Справа № 420/14592/24
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2024-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

Розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

13 травня 2024 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (сформована в системі «Електронний суд» 11.05.2024 року) до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якій позивач просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Сумській області №07 від 01.12.2023р.;

зобов`язати Відповідача 2 при призначенні пенсії врахувати трудову книжку Позивача серія НОМЕР_1 ;

зобов`язати Відповідача 2 зарахувати до стажу роботи позивача період роботи у колгоспі з 02.09.1980р. по 16.01.1984р.;

зобов`язати Відповідача 2 зарахувати до стажу роботи позивача період проходження строкової військової служби з 15.11.1981р. по 26.12.1983р.;

зобов`язати Відповідача 2 призначити та виплачувати позивачу пенсію з моменту звернення, а саме з 29.11.2023р. довічно;

судові витрати стягнути з відповідача.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями адміністративна справа розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою суду від 20.05.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін згідно ст. 262 КАС України.

В обґрунтування вимог позову зазначено, що 29.11.2023р. позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області з заявою про призначення пенсії за віком. 01.12.2023р. Головним управлінням Пенсійного фонду України в Сумській області прийнято рішення №07 про відмову в призначенні пенсії. Підставою для відмови стала відсутність необхідного страхового стажу. Так до страхового стажу не зараховано: - період строкової служби згідно військового квитка серія НОМЕР_2 від 19.10.1981р., оскільки на титульній сторінці військового квитка наявне виправлення дати народження; - періоди роботи згідно записів трудової книжки серія НОМЕР_1 , оскільки наявне виправлення дати заповнення трудової книжки, також для зарахування роботи у колгоспі (перший запис у ТК) у 1980-1984 роках потрібно долучити довідку, яка містить інформацію про встановлену та фактично відпрацьовану кількість вихододнів у зазначений період, довідку про реорганізацію колгоспу. Згідно оскаржуваного рішення страховий стаж роботи позивача становить 22 роки 10 місяців 19 днів. Позивач на момент звернення із заявою про призначення пенсії досяг пенсійного віку 60 років. Таким чином, для призначення пенсії позивачу необхідно мати не менше 30 років страхового стажу. Саме відсутність страхового стажу стала підставою для відмови у призначенні пенсії. Позивач вважає, що необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній. Позивач зазначає, що усі записи у трудовій книжці зроблені у хронологічній послідовності. Відповідно до запису №1 позивач 02.09.1980р. прийнятий до членів колгоспу на посаду тракториста. З 15.11.1981р. по 26.12.1983р. служба у лавах Радянської Армії. Згідно запису №2 позивач 16.01.1984р. звільнений за власним бажанням. На сторінці 18-19 трудової книжки серія НОМЕР_1 містяться записи про прийняття колгоспом у 1980, 1981 роках річний мінімум трудової участі в громадському господарстві. Також містяться записи про виконання річного мінімуму. Згідно військового квитка НОМЕР_2 вбачається, що він виданий 19.10.1981р. на ОСОБА_1 , місце народження с. Мар`янівка Ширяївського району Одеської області. Аналогічна інформація щодо місця народження відображена і у паспорті позивача. Окрім цього у трудовій книжці позивача у записі №1 міститься інформація про службу у лавах Радянської Армії у період з 15.11.1981р по 26.12.1986р. Аналогічна інформація значиться і на сторінці 18 трудової книжки позивача. Враховуючи викладене, відповідач протиправно не зарахував до страхового стажу позивача періоди роботи згідно записів трудової книжки серія НОМЕР_1 , у колгоспі з 02.09.1980р. до 16.01.1984р. та період строкової служби в лавах Радянської Армії. Позивач вважає, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Сумській області №07 від 01.12.2023р. про відмову в призначенні пенсії є незаконним, а його право на отримання пенсії за віком - порушеним, внаслідок чого змушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав.

