.2022 по 30.06.2022 та з 01.09.2022 по 16.11.2022.

Тому, на думку суду, ВЧ НОМЕР_1 , невиплачуючи вказану додаткову грошову винагороду в розмірі 100 000 гривень, в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах, діє протиправно.

Щодо посилання відповідача на те, що вказані довідки містять певні недоліки, суд першої інстанції вважав, що позивач не несе відповідальність за правильність їх заповнення відповідною суб`єктом владних повноважень.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, ВЧ НОМЕР_1 оскаржила його, вважаючи, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

У зв`язку з цим, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, скаржник указує такі підстави.

По-перше, скаржник указує, що перебуває на фінансовому забезпеченні у ВЧ НОМЕР_3 , а тому виплату додаткової винагороди повинна здійснювати остання.

Скаржник вважає, що суд першої інстанції не з`ясував хто є належним відповідачем та дійшов помилкового висновку про покладення обов`язку нарахування та виплати додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, на нього.

По-друге, на думку представника ВЧ НОМЕР_1 , видані позивачу довідки про підтвердження безпосередньої участі в бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії у період з 01.04.2022 по 30.06.2022 та з 01.09.2022 по 16.11.2022 не відповідають вимогам Окремого доручення Міністра оборони України №912/з/29 від 23.06.2022, оскільки довідка повинна охоплювати період за кожен місяць окремо і оформлюватися за кожен місяць окремо, а не сумарно за декілька місяців.

По-третє, в скарзі наголошено про відсутність у додатках до позову довідки від 18.11.2022 №743/1018 про безпосередню участь ОСОБА_1 в бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії, що охоплювала період з 01.04.2023 по 30.06.2023, попри те, що це є предметом позову.

По-четверте, скаржник указує, що позивач пропустив місячний строк звернення до суду з даним позовом, передбачений частиною 5 статті 122 КАС України. Пояснюючи це скаржник зазначає, що грошове забезпечення військовослужбовців нараховується та виплачується до 20 числа щомісяця, а тому позивач знав або повинен був дізнатися про порушення своїх прав при виплаті грошового забезпечення у неналежному розмірі. Позовні вимоги стосуються періоду з 01.04.2022 по 30.06.2022 та з 01.09.2022 по 16.11.2022. Водночас, позов подано лише у жовтні 2023 року.

Міністерство оборони України, скориставшись правом подання відзиву на апеляцію, підтримало доводи, викладені в апеляційній скарзі ВЧ НОМЕР_1 та просило її задовольнити.

Позивач та його адвокат правом подання відзиву на апеляцію не скористались.

У зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України, розглянута в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 є військовослужбовцем Збройних Сил України та проходить службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

У період з 01.09.2022 по 16.11.2022 та з 01.04.2022 по 30.06.2022, згідно довідок ВЧ НОМЕР_2 № 743/833 від 17.11.2022 та № 743/1080 від 18.11.2022, ОСОБА_1 був відряджений до оперативного угрупування військ « ІНФОРМАЦІЯ_1 », « ІНФОРМАЦІЯ_2 », де приймав безпосередню участь у бойових діях та забезпеченні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії на території Дніпропетровської та Херсонської областей в межах зони відповідальності (Херсонська обл., Запорізька обл., Дніпропетровська обл.) (а.с.8-9).

На адвокатський запит адвоката Бондара В. В., ВЧ НОМЕР_1 листом від 28.09.2023 №2152/829 повідомила, що надані довідки ВЧ НОМЕР_2 №743/833 від 17.11.2022 та №743/1080 від 18.11.2022 не відповідають вимогам Окремого доручення Міністра оборони України №912/з/29 від 23.06.2022, а тому відсутні підстави для виплати додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168 (а.с.10-12).

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для її задоволення, з огляду на таке.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» на території України введено воєнний стан, який існує і на даний час.

На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 року №64 «Про введення воєнного стану в Україні» та №69 «Про загальну мобілізацію» Кабінет Міністрів України 28.02.2022 прийняв Постанову №168.

Приписами пункту 1 Постанови №168 визначено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2022 №793 Постанову №168 доповнено пунктом 2-1 такого змісту: «Установити, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів».

Згідно з пунктом 2 Постанови №793 вона набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 24 лютого 2022 року.

Порядок та умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги військовослужбовцям Збройних Сил України, встановлений рішенням Міністра Оборони України від 25.03.2022 №248/1298 (далі Рішення №248/1298) (застосувалось до 01.06.2022).

