Справа № 160/29105/24
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2024-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 жовтня 2024 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 (далі позивач) до відповідача-1: Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, до відповідача-2: Державна судова адміністрація України, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, яка надійшла в підсистемі «Електронний Суд», в якій позивач просить суд:
- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області щодо нарахування судді ОСОБА_1 суддівської винагороди на період відрядження до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з 01 серпня 2024 року на 1 рік без урахування регіонального коефіцієнту 1,1;
- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області провести нарахування та виплату судді ОСОБА_1 суддівської винагороди на період відрядження до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з 01 серпня 2024 року на 1 рік суддівської винагороди із застосуванням регіонального коефіцієнту 1,1, з врахуванням виплачених сум та утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті;
- визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 на період відрядження до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з 01 серпня 2024 року на 1 рік суддівської винагороди із застосуванням регіонального коефіцієнту 1,1;
- зобов`язати Державну судову адміністрацію України забезпечити Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 на період відрядження до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з 01 серпня 2024 року на 1 рік суддівської винагороди із застосуванням регіонального коефіцієнту 1,1.
Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність дій відповідачів щодо виплати позивачу суддівської винагороди в період з 01.08.2024 року в повному обсязі. Зазначає, що в спірний період їй було виплачено суддівську винагороду в меншому розмірі. Так, відповідач фактично зменшив позивачу розмір суддівської винагороди в зв`язку з відрядженням позивача, припинивши виплату регіонального коефіцієнту.
14 листопада 2024 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відзив, який надійшов від представника відповідача-1 в підсистемі «Електронний Суд». Відповідач-1 проти позову заперечує в повному обсязі та зазначає, що регіональний коефіцієнт є складовою частиною посадового окладу судді, а не доплатою, його застосування залежить від розташування суду, в якому суддя здійснює судочинство, тобто від кількості населення такого населеного пункту. Суд, в якому позивач після відрядження здійснює правосуддя, розташований в населеному пункті з кількістю населення, яка не дає підстав для застосування регіонального коефіцієнту. В свою чергу рішення ради суддів носять виключно організаційний характер. Згідно роз`яснень відповідача-2 суддівська винагорода визначається виключно законом. Зазначає, що Відповідач-1 також просить розгляд справи здійснювати за відсутності його представника.
18 листопада 2024 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано заяву, яка надійшла від позивача в підсистемі «Електронний Суд». Позивач просить розгляд справи здійснювати без її участі. Аналогічна заява зареєстрована судом 09 грудня 2024 року.
26 листопада 2024 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відзив, який надійшов від представника відповідача-2 в підсистемі «Електронний Суд». Відповідач-2 проти позову заперечує з тих же підстав, що й відповідач-1.
В судове засідання, призначене на 26 листопада 2024 року учасники справи не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 10 грудня 2024 року.
В судове засідання, призначене на 10 грудня 2024 року, учасники справи не з`явились, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, в зв`язку з чим та враховуючи подання сторонами заяв про розгляд справи за їх відсутності, суд на місці ухвалив розглянути справу у письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Указом Президента України про призначення суддів від 15.06.2012 року №394/2012 позивача призначено строком на п`ять років у місцевий загальний суд на посаду судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області.
Указом Президента України про призначення суддів від 07.09.2018 року №272/2018 позивача призначено у місцевий загальний суд на посаду судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області.
Наказом Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 31.07.2024 року №246-К до закінчення відрядження позивача зараховано до штату відповідного суд, вказано приступити до виконання повноважень судді з 01.08.2024 року з базовим розміром посадового окладу судді та додатковим застосуванням до базового розміру посадового окладу регіонального коефіцієнту суду, з якого її було відряджено (Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області).
Листом відповідача-2 від 17.06.2022 року №10-4666/22 відповідачу-1 повідомлено, що виплата суддівської винагороди суддям (у т.ч. відрядженим суддям) здійснюється відповідно до вимог, установлених Законом.
Листом відповідача-2 від 09.09.2022 року №11-8020/22 відповідачу-1 надано аналогічні відомості, а також зазначено, що питання застосування до базового розміру посадового окладу судді регіонального коефіцієнта було предметом розгляду Ради суддів України, за результатом якого прийнято рішення від 05.08.2022 року №24.
Листом відповідача-1 від 24.09.2024 року №4841/24 позивачу повідомлено, що виплата суддівської винагороди у розмірі, визначеному п. 7 Рішення Ради суддів України від 05.08.2022 року №24 можлива після отримання територіальним управлінням рекомендацій від відпвоідача-2 щодо механізму та нюансів виконання зазначеного вище рішення Ради суддів України.