27.05.2024 року ГУ ПФ України в Одеській області подало суду відзив на позовну заяву, у якому просило відмовити у задоволенні позову та зазначило, що Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області не приймало участі у розгляді заяви ОСОБА_1 , і відповідно, не виносило жодних рішень з цього приводу. До Головного управління було надану лише заяву з доданими документами від 29.11.2023, яку за принципом екстериторіальності розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Сумській області. ГУПФ України в Сумській області прийнято Рішення №07 від 01.12.2023, яким позивачу відмовлено у призначені пенсії за віком з огляду на наступне. Згідно статті 26 Закону №1058 право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення 60 років за наявності страхового стажу не менше 30 років. У разі відсутності, починаючи з 01 січня 2018 року, страхового стажу передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 років мають особи за наявності страхового стажу: з 01 січня 2026 року по 31 грудня 2026 рік від 23 до 33 років; після досягнення віку 65 років мають особи за наявності страхового стажу: з 01 січня 2025 року по 31 грудня 2025 рік від 15 до 25 років. Вік позивача на дату звернення 60 років 05 місяців 23 дні. Страховий стаж позивача на дату звернення становить 22 роки 10 місяців 19 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком. До загального страхового стажу не враховано: період строкової служби згідно військового квитка серія НОМЕР_2 від 19.10.1981, оскільки на титульній сторінці військового квитка наявне виправлення дати народження, потребує уточнення; періоди роботи згідно записів трудової книжки серія НОМЕР_1 , оскільки наявне виправлення дати заповнення трудової книжки. Також, для зарахування роботи у колгоспі (перший запис у ТК) у 1980-1984 роках

потрібно долучити довідку, яка містить інформацію про встановлену та фактично відпрацьовану кількість вихододнів у зазначений період. Отже, розрахунок загального страхового стажу визначається сумарно згідно записів у трудовій книжці (інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами) з періодами роботи до 01.01.2004 та даних персоніфікованого обліку після 01.01.2004. Оскільки ОСОБА_1 наразі не має достатнього страхового стажу, то він не має права виходу на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Отже, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області №07 від 01.12.2023, про відмову в призначенні позивачу пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є законним та обґрунтованим. Таким чином, органи Пенсійного фонду України діяли в порядку передбаченому законодавством, обґрунтовано, а тому підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відсутні. Крім того, право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію. Прийняття рішення про призначення пенсії є дискреційним повноваженням органів Пенсійного фонду України. Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем. Головне управління не погоджується з позовною вимогою щодо стягнення на користь позивача суми судових витрат з огляду на наступне. При розгляді справи необхідно врахувати обставини, що незаконне витрачання коштів Пенсійного фонду України тягне за собою дефіцит бюджету Пенсійного фонду, що породжує соціальну напругу у суспільстві і може сприяти невиконанню державою своїх функцій по соціальному забезпеченню громадян. Згідно ч. 2 ст. 73 Закону № 1058 забороняється використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом.

Копія ухвали суду від 20.05.2024 року про відкриття провадження була доставлена до «Електронного кабінету» ГУПФ України в Сумській області 20.05.2024 року, що підтверджується відповідною довідкою про доставку електронного листа, сформованою 21.05.2024 року (а.с.46). У встановлений судом строк відзив на позовну заяву надано не було, про поважність причин не повідомлено.

Станом на дату вирішення даної справи інших заяв по суті справи на адресу суду не надходило.

Розглянувши наявні матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Мар`янівка Ширяївського району Одеської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 (а.с.34-36).

