Справа № 240/385/24
Суддя: Капинос Оксана Валентинівна
Дата ухвалення: 2024-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2024 року м. Житомир справа № 240/385/24

категорія 112010203

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Капинос О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить:

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області у непризначенні пенсії дострокової пенсії із зниженням пенсійного віку на підставі ст.55 "Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області винесене 19.09.2023, яким було відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку.

Головному управлінню Пенсійного фонду України в Житомирській області врахувати в страховий стаж ОСОБА_1 такі роки роботи в колгоспі "Правда": 1985, 1986, 1988, 1989, 1990, 1991, 1992, 1993, 1994, 1995, 1996, 1997, 1998, 1999 ,2000 роки.

Головному управлінню Пенсійного фонду України в Житомирській області врахувати в страховий стаж ОСОБА_1 такі періоди роботи, а саме: січень 2004 року, лютий 2010 року, листопад 2010 року, з лютого 2012 року по лютий 2013 року, з квітня 2014 року по жовтень 2015 року, з червня 2017 року по липень 2018 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити та виплачувати пенсію з 30.11.2022 (тобто з дня досягнення пенсійного віку) ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову зазначає, що відповідачем протиправно відмовлено у зарахуванні до стажу періодів роботи в колгоспі "Правда": 1985, 1986, 1988, 1989, 1990, 1991, 1992, 1993, 1994, 1995, 1996, 1997, 1998, 1999 , 2000 роки та до страхового стажу січень 2004 року, лютий 2010 року, листопад 2010 року, з лютого 2012 року по лютий 2013 року, з квітня 2014 року по жовтень 2015 року, з червня 2017 року по липень 2018 року, оскільки такі підтверджені записами у трудовій книжці. Як наслідок, відмова у призначенні пенсії на підставі ст.55 "Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" є протиправною.

Ухвалою судді Липи В.А. провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідач - Головне управління ПФУ в Житомирській області надіслав до суду відзив на позов, в якому просить у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що на підставі висновків рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25 липня 2023 року у справі № 240/7216/23 до страхового стажу заявника зараховано період роботи в колгоспі з 01.07.1988 по 12.01.1995 з урахуванням фактично відпрацьованих вихододнів та встановленого мінімуму та в КСП, СТО з 13.01.1995-31.12.1998 в календарному обчисленні. Періоди січень 2004 року, лютий 2010 року, листопад 2010 року, з лютого 2012 року по лютий 2013 року, з квітня 2014 року по жовтень 2015 року, з червня 2017 року по липень 2018 року враховано до страхового стажу пропорційно до сплачених страхових внесків. За наданими документами та згідно даних індивідуальних відомостей про застраховану особу, що містяться в системі персоніфікованого обліку, страховий стаж становить 22 роки 05 місяців 06 днів, з 24 необхідних.

Від Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області відзиву на позов не надходило.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

Позивач має статус особи, яка постійно проживає на території зони посиленого радіологічного контролю, що підтверджується копією посвідчення (4 категорії) серії НОМЕР_1 від 23.01.2013.

11.09.2023 у віці 55 років позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначення пенсії із зниженням пенсійного віку на підставі ст.55 "Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

За принципом екстериторіальності заяву розглянуло Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, та прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії від 19.09.2023 №24, у зв"язку з відсутністю необхідного страхового стажу 24 роки.

Листом від 25.09.2023 Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повідомило позивача про прийняте рішення. У листі також зазначило, що періоди січень 2004 року, лютий 2010 року, листопад 2010 року, з лютого 2012 року по лютий 2013 року, з квітня 2014 року по жовтень 2015 року, з червня 2017 року по липень 2018 року враховано до страхового стажу пропорційно до сплачених страхових внесків. За наданими документами та згідно даних індивідуальних відомостей про застраховану особу, що містяться в системі персоніфікованого обліку, страховий стаж становить 22 роки 05 місяців 06 днів, з 24 необхідних.

Позивач вважає, що відповідачем протиправно відмовлено у призначенні пенсії із зниженням пенсійного віку, тому звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України від 28.02.1991 №796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Закон №796-ХІІ).

Згідно з частиною 1 статті 55 Закону №796-ХІІ, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Пільги щодо обчислення стажу роботи (служби) визначені у статті 56 Закону №796-XII, згідно з частиною другою якої право на пенсію в повному розмірі мають громадяни, віднесені до категорій 1, 2, 3, 4, за умови стажу роботи не менш як: чоловіки - 20 років, жінки - 15 років, із збільшенням пенсії на один процент заробітку за кожний рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж, але не вище 75 процентів заробітку.

Частиною 2 статті 55 Закону №796-ХІІ передбачено, зокрема, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років - 02 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Отже, з аналізу наведеного слідує, що основною умовою для призначення пенсії за віком згідно статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" є наявність підтвердженого факту проживання або роботи особи у зоні посиленого радіологічного контролю не менше 4 років станом на 1 січня 1993 року.

Відповідно до частини третьої статті 55 Закону №796-XII призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що умовами для виникнення в особи права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII є:

1) наявність відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу;

2) факт проживання та (або) праці такої особи у зоні посиленого радіологічного контролю протягом чотирьох років до 01.01.1993;

3) досягнення необхідного віку для призначення пенсії, зменшеного на відповідну кількість років відповідно до статті 55 Закону №796-XII.

Відповідачем не оспорюється факт проживання позивача у зоні посиленого радіологічного контролю, що надає право на зниження позивачу пенсійного віку на 5 років.

В той же час, підставою для відмови у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку є відсутність необхідного страхового стажу 24 роки.

Вирішуючи питання наявності підстав для призначення пенсії позивачу на підставі ст.55 "Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", суд виходить з наступного.

Щодо не зарахування до страхового стажу позивача періодів роботи в колгоспі "Правда": 1985, 1986, 1988, 1989, 1990, 1991, 1992, 1993, 1994, 1995, 1996, 1997, 1998, 1999 ,2000 роки.

Відповідно до розрахунку стажу, що дає право на пенсію станом на 11.09.2023 до страхового стажу позивача зараховано періоди роботи в колгоспі за 1995-2000 роки.

Крім того, як зазначив ГУ ПФУ в Житомирській області та вбачається з матеріалів справи, на підставі висновків рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25 липня 2023 року у справі № 240/7216/23 до страхового стажу заявника зараховано період роботи в колгоспі з 01.07.1988 по 12.01.1995 з урахуванням фактично відпрацьованих вихододнів та встановленого мінімуму та в КСП, СТО з 13.01.1995-31.12.1998 в календарному обчисленні.

Відтак, вимоги в частині необхідності зарахування до страхового стажу позивача періодів роботи в колгоспі "Правда": 1985, 1986, 1988, 1989, 1990, 1991, 1992, 1993, 1994, 1995, 1996, 1997, 1998, 1999 ,2000 роки є безпідставними.

Разом з тим, щодо вимог в частині не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи, а саме: січень 2004 року, лютий 2010 року, листопад 2010 року, з лютого 2012 року по лютий 2013 року, з квітня 2014 року по жовтень 2015 року, з червня 2017 року по липень 2018 року, суд зазначає наступне.

Відповідач зазначає, що до страхового стажу позивачу періоди січень 2004 року, лютий 2010 року, листопад 2010 року, з лютого 2012 року по лютий 2013 року, з квітня 2014 року по жовтень 2015 року, з червня 2017 року по липень 2018 року враховано пропорційно до сплачених страхових внесків.

Суд не погоджується з такими доводами, з огляду на таке.

Відповідно до ст.24 Закону України "Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування", страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж з 01.01.2004 обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону, за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку (до 01.01.2004) - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. Розмір пенсії кожної особи, обчислений за нормами Закону, є індивідуальним і залежить від набутого особою страхового стажу та отримуваної заробітної плати та обчислюється як добуток осучасненої заробітної плати на коефіцієнт страхового стажу.

Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Крім того, відповідно до статті 1 Закону №1058-ІV, страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Відповідно до пункту 1 частини 1 та частини 3 статті 24 Закону №1058-ІV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування найманих працівників та інших осіб, які належать до кола осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та зазначені у статті 11 Закону №1058-ІV, сплачуються їх роботодавцями та безпосередньо застрахованими особами.

Порядок обчислення та сплати страхових внесків встановлено у частині 1статті 20 Закону №1058-ІV, якою передбачено, що страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Відповідно до частини дванадцятої статті 20 цього Закону страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Таким чином, страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

При цьому, у частині десятій статті 20 Закону №1058-ІV, вказано, що якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Відповідно до положень статті 106 Закону №1058-XV, відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Отже, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.

В той же час, зазначаю що невиконання страхувальником обов`язку зі сплати страхових внесків не може позбавляти особу соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві, адже суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту населення.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 17.07.2019 у справі №144/669/17 та від 20.03.2019 у справі №688/947/17, у яких зроблено висновок, що несплата страхувальником страхових внесків не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу позивача періодів його роботи на підприємстві, оскільки працівник не несе відповідальності за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку сплати страхових внесків.

У свою чергу згідно з вимогами ст. 101 Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-XII органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Так, згідно трудової книжки, позивач у період з 07.10.2003 по 31.01.2004 позивач працював у ТПП с.Соснівка завідуючим магазином. При цьому, відповідно до розрахунку страхового стажу, до такого зараховано 11 днів .

За лютий 2010, листопад 2010 записи у трудовій книжці відсутні. Згідно розрахунку стажу, до страхового стажу зараховано 14 днів лютого та 16 днів листопада, пропорційно сплаченим страховим внескам, згідно довідки ОК-5.

З 01.02.2012 по 07.02.2013 позивач працював приймальником молока у ТОВ "Рихальський ЗСМ". Проте, до страхового стажу зараховано лише 15 днів.

З 01.04.2014 по 01.02.2015 позивач працював приймальником молока у ТОВ "Рихальський ЗСМ". Проте, до страхового стажу зараховано лише 26 днів.

З 03.02.2015 по жовтень 2015 записи у трудовій книжці відсутні. Згідно розрахунку стажу, до страхового стажу зараховано дні, пропорційно сплаченим страховим внескам, згідно довідки ОК-5.

З червня 2017 по липень 2018 записи у трудовій книжці відсутні. Згідно розрахунку стажу, до страхового стажу зараховано дні, пропорційно сплаченим страховим внескам, згідно довідки ОК-5.

Таким чином, суд дійшов висновку, що у зв"язку з відсутністю записів у трудовій книжці позивача, відповідачем правомірно зараховано до страхового стажу позивача періодів роботи за лютий 2010, листопад 2010, з 03.02.2015 по жовтень 2015, з червня 2017 по липень 2018 пропорційно сплаченим страховим внескам.

В той же час, суд зазначає, що періоди роботи з 07.10.2003 по 31.01.2004, з 01.02.2012 по 07.02.2013, з 01.04.2014 по 01.02.2015 протиправно не зараховано до страхового стажу, оскільки такі записи містяться у трудовій книжці позивача.

При цьому, як вже зазначалося, несплата страхувальником страхових внесків не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу позивача періодів його роботи на підприємстві, оскільки працівник не несе відповідальності за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку сплати страхових внесків.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області також не надано до суду жодного доказу на підтвердження того, що записи за спірний період у трудовій книжці позивача є недійсними та недостовірними.

Верховним Судом в постанові від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а викладено правову позицію, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.

Слід звернути увагу на принцип пропорційності, який вимагає співрозмірного обмеження прав і свобод людини для досягнення публічних цілей - органи влади, зокрема, не можуть покладати на громадян зобов`язання, що перевищують межі необхідності, які випливають із публічного інтересу, для досягнення цілей, які прагнуть досягнути за допомогою застосовуваної міри (або дій владних органів). Вказаний принцип передбачає наявність розумного співвідношення між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар.

Відмова у зарахуванні до страхового стажу позивача спірного періоду з єдиної підстави, такої як не підтвердження сплати страхових внесків роботодавцем, є протиправною, оскільки покладає на пенсіонера надмірний індивідуальний тягар за ймовірні порушення роботодавцем, а не працівником вимог законодавства.

Невиконання страхувальником обов`язку зі сплати страхових внесків не може позбавляти особу соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві, адже суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту населення.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області винесене 19.09.2023, яким було відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо вимог зобов"язального характеру.

За своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства, повноваження відповідача щодо зарахування страхового стажу/призначення та перерахунку пенсії є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Отже, дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.

Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноважених на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Аналіз норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.

Суд не є тим органом, якому надані повноваження в сфері призначення пенсій. Суд не може підміняти компетентний орган, не може перебирати на себе функції призначення пенсії щодо самостійного розрахунку стажу, оскільки такі повноваження не входять до компетенції судів.

Суд уповноважений виключно на перевірку законності та обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, та не уповноважений на підрахунок стажу для призначення пенсії.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що порушене право позивача підлягає судовому захисту виключно шляхом зобов"язання Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву позивача від 11.09.2024 про призначення пенсії, з урахуванням висновків суду.

Стосовно вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області у непризначені пенсії та зобов`язання ГУ ПФУ в Житомирській області зарахувати до страхового стажу періоди роботи та призначити пенсію, то суд зазначає, що така вимога задоволенню не підлягає, оскільки пенсійний орган листом лише повідомив позивачу про результат розгляду її заяви, натомість рішенням, яке безпосередньо впливає на права позивача є рішення ГУ ПФУ в Житомирській області.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За змістом положень частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи часткове задоволення позову, судовий збір підлягає відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись статтями 242-246, 295 КАСУ,

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, Держпром, 3 підїзд, 2 поверх,м. Харків, Харківська обл., Харківський р-н,61022. РНОКПП/), Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Ольжича, буд. 7, м. Житомир, Житомирська обл., Житомирський р-н,10003. РНОКПП/) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 19.09.2023 №24 про відмову у призначенні пенсії про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії.

Зобов"язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 11.09.2023 про призначення пенсії, з урахуванням висновків суду.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 536,80 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Капинос

23.12.24