Абзацами 3, 4 пункту 3 Рішення №248/1298 передбачено, що документальне підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, у період здійснення зазначених дій або заходів здійснювати на підставі таких документів:

бойовий наказ (розпорядження);

журнал бойових дій (вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення (підсумкове, термінове, позатермінове) або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад);

рапорт (донесення) командира підрозділу (групи) про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативної підпорядкованих підрозділів) у бойових діях, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.

Про підтвердження безпосередньої участі відряджених військовослужбовців у бойових діях або заходах надавати довідку керівника органу військового управління, штабу угрупування військ (сил), штабу тактичної групи, командира військової частини (установи, навчального закладу), до яких, для виконання завдань, відряджений військовослужбовець.

Відповідно до пункту 5 Рішення №248/1298 виплату додаткової винагороди в розмірі 100000 грн або 30000 грн здійснювати на підставі наказів, зокрема, командирів (начальників) військових частин особовому складу військової частини.

Відповідно до окремого доручення Міністра оборони України від 23.06.2022 №912/а/29 (далі Окреме доручення) (застосовується з 01.06.2022), під терміном «безпосередня участь військовослужбовця у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів» слід розуміти виконання військовослужбовцем:

бойових завдань у складі військової частини (підрозділу), яка веде воєнні (бойові) дії у складі діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави в районі ведення воєнних (бойових) дій;

виконання бойових завдань з вогневого ураження повітряних цілей;

виконання бойових завдань у районах бойових дій з виявлення повітряних цілей та ін.

Абзацами 3, 4 пункту 3 Окремого доручення передбачено, що документальне підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, у період здійснення зазначених дій або заходів здійснювати на підставі таких документів:

бойовий наказ (розпорядження);

журнал бойових дій (вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення (підсумкове, термінове, позатермінове) або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад);

рапорт (донесення) командира підрозділу (групи) про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.

Про підтвердження безпосередньої участі відряджених військовослужбовців у бойових діях або заходах надавати довідку керівника органу військового управління, штабу угрупування військ (сил), штабу тактичної групи, командира військової частини (установи, навчального закладу), до яких для виконання завдань відряджений військовослужбовець.

Пункт 4 Окремого доручення встановлює, що у підставах про видання таких довідок (додаток №1 або додаток №2) обов`язково зазначати документи, визначені абзацами 3 або 4 та абзацом 5 пункту 3 цього доручення.

Відповідно до пункту 5 Окремого доручення виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 грн або 30000 грн здійснювати на підставі наказів, зокрема, командирів (начальників) військових частин (військових навчальних закладів, установ, організацій) особовому складу військової частини.

В цих наказах про виплату додаткової винагороди, виходячи з розміру 100000 грн. за місяць, обов`язково зазначати підстави для його видання з посиланням на бойовий наказ (бойове розпорядження) тощо (зразок наведено в додатку №3 до цього доручення).

Отож, відповідно до Постанови №168, Рішення №248/1298 та Окремого доручення, питання виплати додаткової грошової винагороди залежить від визначення відповідними командирами факту безпосередньої участі військовослужбовця у бойових діях.

Зазначене визначення повинно бути відповідним чином оформлено належними документами: рапортами командира підрозділу, журналом бойових дій, бойовим наказом (бойовим розпорядженням).

З огляду на наведені правові норми, підставою для виплати додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, є відповідні накази командирів (начальників).

Поряд з цим, документальне підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, у період здійснення зазначених дій або заходів, здійснюється на підставі бойових наказів, журналів бойових дій, рапортів командира підрозділу та довідок командира військової частини за формою, затвердженою додатком №1 Рішення №248/1298 та Окремого доручення.

Переходячи до дослідження фактів документального підтвердження безпосередньої участі ОСОБА_1 у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, колегія суддів установила наявність бойових розпоряджень командувача ОСУВ « ІНФОРМАЦІЯ_3 », командувача ОСУВ « ІНФОРМАЦІЯ_4 », наказів командувача угруповання військ « ІНФОРМАЦІЯ_5 », Головнокомандувача Збройних Сил України, журналу бойових дій ОУВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та рапорт.

17.11.2022 та 18.11.2022, на підставі вказаних бойових розпоряджень, наказів, журналу бойових дій та рапорту, ВЧ НОМЕР_2 , до якої був відряджений позивач, видала ОСОБА_1 довідки № 743/833 від 17.11.2022 та № 743/1080 від 18.11.2022 про безпосередню участь у бойових діях та забезпеченні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії на території Дніпропетровської та Херсонської областей в межах зони відповідальності (Херсонська обл., Запорізька обл., Дніпропетровська обл.) у період з 01.04.2022 по 30.06.2022 та з 01.09.2022 по 16.11.2022.