Згідно копії трудової книжки НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 02.09.1980р. прийнятий до членів колгоспу на посаду тракториста. З 15.11.1981р. по 26.12.1983р. служба у лавах Радянської Армії. З 16.01.1984р. звільнений за власним бажанням. З 16.01.1984р. по 16.11.1985р. Одеське морехідне училище водій а/м ГАЗ-52. З 21.11.1985р. по 01.06.1987р. шофер 1 класу автобази санітарного автотранспорту. З 02.06.1987р. по 08.04.1988р. водій 1 класу колона №1 Одеського КАТП-152801. З 09.04.1988р. по 03.08.1992р. шофер 3 класу автобази санітарного автотранспорту. З 10.08.1992р. слюсар по ремонту технологічних установок 3 розряду РМЦ зі шкідливими умовами праці Одеського управління автозаправних станцій. З 08.07.1993р. переведений на посаду оператора АЗС 2 розряду. З 01.08.1994р. звільнений за переводом до малого підприємства «Союз». 01.08.1994р. прийнятий оператором АЗС малого підприємства «Союз». З 01.09.1994р. переведений на посаду старшого оператора. 10.09.1995р. звільнений за власним бажанням. З 11.09.1995р. прийнятий на посаду оператора АЗС 2 розряду ВАТ «Одеснафтопродукт». З 01.04.1997р. переведений оператором АЗС 2 розряду служби АЗС та автосервісу. З 30.06.2000р. звільнений у зв`язку із переводом до ТОВ «Луксинт-S». З 01.07.2000р. прийнятий за переводом оператором АЗС №24 ТОВ «Луксинт-S». 20.02.2001р. звільнений за власним бажанням. З 21.02.2001р. прийнятий старшим оператором АЗС до Одеського філіалу роздрібної торгівлі нафтопродуктами ПП «Лукойл-Україна». З 10.08.2001р. переведений на посаду оператора АЗС №24. З 11.05.2004р. переведений на посаду сторожа АЗС №24 групи охорони в м. Одесі відділу експлуатації. 15.09.2004р. звільнений за власним бажанням. З 16.09.2004р. по 10.11.2010р. водій 3 класу автопідприємства виконкому. З 23.03.2011р. по 16.08.2011р. водій ТОВ з П «Агросвіт». З 10.09.2013р. по 18.09.2013р. водій а/маш ГАС-24 (1,8-3,5л) до цеху з ремонту рухомого складу КП «Одесміськелектротранс» тролейбусне депо. З 01.10.2013р. по 18.07.2016р. водій 3 класу Установи комунальної власності «Автотранспортне господарство Одеського міськвиконкому». З 01.08.2016р. водій КП «Регіональне Бюро Державної Власності». З 01.08.2017р. переведений з основного місця роботи за сумісництвом. ТДВ «РГМ» прийнятий на посаду заступника директора з правом першого підпису за відсутності директора. З 13.09.2017р. вступив на посаду директора ТДВ «РГМ». 10.07.2019р. звільнений за власним бажанням. З 11.07.2019р. по 27.10.2021р. директор ТОВ «Овідіопольська дорога». З 10.02.2022р. прийнятий на 0,5 посади провідного спеціаліста відділу матеріально технічного постачання до Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз. 24.07.2023р. звільнений за власним бажанням (а.с.25-33).

29.11.2023 року ОСОБА_1 , через ВЕБ-портал Пенсійного фонду України в порядку Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" звернувся з заявою за призначенням пенсії за віком та доданими документами (а.с.16-18).

Подану заяву від 29.11.2023 року за принципом екстериторіальності (відповідно до постанови правління Пенсійного фонду України від 16 грудня 2020 року №25-1) розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Сумській області.

Розглянувши заяву позивача від 29.11.2023 та надані документи, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Сумській області прийнято Рішення №07 від 01.12.2023, яким позивачу відмовлено у призначені пенсії за віком (а.с.21).

В рішенні зазначено, що відповідно до статті 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 №1058-ІУ ОСОБА_1 - дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дата звернення до територіальних органів Пенсійного фонду України - 29.11.2023 року. Пенсійний вік, визначений ст. 26 Закону №1058 становить - 60 років. Необхідний страховий стаж, визначений ст. 26 Закону №1058 - 30 років. Вік заявника 60 років 5 місяців 23 дні. Страховий стаж особи 22 роки 10 місяців 19 днів. У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають право особи за наявністю страхового стажу: з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року від 23 до 33 років; після досягнення 65 років за наявності стажу починаючи з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року від 15 до 25 років. Результат розгляду документів, доданий до заяви: за наданими документами до страхового стажу не зараховано: - період строкової служби згідно військового квитка серія НОМЕР_2 від 19.10.1981, оскільки на титульній сторінці військового квитка наявне виправлення дати народження, потребує уточнення; - періоди роботи згідно записів трудової книжки серія НОМЕР_1 , оскільки наявне виправлення дати заповнення трудової книжки, також для зарахування роботи у колгоспі (перший запис у ТК) у 1980-1984 роках потрібно долучити довідку яка містить інформацію про встановлену та фактично відпрацьовану кількість вихододнів у зазначений період, довідку про реорганізацію колгоспу. Стаж з 01.01.1998 зараховано за даними індивідуальних відомостей про застраховану особу реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Додатковий коментар: За наданими документами право на призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону №1058 в 63 роки, тобто з 07.06.2026 року. За умови надання додаткових документів право на пенсію буде переглянуто.

На думку позивача, незарахування в трудовий стаж періоду строкової служби згідно військового квитка серія НОМЕР_2 від 19.10.1981р., періоди роботи згідно записів трудової книжки серія НОМЕР_1 , періоди роботи у колгоспі з 1980-1984рр. є протиправним, та таким, що порушує його право на пенсію, оскільки відомості про його роботу у спірні періоди наявні у трудовій книжці. У зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон №1788-XII) та Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-ІV).

Громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж мають право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи (стаття 8 Закону №1058-IV).

Періоди, з яких складається страховий стаж визначені в статті 24 Закону №1058-IV, відповідно до якої страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (частина перша статті 24 Закону №1058-IV).

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (ч. 2 ст. 24 Закону №1058-IV).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта статті 24 Закону №1058-IV).

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Відповідно до розрахунку стажу та оскаржуваного рішення, позивач досяг 60 річного віку на момент звернення за призначенням пенсії та у нього наявний загальний стаж, що складає 22 роки 10 місяців 19 днів (а.с.21-22).

Разом з тим, до страхового стажу не зараховано період роботи згідно трудової книжки, а саме: період строкової служби згідно військового квитка серія НОМЕР_2 від 19.10.1981, оскільки на титульній сторінці військового квитка наявне виправлення дати народження, потребує уточнення; періоди роботи згідно записів трудової книжки серія НОМЕР_1 , оскільки наявне виправлення дати заповнення трудової книжки. Також, для зарахування роботи у колгоспі (перший запис у ТК) у 1980-1984 роках потрібно долучити довідку, яка містить інформацію про встановлену та фактично відпрацьовану кількість вихододнів у зазначений період.

Статтею 62 Закону № 1788-XII встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

На виконання зазначеної норми Закону, постановою Кабінету міністрів України № 637 від 12.08.1993 року затверджено "Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки чи відповідних записів в ній" (далі - Порядок № 637).

Пунктом 1 Порядку № 637 встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 № 637 зазначеного Порядку передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. За відсутності зазначених у цьому пункті документів для підтвердження трудового стажу приймаються членські квитки профспілок. При цьому підтверджуються періоди роботи лише за той час, за який є відмітки про сплату членських внесків.

Також згідно із ст. 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Аналіз наведених правових положень свідчить про те, що основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка. А необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Подібний висновок відображений у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21.01.2020 року у справі № 588/647/17.

Так, судом встановлено, що у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 від 10.01.1980 року наявне виправлення дати заповнення трудової книжки, а також на титульній сторінці військового квитка наявне виправлення дати народження.

Суд наголошує, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 21.02.2018 року у справі № 687/975/17.

Суд вважає, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Подібна позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 25.04.2019 року у справі №593/283/17 та від 30.09.2019 року у справі № 638/18467/15-а.

З огляду на зазначене, слід дійти висновку, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, щодо якої такі порушення було вчинено, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.08.2019 року у справі №654/890/17.

Водночас суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів з`ясування органом ПФУ того, що дані трудової книжки позивача в частині дати заповнення містять неправдиві або недостовірні відомості, а тому наявне виправлення дати заповнення трудової книжки не може бути підставою для відмови у зарахуванні страхового стажу.

Виправлення в даті народження позивача суд вважає недоречним зауваженням, оскільки ця обставина могла бути з`ясована в процесі вирішення його заяви

Суд зазначає, що відповідно до підпункту "в" абз. 3 ст. 56 Закону № 1788-XII до стажу роботи зараховується також: військова служба та перебування в партизанських загонах і з`єднаннях, служба в органах державної безпеки, внутрішніх справ та Національної поліції, незалежно від місця проходження служби.

Частиною першою статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Суд наголошує, що наявність виправлення дати народження у військовому квитку не може бути підставою, що позбавляє позивача права на зарахування вказаного стажу та, відповідно, на належний йому розмір пенсійного забезпечення.

Судом встановлено, що копія трудової книжки колгоспника ОСОБА_1 від 10.01.1984 року містить відомості як про прийняття в члени колгоспника на посаду тракториста з 02.09.1980 року по 16.01.1984 року, так і про службу в рядах Радянської Армії з 15.11.1981 року по 26.12.1983 року.

Відповідачем не зараховано до страхового стажу позивача період роботи у колгоспі (перший запис у ТК) з 1980р. по 1984р., оскільки відсутня довідка про встановлену та фактично відпрацьовану кількість вихододнів у зазначений період та довідка про реорганізацію колгоспу.

З цього приводу суд зазначає, що на час первинного заповнення трудової книжки позивача діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СССР від 20.06.1974 № 162.

Відповідно до п.1.2 вказаної Інструкції прийом на роботу без трудової книжки не допускається.

Згідно пунктів 2.2, 2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої 20.06.1974 Держкомпраці СРСР по праці і соціальним питанням (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірні періоди роботи) заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийому на роботу.

Всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, перевід на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні у день звільнення повинні точно відповідати тексту наказу.

Відповідно до пункту 1.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої 20.06.1974 Держкомпраці СРСР по праці і соціальним питанням (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірного періоду роботи) питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання за обліку, врегульовано постановою Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 "Про трудові книжки робітників та службовців" та даною Інструкцією.

Відповідно до пункту 1 постанови Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 № 656 "Про трудові книжки робітників та службовців" встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та державних службовців, кооперативних і громадських підприємств, установ та організацій, що пропрацювали більше 5 днів, в тому числі на сезонних та тимчасових роботах, а також на позаштатних працівників при умові, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Пунктом 13 вказаної постанови "Про трудові книжки робітників та службовців" при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та подяки, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, підприємстві засвідчуються підписом керівника або спеціально уповноваженої особи та печаткою.

При цьому, відповідно до пункту 18 Постанови відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несуть спеціально уповноважені особи, що призначені наказом керівника підприємства, установи, організації.

Отже, з системного аналізу вказаних вище норм слідує, що позивач не може нести відповідальність за правильність заповнення трудової книжки, оскільки записи у її трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати відсутнім страховий стаж позивача за спірний період.

Така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року по справі № 687/975/17.

Також, Порядок ведення трудових книжок колгоспників врегульований Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, які затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 за №310, та чинних на час внесення записів до трудової книжки.

Відповідно до пунктів 1, 2 Основних Положень трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу.

До трудової книжки колгоспника, зокрема, заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім 'я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання (пункт 5 Основних Положень).

Згідно п. 6 Основних Положень всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.

Відповідно до встановленого взірця трудової книжки колгоспника, трудова книжка колгоспника містить окремі розділи: III «членство в колгоспі», де зазначаються відомості про прийом в члени колгоспу, припинення членства в колгоспі та причини такого припинення , відомості про документ, на підставі якого внесений запис; IV "відомості про роботу" - відомості про прийом на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, із зазначенням причин та відомості про документ, на підставі якого внесений запис; V "трудова участь у громадському господарстві" - встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі, відомості про документ, на підставі якого внесений запис.

Згідно п. 8 Основних Положень, трудові книжки зберігаються в правлінні колгоспу як бланки суворої звітності, а при припиненні членства в колгоспі видаються їх власникам на руки.

Виходячи з наведеного слідує, що трудова діяльність членів колгоспів підтверджується трудовою книжкою колгоспника встановленого зразка, що є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів, та до якої вносяться відомості, зокрема про прийом на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, а також трудову участь у громадському господарстві (встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі).

Як вбачається з трудової книжки колгоспника, виданої на ім`я ОСОБА_1 , позивач прийнятий в члени колгоспу запис № 1 від 02.09.1980 року, відповідно до запису № 2 від 16.01.1984 року, звільнений із колгоспу за власним бажанням.

Таким чином, трудова книжка колгоспника серії НОМЕР_1 , яка надавалась відповідачу із заявою про призначення пенсії, містила необхідні відомості для врахування відповідного страхового стажу позивача.

Окрім того, суд наголошує, що обов`язок з`ясування трудового стажу, у випадку наявності в органів Пенсійного фонду сумнівів, покладено саме на суб`єкта владних повноважень.

Так, згідно ч.3 ст.44 Закону 1058-IV, органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Вказані положення також відображені у ч. 1 ст. 101 Закону України від 05.11.1991 року № 1788-XII передбачено, що органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Таким чином суд зазначає, що при виникненні у відповідача сумнівів щодо права позивача на отримання пенсії, відповідач має право перевіряти достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

Однак вказаного не було здійснено органом Пенсійного фонду, що свідчить про обрання найменш сприятливого для позивача підходу під час розгляду його заяви.

Таким чином, суд акцентує увагу, що відповідач не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці, військовому квитку можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Зазначений висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06.03.2018 року по справі № 754/14898/15-а.

Відповідно до матеріалів справи, судом встановлено, що відповідачем протиправно не було зараховано до страхового стажу наступні періоди згідно трудової книжки: Період строкової служби згідно військового квитка серія НОМЕР_2 від 19.10.1981р.; Періоди роботи згідно записів трудової книжки серія НОМЕР_1 , періоди роботи у колгоспі (перший запис у ТК) у 1980-1984 роках.

Так, розрахований відповідачем страховий стаж складає 22 роки 10 місяців 19 днів.