Відповідно до наданої відповідачем-1 довідки від 14.11.2024 року №Б-с-1473 в складі суддівської винагороди позивача за період з 01.08.2024 року по 31.10.2024 року регіональний коефіцієнт не застосовано.
Кошторис відповідача-1 затверджено відповідачем-2 на 2024 рік із розміром суддівської винагороди 408674400,00 грн.
Також в наявності план асигнувань відповідачу-1 на 2024 рік, план спеціального фонду бюджету. Разом з цим відповідачем надано інформацію про стан фінансування, нарахування та кредиторської заборгованості за кошторисними призначеннями по КЕКВ 2113 «Суддівська винагорода» у 2024 року від 08.11.2024 року №5847/24.
Вважаючи протиправним нарахування суддівської винагороди в неналежному розмірі, позивач звернулася до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.
Згідно зі статтею 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.
Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII (далі Закон №1402-VIII) встановлено розмір суддівської винагороди.
У преамбулі Закону №1402-VIII зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.
Частиною 1 статті 4 Закону №1402-VIII встановлено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.
Згідно ч. 2 ст. 4 Закону № 1402-VIII зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
За ч. 1-5 ст. 55 Закону №1402-VIII у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, виявленням надмірного рівня судового навантаження у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами, за рішенням Вищої ради правосуддя, ухваленим на підставі подання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, суддя може бути, за його згодою, відряджений до іншого суду того самого рівня і спеціалізації для здійснення правосуддя.
У період дії надзвичайного чи воєнного стану і за умови зміни територіальної підсудності судових справ, що розглядаються у відповідному суді, в порядку, передбаченому частиною сьомою статті 147 цього Закону, суддя суду, територіальна підсудність справ якого змінюється, може бути без його згоди відряджений для здійснення правосуддя до суду, якому визначається територіальна підсудність справ, що перебували у провадженні суду, в якому працює суддя, а в разі відсутності вакансій у цьому суді - до іншого суду того самого рівня і спеціалізації.
Відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації здійснюється на строк, що визначається Вищою радою правосуддя, але не більше ніж на один рік, крім випадків, передбачених абзацом другим цієї частини.
Якщо обставини, що були підставою відрядження судді, продовжують існувати, за зверненням голови суду, до якого суддя відряджений, та за згодою такого судді Вища рада правосуддя продовжує строк відрядження, але не більше ніж на один рік. Загальний строк відрядження не може перевищувати два роки.
Вища рада правосуддя на підставі подання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України може ухвалити рішення про дострокове закінчення відрядження судді, якщо обставини, що були підставою відрядження судді, припинилися, про що повідомляється суддя.
Суддя, строк відрядження якого закінчився або стосовно якого Вищою радою правосуддя ухвалено рішення про дострокове закінчення відрядження судді, повертається на роботу до суду, з якого був відряджений. У такому разі визначення нового судді (колегії суддів) для розгляду справ, які знаходилися на розгляді у судді та не розглянуті ним по суті, здійснюється Єдиною судовою інформаційно-телекомунікаційною системою в порядку, визначеному процесуальним законом.
У разі припинення роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами суддя, якого було відряджено з такого суду, має бути переведений на постійне місце роботи до закінчення строку відрядження.
Суддя, який відряджений до іншого суду того самого рівня і спеціалізації, здійснює правосуддя та отримує суддівську винагороду в суді, до якого його відряджено.
Порядок відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації затверджується Вищою радою правосуддя за поданням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, погодженим з Державною судовою адміністрацією України.
Частиною 1 статті 135 Закону №1402-VIII визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини 2 статті 135 цього Закону суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом.
Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Приписами частини 3 статті 135 Закону №1402 визначено, що базовий розмір посадового окладу, зокрема, судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 135 Закону №1402-VIII встановлено, що до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб.
Згідно з ч. 2 ст. 146 Закону №1402 забезпечення функціонування судової влади передбачає:
1) окреме визначення у Державному бюджеті України видатків на утримання судів не нижче рівня, що забезпечує можливість повного і незалежного здійснення правосуддя відповідно до закону;
2) законодавче гарантування повного і своєчасного фінансування судів;
3) гарантування достатнього рівня соціального забезпечення суддів.
Порядок відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації (як тимчасового переведення) затверджено Рішенням Вищої Ради Правосуддя від 24.01.2017 року №54/0/15-17 (далі Порядок).
Згідно п. 1-3 розділу VI Порядку суддям, які направляються у відрядження як тимчасове переведення судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації, виплачується суддівська винагорода та відшкодовуються витрати в порядку і розмірі, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 2 лютого 2011 року № 98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів».
Розмір суддівської винагороди, що підлягає виплаті в суді, до якого суддю відряджено, визначається Законом України «Про судоустрій і статус суддів», але не може бути меншим за розмір суддівської винагороди, що виплачувалась (підлягала сплаті) судді в суді, з якого його було відряджено.