У цих довідках міститься посилання на бойові розпорядження, накази, журнали бойових дій та рапорти.

На підставі вказаних доказів, колегія суддів вважає доведеним факт участі ОСОБА_1 у забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії під час перебування безпосередньо в районах ведення воєнних (бойових) дій, а тому вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність права на нарахування та виплату недоплаченої частини додаткової винагороди, передбаченої пунктом 1 Постанови №168, у розмірі до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Переходячи до оцінки доводів апеляції, колегія суддів указує таке.

Так, в апеляційній скарзі Військова частина НОМЕР_1 зазначає, що видані позивачу довідки не відповідають вимогам Окремого доручення Міністра оборони України №912/з/29 від 23.06.2022, оскільки довідка повинна охоплювати період за кожен місяць окремо і оформлюватися за кожен місяць окремо, а не сумарно за декілька місяців.

Колегія суддів вважає, що даний довід не може позбавити позивача на отримання додаткової винагороди, оскільки позивач не може нести відповідальність за правильність складення довідки суб`єктом владних повноважень.

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення Європейського суду з прав людини у справі Лелас проти Хорватії, п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справі Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки, п. 58).

Наступним доводом апеляції є те, що ВЧ НОМЕР_1 перебуває на фінансовому забезпеченні ВЧ НОМЕР_3 , а тому виплату грошового забезпечення здійснює остання, яка і повинна бути відповідачем у даній справі.

Колегія суддів, оцінюючи даний довід, вважає, що перебування ВЧ НОМЕР_1 на фінансовому забезпеченні іншої Військової частини не позбавляє можливість ВЧ НОМЕР_1 звернутися за виділенням коштів для виплати позивачу додаткової винагороди.

Окрім того, жоден нормативно правовий акт, який регулює спірні правовідносини не встановлює обов`язку військовослужбовця звертатися за виплатою вказаної допомоги виключно до ВЧ, яка є розпорядником коштів.

Єдиною обов`язковою вимогою для виплати додаткової винагороди є наказ командирів (начальників).

Довід апеляції про відсутність в матеріалах справи довідки від 18.11.2022 №743/1018 про безпосередню участь в бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії за період з 01.04.2022 по 30.06.2022, колегія суддів вважає недоречним, адже посилання на таку довідку було помилкою, яка виправлена адвокатом за заявою від 21.11.2023, поданої до суду першої інстанції.

Останнім доводом апеляції є, на думку скаржника, пропуск позивачем місячного строку звернення до суду з даним позовом, передбаченого частиною 5 статті 122 КАС України.

Оцінюючи даний довід, колегія суддів виходить з такого.

Частина 1 статті 122 КАС України передбачає, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), зокрема, частиною другою цієї статті.

Відповідно до частин 2 статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 19.07.2022) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15.10.2013 №8-рп/2013 і №9- рп/2013.

Так, у рішенні від 15.10.2013 №8-рп/2013 (справа № 1-13/2013) Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19.07.2022, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладені в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Таким чином, до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

У Рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп і від 05.04.2001 № 3-рп/2001 зроблено висновок про те, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, дія статті 233 КЗпП України, в редакції Закону №2352-IX, поширюється тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 08.08.2024 у справі №380/29686/23.

Разом з цим, відповідно до пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.233 КЗпП України, продовжуються на строк дії такого карантину.

Карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, діяв з 12.03.2020 (постанова Уряду від 11.03.2020 № 211) та закінчився 30.06.2023 (постанова Уряду від 27.06.2023 № 651).

Наведене свідчить про те, що запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Повертаючись до обставин справи, колегія суддів враховує, що на час порушення прав позивача щодо належного нарахування грошового забезпечення у період з 01.04.2022 по 30.06.2022 діяла частина 2 статті 233 КЗпП України, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної працівнику заробітної плати не обмежувався будь-яким строком.

Далі, у період з 01.09.2022 по 16.11.2022 діяв карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, який продовжив строки звернення до суду, визначені статтею 233 КЗпП України (у редакції, чинній після 19.07.2022) до закінчення дії карантину в Україні (30.06.2023).

З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку, що відсутні підстави вважати, що позивач пропустив строк звернення до суду, у зв`язку з чим, колегія суддів визнає наведені доводи скаржника безпідставними.

Відповідно до вимог статті 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення - відсутні.

Розподіл судових витрат, відповідно до вимог статті 139 КАС України не передбачений.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 325, 328 КАС України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя І. О. Турецька

суддя Ю. М. Градовський

суддя Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 19.12.2024.