Позивач не надав альтернативного розрахунку страхового стажу з урахуванням записів у його трудовій книжці, у тому числі з урахуванням спірних періодів роботи та служби в армії.

Згідно розрахунку стажу ОСОБА_1 (а.с.22) у страховий стаж увійшли періоди його трудової діяльності з 01.01.1998 року по 24.07.2023 року, цей стаж склав 22 роки 10 місяців 19 днів.

Проте в оскаржуваному рішенні не відображено мотиви неврахування трудового стажу позивача в розрахунок страхового стажу на підставі записів у трудовій книжці позивача №№3-18 (а.с.26-28).

Суд наголошує, що органом Пенсійного фонду неправомірно не зараховано спірний в межах даної справи стаж позивача, що відображено у рішенні ГУПФ України в Сумській області від 01.12.2023 року. Відтак, вказане рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Вирішуючи питання про найбільш ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, суд виходить з наступного.

Частиною 4 ст. 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З приписів вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки при розгляді вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але і у випадку розгляду вимог про зобов`язання вчинити дії.

Судом встановлено, що позивач досяг 60 річного віку та у нього наявний страховий стаж, проте його дійсний розмір згідно усіх даних трудової книжки позивача у рішенні не порахований та не досліджений.

Згідно з ч.ч.1-2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень ст. 9 Конституції України та ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Європейський Суд підкреслює особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах Беєлер проти Італії [ВП] (Веуеіег v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, Онер`їлдіз проти Туреччини [ВП] (ОпегуэЫэг v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, Megadat.com S.r.l. проти Молдови (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, и. 72, від 8 квітня 2008 року, і Москаль проти Польщі (Moskal V. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і Тошкуце та інші проти Румуни (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Згідно правової позиції Верховного Суду України (постанова від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15) суд при прийнятті рішення повинен визначити такий спосіб відновлення порушеного права, який є ефективним та який виключив би подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до вимог абзацу 2 частини 4 статті 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

У даній справі при вирішенні спору суд вважає за можливе зобов`язати ГУПФ України в Одеській області врахувати спірні періоди роботи та служби в армії позивача для обчислення його страхового стажу, а також перерахувати його страховий стаж виходячи з усіх даних його трудової книжки згідно записів до 01.01.1998 року, прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням правової позиції та висновків суду.

Інше рішення про зобов`язання ГУПФ України в Одеській області призначити та виплачувати позивачу пенсію з 29.11.2023 року може мати ознаки втручання у дискреційні повноваження органу ПФУ, що в даному випадку є неправомірним.

Тому суд відмовляє у вимогах про зобов`язання ГУПФ України в Одеській області призначити та виплачувати позивачу пенсію за віком.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачами законність оскаржуваного рішення не доведена, а доводи ГУПФ України в Одеській області суд відхиляє з вищенаведених мотивів.

Судом враховано, що звернення про призначення пенсії було адресоване Головному управлінню Пенсійного фонду України в Одеській області. Суд зазначає, що саме на вказане територіальне управління покладено обов`язок розгляду заяви позивача після прийняття рішення іншого територіального управління, що відмовило у призначенні пенсії за віком, яке є протиправним та скасовано судом.

З урахуванням наведеного, суд задовольняє позов частково.

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Позивачем сплачено судовий збір за подання даного позову у сумі 969грн., ці витрати у сумі 968,96грн. суд покладає на ГУПФ України в Сумській області згідно ч. 1 ст. 139 КАС України, оскільки спір в суді виник внаслідок протиправного рішення саме цього відповідача.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 260-262, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, Головного управління Пенсійного фонду України Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії- задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області №07 від 01.12.2023 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до стажу роботи ОСОБА_1 період роботи у колгоспі з 02.09.1980р. по 16.01.1984р.; зарахувати до стажу його роботи період проходження строкової військової служби з 15.11.1981р. по 26.12.1983р., перерахувати його страховий стаж виходячи з усіх даних його трудового книжки до 01.01.1998 року, та прийняти обґрунтоване рішення за заявою ОСОБА_1 від 29.11.2023 року про призначення пенсії за віком з урахуванням правової позиції та висновків суду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 968(дев`ятсот шістдесят вісім)грн. 96коп.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст.ст.293, 295 КАС України, до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса: АДРЕСА_1 ).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області (; адреса: вул. Пушкіна, буд. 1, м. Суми, 40030).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (; адреса: вул. Канатна, буд. 83, м. Одеса, 65012).

Суддя М.М. Аракелян