Зазначені виплати здійснюються судом, до якого відряджений суддя.
Застосовуючи вищевказані нормативні положення до обставин цієї справи суд зазначає наступне.
За обставин цієї справи між сторонами відсутній спір про те, що позивач до відрядження отримувала суддівську винагороду з урахуванням регіонального коефіцієнту 1,1. Також сторонами визнаються факти відрядження позивача та виплати їй суддівської винагороди без такого коефіцієнту. Судом також встановлено дійсність таких обставин.
Отже, предметом спору є правомірність дій відповідачів виключно щодо незастосування до позивача регіонального коефіцієнту. Позивач наполягає на тому, що має право на такий коефіцієнт, оскільки він виплачувався їй до відрядження, в той час як відповідачі вказують на те, що під час відрядження позивач не відповідає вимогам законодавства для встановлення такого коефіцієнту (населений пункт суду, в який відряджено позивача, має менше 100 тисяч осіб населення).
Вирішуючи цей спір суд виходить з наступного.
Позивач здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення менше сто тисяч осіб.
Положення ч. 1 ст. 135 Закону №1402-VIII є нормою-гарантією, яка спрямована на забезпечення правової визначеності для учасників суспільних відносин, а також покликана забезпечити публічну обізнаність про порядок визначення розміру суддівської винагороди. За змістом цієї норми така винагорода визначається лише Законом №1402-VIII.
Спір в цій справі виник в зв`язку з положенням нормативного характеру, яке містилось у п. 1-3 розділу VI Порядку та передбачало фактично спеціальне правило щодо врегулювання суддівської винагороди. Тобто, існування такої норми йде в розріз із положеннями ч. 1 ст. 135 Закону №1402-VIII, оскільки дія норми явно спрямована на врегулювання суддівської винагороди за межами Закону №1402-VIII.
Згідно ч. 3 ст. 66 Закону України «Про правотворчу діяльність» у разі виявлення колізії між нормативно-правовими актами різної юридичної сили пріоритет у застосуванні мають норми, що містяться у нормативно-правовому акті вищої юридичної сили.
Цей спосіб подолання колізії має характер принципу права, в зв`язку з чим підлягає застосуванню і безпосередньо.
Отже, суд констатує, що положення п. 1-3 розділу VI Порядку не підлягають застосуванню до юридичної ситуації позивача. Натомість для визначення розміру суддівської винагороди позивача належним є безпосереднє використання ст. 135 Закону №1402-VIII, в т.ч. частини 4, яка вказує на необхідність визначення розміру суддівської винагороди відносно саме того, суду в якому суддя здійснює правосуддя. Отже, збереження при визначенні розміру суддівської винагороди відрядженому судді регіонального коефіцієнту, визначеного щодо суду, з якого позивач був відряджений, є безпідставним.
Також позивач посилалася на рішення Ради суддів України від 05.08.2024 року №24, зокрема на п. 7 даного рішення. Згідно цього пункту у випадку, якщо розмір суддівської винагороди, розрахований з дотриманням пунктів 4-6 цього рішення є меншим за розмір суддівської винагороди, яка виплачувалась (підлягала сплаті) відрядженому судді в суді, з якого його було відряджено, суддівська винагорода підлягає виплаті у розмірі, що виплачувалась (підлягала сплаті) судді в суді, з якого його було відряджено.
Відповідно до абз. 2 ч. 9 ст. 133 Закону №1402-VIII рішення Ради суддів України, прийняті в межах визначених цим Законом повноважень, є обов`язковими для всіх органів суддівського самоврядування, крім з`їзду суддів України. Рішення Ради суддів України може бути скасовано з`їздом суддів України або в судовому порядку.
Положення про Раду суддів України затверджене рішенням X позачергового з`їзду суддів України від 16.09.2010 року (далі Положення).
Згідно п. 31 розділу V Положення рішення Ради суддів України, прийняті в межах визначених законодавством повноважень, є обов`язковими для всіх органів суддівського самоврядування, крім з`їзду суддів України.
Тобто, рішення Ради суддів України не є та не може бути нормативно-правовим актом, який врегульовує суддівську винагороду. Також окрім відсутності повноважень на врегулювання такого питання саме питання суддівської винагороди в силу імперативного положення ч. 1 ст. 135 Кодексу адміністративного судочинства України не може бути визначено в жодній іншій нормі права.
Враховуючи викладене, підстави для задоволення позовної заяви відсутні.
В зв`язку з відмовою у позові підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні позову ОСОБА_1 до відповідача-1: Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, до відповідача-2: Державна судова адміністрація України, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.
Розподіл судових витрат не здійснювався.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко