Справа № 340/2428/20
Суддя: Мельник-Томенко Ж.М.
Дата ухвалення: 2024-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

17 грудня 2024 року

м. Київ

справа №340/2428/20

адміністративне провадження № Зв/990/23/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мельник-Томенко Ж. М.,

суддів - Загороднюка А. Г., Соколова В. М.,

за участі:

секретаря судового засідання - Зайчишиної Т. В.,

представника відповідача-1 та відповідача-2 - Кожушка В. Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в касаційній інстанції заяву ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 14.07.2022 у справі № 340/2428/20 за позовом ОСОБА_1 до Кіровоградської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, Другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур про скасування рішення, скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку,

УСТАНОВИВ:

Обставини справи

У липні 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до прокуратури Кіровоградської області (далі - відповідач-1, прокуратура Кіровоградської області), Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач-2, Офіс Генерального прокурора), Другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур (далі - відпрвідач-3, Кадрова комісія), в якому просив:

- скасувати рішення Другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур «Про неуспішне проходження прокурором атестації у зв`язку з неявкою ОСОБА_1 для складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора» від 02.04.2020 № 181 (Додаток 4 до Протоколу № 2 від 05.03.2020);

- скасувати наказ прокурора Кіровоградської області від 29.04.2020 № 83к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора прокуратури області з приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 30.04.2020;

- поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора прокуратури області з приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації прокуратури Кіровоградської області або на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розпису - ввести скорочену посаду;

- стягнути з прокуратури Кіровоградської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 17.12.2020 позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур «Про неуспішне проходження прокурором атестації у зв`язку з неявкою ОСОБА_1 для складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора» від 02.04.2020 № 181 (Додаток 4 до Протоколу № 2 від 05.03.2020). Визнано протиправним та скасовано наказ прокурора Кіровоградської області від 29.04.2020 № 83к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора прокуратури області з приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 30.04.2020. Поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора прокуратури області з приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації Кіровоградської обласної прокуратури з 30.04.2020. Стягнуто з Кіровоградської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 260 691,20 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 посаді та присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки у визначений день, час та місце для складання іспиту позивач не прибув у зв`язку з хворобою, вказане об`єктивно унеможливлює особисту участь позивача у першому етапі атестації та перешкодило своєчасно (у триденний строк) особисто надати документ щодо поважності причин неприбуття позивача на іспит. Суд зазначив, що за наявності заяви прокурора про бажання пройти атестацію, неприбуття на певний її етап у визначений день не може бути розцінено як неуспішне проходження атестації, оскільки оцінювання прокурора не проводилось. Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що Друга кадрова комісія з атестації прокурорів регіональних прокуратур не мала правових підстав для висновку про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації на підставі факту його неприбуття на іспит. Також судом першої інстанції зазначено, що хоча позивач і проявив бездіяльність та необачність, не повідомивши Другу кадрову комісію з атестації прокурорів регіональних прокуратур про неможливість прибути на іспит, однак тимчасова непрацездатність позивача є об`єктивною причиною, що перешкодила йому вчинити такі дії. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що звільнення позивача за пунктом 9 частини першої статті 51 Закону «Про прокуратуру» відбулось за відсутністю для цього законних та обґрунтованих підстав, оскільки застосування цього пункту у спірних правовідносинах має обов`язковою умовою наявність факту ліквідації, реорганізації, скорочення органу прокуратури, та позивач не міг бути звільнений за пунктом 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» без наявності юридичного факту реорганізації, ліквідації, або скорочення штатів прокуратури Кіровоградської області, де він був працевлаштований.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції указав на те, що у разі встановлення факту незаконного звільнення, орган, який вирішує спір, поновлює особу на посаді, яку вона займала до звільнення, і законом не передбачено альтернативного поновлення на будь-яку посаду, якої працівник раніше не займав.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 22.04.2021 рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 17.12.2020 скасовано. Позов ОСОБА_1 до Кіровоградської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, Другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур про скасування рішення, скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку задоволено частково. Змінено в наказі прокурора Кіровоградської області від 29.04.2020 № 83к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора прокуратури області дату звільнення з 30.04.2020 на дату 07.05.2020.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач ані до 05.03.2020, ані впродовж знаходження на лікарняному в період з 02.03.2020 по 11.03.2020, ані після закінчення лікування та до 02.04.2020 заяви, підписаної ним особисто або належним чином уповноваженою ним особою про перенесення дати іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, а також документів про поважність причин неявки, до кадрової комісії не подавав та не надсилав. Судом апеляційної інстанції указано на те, що Порядком № 221 не встановлено обов`язку відповідної кадрової комісії з`ясовувати причини неприбуття кожного прокурора на певний етап атестації, а в силу наведених положень пункту 11 Порядку № 221 обов`язок сповіщення комісії про причини своєї неявки покладений на особу, яка підлягає атестації. Крім того, неприбуття на перший етап проходження атестації у відповідності до Порядку № 221 визнається як неуспішне проходження атестації. Суд апеляційної інстанції, відхиляючи доводи позивача стосовно протиправності спірного наказу у зв`язку з відсутністю обставин, зазначених у пункті 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», зазначив, що юридичним фактом, що зумовлює звільнення позивача на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», є рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором регіональної прокуратури, а тому наказ прокуратури Кіровоградської області № 83к від 29.04.2020 виданий на підставі, у межах повноважень і у спосіб, що передбачені законом, і підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання цього наказу протиправним та скасування відсутні.

Крім того, апеляційний суд, застосовуючи положення частини 2 статті 9 КАС України, змінив в наказі прокурора Кіровоградської області № 83к від 29.04.2020 про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора прокуратури області дату звільнення останнього з 30.04.2020 на дату 07.05.2020.

Постановою Верховного Суду від 14.07.2022 постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 22.04.2021 скасовано в частині часткового задоволення позову, а саме: в частині зміни в наказі прокурора Кіровоградської області від 29.04.2020 № 83к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора прокуратури області дати звільнення з 30.04.2020 на дату 07.05.2020. В цій частині прийняти нове рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог. В іншій частині постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 22.04.2021 залишено без змін.

Частково скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції та відмовляючи в цій частині у задоволенні позову, Верховний Суд указав, що судом апеляційної інстанції не було встановлено порушених прав позивача. Навпаки, судом зроблено висновки про те, що позивач, маючи відповідну освіту та досвід професійної діяльності, не міг не усвідомлювати юридичних наслідків своєї неявки на іспит, та вказано на те, що спірний наказ Генерального прокурора про звільнення позивача виданий на підставі, у межах повноважень і у спосіб, що передбачені законом, та не підлягає скасуванню. Мотивуючи своє рішення у цій частині, суд апеляційної інстанції указав, що положення ч. 2 п. 19 Закону № 113-ІХ, згідно з якою перебування прокурора на лікарняному через тимчасову непрацездатність не є перешкодою для його звільнення з посади прокурора відповідно до цього пункту, не є абсолютною, та на підставі цього зробив висновок про можливість виходу за межі позовних вимог на підставі частини другої статті 9 КАС України. Водночас, Верховний Суд зазначив, що ч. 2 п. 19 Закону № 113-ІХ чітко встановлює, що звільнення прокурора на підставі ч. 1 п. 19 цього Закону (в даному випадку - у зв`язку з неуспішним проходженням позивачем атестації) допускається під час його перебування на лікарняному. За таких обставин, факт звільнення позивача у період його тимчасової непрацездатності не є порушенням його прав, а отже підстави для застосування судом апеляційної інстанції частини другої статті 9 КАС України (яка може застосовуватися виключно з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів особи), були відсутні. Отже, Верховний Суд дійшов висновку, що судом апеляційної інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови було допущено порушення норм процесуального права.

Крім того, Верховний Суд уважав за необхідне також зазначити, що позивач фактично мав шість днів для подання заяви про перенесення дати іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, як то передбачено пунктом 11 Порядку № 221 - три дні до дати іспиту, оскільки він перебував на лікарняному з 02.03.2020, та три дні після дати іспиту, тобто у строк, встановлений абзацом 4 пункту 11 Порядку № 221. ОСОБА_1 , подаючи заяву на підставі пунктів 9, 10 розділу І Порядку № 221, цілком і повністю був ознайомлений з умовами та процедурами проведення атестації та погодився на їх застосування. Тобто розумів наслідки неуспішного проходження одного з етапів атестації, неявки для проходження відповідного етапу атестації, та можливе звільнення з підстав, передбачених Законом № 113-IX. В іншому разі позивач мав повне право відмовитися від проведення такої атестації та не подавати відповідної заяви чи окремо оскаржувати відповідний Порядок проходження прокурорами атестації. Отже позивач, перебуваючи у стані повної правової визначеності щодо наслідків неподання такої заяви, не виконав вимог зазначеного пункту Порядку № 221, заяву про перенесення дати іспиту не подав, про причини своєї неявки не повідомив, що зафіксовано у протоколі кадрової комісії № 2 від 05.03.2020. На думку Верховного Суду, зазначені обставини не можуть трактуватися на користь прокурора, який своєю бездіяльністю фактично допустив порушення законодавчо встановленого порядку повідомлення кадрової комісії про настання обставин, які унеможливили прийняття ним участі у процедурі атестації, а відтак і порушення умов і процедури самої атестації.

На переконання Верховного Суду, пункт 11 Порядку № 221 чітко та однозначно регламентує поведінку прокурорів, які виявили бажання пройти процедуру атестації у випадку настання виключних обставин, які об`єктивно унеможливлюють прибуття на іспит, у цій справі - у зв`язку з перебуванням прокурора на лікарняному. Позивачем під час розгляду справи не доведено, що перебування на амбулаторному лікуванні якимось чином перешкодило йому вчинити дії, передбачені пунктом 11 Порядку № 221. Указані обставини однозначно свідчать про недобросовісну поведінку прокурора, що має бути враховано під час вирішення цього спору.

При цьому, Верховний Суд урахував також і те, що кадрова комісія, відповідно до положень того ж пункту 11 Порядку № 221 не мала приймати іншого рішення окрім рішення про неуспішне проходження атестації прокурором.

Верховний Суд не спростував висновку суду першої інстанції про те, що неявка позивача для проходження відповідного етапу атестації у встановлені кадровою комісією дату, час та місце зумовлена об`єктивними обставинами, проте зазначив, що прокурор, погодившись на застосування до нього умов та процедури атестації, має вчиняти відповідні дії, передбачені такою процедурою. В іншому випадку для нього неминуче настають наслідки, передбачені цими умовами та процедурою, в даному випадку - прийняття кадровою комісією рішення про неуспішне проходження атестації.

Таким чином, Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції про безпідставність посилань позивача на те, що заява про бажання пройти атестацію ним не відкликана, що свідчить про намір останнього пройти атестацію, а також що перебування на лікарняному перешкодило особисто надати документ щодо поважності неприбуття на іспит.

Верховний Суд також уважав правильними висновки суду апеляційної інстанції про те, що Порядком № 221 не встановлено обов`язку відповідної кадрової комісії з`ясовувати причини неприбуття кожного прокурора на певний етап атестації, а в силу наведених вище положень пункту 11 Порядку № 221 обов`язок сповіщення комісії про причини своєї неявки покладений на особу, яка підлягає атестації.

Крім того, Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції, що юридичним фактом, що зумовлює звільнення позивача на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», є саме рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором регіональної прокуратури, а не ліквідація чи реорганізація органу прокуратури або скорочення чисельності прокурорів.

Також Верховний Суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин застосовним є пункт 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ, оскільки він передбачає процедуру атестації прокурорів і є спеціальним, прийнятий пізніше у часі, а отже, згідно правил конкуренції правових норм, має перевагу над загальним Законом України «Про прокуратуру».

Таким чином, Верховний Суд погодився з висновками суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про скасування спірного наказу, поновлення позивача на займаній посаді, зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу, водночас не погодився з висновками про можливість застосування у цій справі частини другої статті 9 КАС України та зміни дати звільнення позивача.

Провадження за виключними обставинами

05.11.2024 до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд постанови Верховного Суду від 14.07.2022 у справі № 340/2428/20 за виключними обставинами, яка мотивована тим, що Рішенням Конституційного Суду України від 02.10.2024 у справі № 9-р(I)/2024 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення абзацу шостого пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-ІХ, згідно з яким перебування прокурора на лікарняному через тимчасову непрацездатність не є перешкодою для його звільнення з посади прокурора відповідно до цього пункту. Окреме положення абзацу шостого пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-IX, згідно з яким перебування прокурора на лікарняному через тимчасову непрацездатність не є перешкодою для його звільнення з посади прокурора відповідно до цього пункту, визнане неконституційним, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Заявник уважає, що прийняте відповідачем рішення про його звільнення є протиправним, не відповідає вимогам пунктів 1, 3, 4, 5, 7 та 8 частини другої статті 2 КАС України, без відповідної конкретизації підстави для звільнення, породжує негативні наслідки у вигляді стану юридичної невизначеності щодо підстав такого звільнення, у зв`язку з чим, на його думку, підлягає скасуванню.

Наголошує на тому, що працівника не можна звільнити під час відпустки і в період його тимчасової непрацездатності та звертає увагу на Рішення Конституційного Суду України від 04.09.2019 у справі № 6-р(II)/2019, в якому Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини та не суперечать Конституції України.

З огляду на наведене, просить переглянути постанову Верховного Суду від 14.07.2022 за виключними обставинами у зв`язку з прийняттям 02.10.2024 Першим сенатом Конституційного Суду України рішення № 9-р(I)/2024 про те, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення абзацу шостого пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-IX, згідно з яким перебування прокурора на лікарняному через тимчасову непрацездатність не є перешкодою для його звільнення з посади прокурора відповідно до цього пункту. За результатами перегляду рішення за виключними обставинами просить скасувати постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 22.04.2021, рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28.12.2020 залишити в силі.

Ухвалою Верховного Суду від 06.11.2024 відкрито провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 14.07.2022 у справі № 340/2428/20.

25.11.2024 до Верховного Суду від Кіровоградської обласної прокуратури надійшли заперечення на заяву ОСОБА_1 про перегляд постанови Верховного Суду від 14.07.2022 за виключними обставинами, в якій остання зазначає, що заява ОСОБА_1 є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Відповідач-1 зауважив, що за змістом статті 152 Конституції України, рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення та не може застосовуватись до правовідносин, які виникли до прийняття такого рішення. Указане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 23.01.2019 (справа № 820/2462/17), від 19.11.2018 (справа № 755/4893/18, від 15.05.2019 (справа № 640/20317/16а), від 23.12.2019 (справа № 814/1274/17), від 17.03.2020 (справа № 826/7286/18). Крім того, відповідач-1 зазначив, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність абзацу шостого пункту 19 розділу ІІ Закон № 113-ІХ жодним чином не впливає на права та обов`язки позивача, оскільки в даному випадку підставою для звільнення позивача стало рішення кадрової комісії про неуспішне проходження прокурором атестації.

03.12.2024 до Верховного Суду від Офісу Генерального прокурора надійшов відзив на заяву ОСОБА_1 про перегляд постанови Верховного Суду від 14.07.2022 за виключними обставинами, в якій останній зазначає, що заява ОСОБА_1 є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Відповідач-2 зазначив, що рішення № 9-р(І)/2024 не повертає той стан речей, що існував до звільнення позивача з посади прокурора у 2019 році. У пункті 2 його резолютивної частини передбачено, що окреме положення абзацу шостого пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 02.10.2024. Визнання неконституційними певних положень чинного законодавства у подальшому не може мати наслідком визнання протиправними дій/рішень відповідача, які були вчинені/прийняті до визнання таких норм неконституційними, оскільки відповідач у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, указами Президента, постановами Верховної Ради України, актами Кабінету Міністрів України, іншими нормативно-правовими актами, а тому останній не мав підстав не враховувати чинні на час прийняття відповідного рішення норми законодавства. За таких обставин Рішення № 9-р(І)/2024 не може вплинути на правовідносини, що виникли до його прийняття. До того ж, воно не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Наголошує, що частиною другою статті 152 Конституції України, статтею 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13.07.2017 № 2136-VIII визначено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Одночасному врахуванню підлягають вимоги статті 58 Конституції України, відповідно до яких закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 06.12.2024 закінчено підготовчі дії та призначено заяву ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 14.07.2022 у справі № 340/2428/20 до розгляду в судовому засіданні на 17.12.2024 о 14 год 00 хв з повідомленням учасників справи.

Висновки Верховного Суду

Згідно з пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС України підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

За частиною шостою статті 361 КАС України при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Відповідно до частини першої статті 365 КАС України заява про перегляд судового рішення суду першої інстанції з підстав, визначених частиною другою, пунктами 1, 2 частини п`ятої статті 361 цього Кодексу, подається до суду, який ухвалив судове рішення.

Заява про перегляд судових рішень судів апеляційної і касаційної інстанцій з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, якими змінено або скасовано судове рішення, подається до суду тієї інстанції, яким змінено або ухвалено нове судове рішення (частина друга статті 365 КАС України).

Зважаючи на підстави звернення ОСОБА_1 із заявою про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 14.07.2022 у справі № 340/2428/20, Суд звертає увагу на те, що питання про перегляд за виключними обставинами судових рішень, які набрали законної сили, у зв`язку з встановленою Конституційним Судом України неконституційністю (конституційністю) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, уже було предметом розгляду Верховного Суду, зокрема у відносинах, у яких виник спір.

Так, Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду аналізував зазначене питання в аспекті того, які судові рішення можуть переглядатися за виключними обставинами із указаної нормативно-правової підстави.

Так, у постанові від 19.02.2021 у справі № 808/1628/18 об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду висловила позицію, згідно з якою судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог не передбачає можливості його примусового виконання й тому воно не може вважатися «не виконаним», у розумінні пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, а значить не може переглядатися за виключними обставинами із указаної нормативної підстави. У цій постанові також зазначено, що Рішення Конституційного Суду України не змінює правового регулювання спірних правовідносин і не доводить факту допущення судом помилки під час вирішення спору, адже на час виникнення спірних правовідносин і прийняття рішення суду першої інстанції положення відповідної норми були чинними та підлягали застосуванню.

Аналогічна позиція щодо застосування приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України підтримана об`єднаною палатою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 21.12.2022 у справі № 140/2217/19, у якій вирішувалося питання відступу від висновку щодо застосування пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, викладеного у постанові об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19.02.2021 у справі № 808/1628/18.

Передаючи справу № 140/2217/19 на розгляд об`єднаної палати, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду в ухвалі від 28.09.2022 виходив з того, що викладений у справі № 808/1628/18 підхід унеможливлює ефективний захист і поновлення прав особи, якій відмовлено у задоволенні позову внаслідок застосування закону, визнаного згодом неконституційним.

Вирішуючи питання відступу від указаних висновків, Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду в ухвалі від 21.12.2022 зазначив, що питання про перегляд за виключними обставинами судових рішень, які набрали законної сили, у зв`язку з встановленою Конституційним Судом України неконституційністю (конституційністю) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи було предметом розгляду не тільки об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду, від висновку якої (у справі № 808/1628/18) пропонується відступити, але й Великої Палати Верховного Суду теж.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.11.2020 у справі № 4819/49/19 зазначено, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, уже встановленої остаточним судовим рішенням.

З урахуванням викладеного, об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 21.12.2022 у справі № 140/2217/19 дійшла висновку, що немає достатніх і необхідних підстав відступати від правової позиції, висловленій у постанові від 19.02.2021 у справі № 808/1628/18.

Ці ж самі висновки об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду повторила в ухвалі від 22.12.2022 у справі № 805/1312/16-а, в якій вдруге вирішувалося питання можливості відступити від висновку щодо застосування пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, викладеного у постанові об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19.02.2021 у справі № 808/1628/18.

Таким чином, дотримуючись зазначеної правової позиції щодо перегляду судових рішень, які набрали законної сили, з підстави, визначеної пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, Суд зазначає, що постанова Верховного Суду від 14.07.2022 у справі № 340/2428/20, щодо перегляду якої за виключними обставинами звернувся ОСОБА_1 , є рішенням суду, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог, відповідно, це рішення суду не підлягає примусовому виконанню, тому - у значенні пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України - не може переглядатися за виключними обставинами.

Окрім наведених мотивів необхідно також зазначити, що відповідно до частини другої статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Аналогічне положення міститься у статті 91 Закону України від 13.07.2017 № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України» (далі - Закон № 2136-VIII). Водночас у частині першій статті 97 Закону № 2136-VIII визначено, що Конституційний Суд України у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання, а також зобов`язати відповідні державні органи забезпечити контроль за виконанням рішення, додержанням висновку.

Аналіз норм розділу ХІІ Конституції України («Конституційний Суд України») та Закону № 2136-VIII дає підстави для висновку про те, що рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі та застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі та виникли до ухвалення рішення Конституційним Судом України, проте продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду України.

Таким чином, рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.

У резолютивній частині Рішення Конституційного Суду України від 02.10.2024 у справі № 9-р(I)/2024 (пункт 2) визначено, що окреме положення абзацу шостого пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-IX, згідно з яким перебування прокурора на лікарняному через тимчасову непрацездатність не є перешкодою для його звільнення з посади прокурора відповідно до цього пункту, визнане неконституційним, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, що має значення для вирішення наступних справ і не може бути підставою для перегляду (зміни) правової позиції суду в спорі, щодо якого ухвалене остаточне судове рішення.

Посилання позивача на висновок, викладений у Рішенні Конституційного Суду України від 04.09.2019 у справі № 6-р(II)/2019, відповідно до якого положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини та не суперечать Конституції України, колегія суддів відхиляє, оскільки зазначене Рішення стосувалося відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України в частині нерозповсюдження її приписів на трудові правовідносини, які виникли внаслідок трудового контракту.

Водночас Верховний Суд звертає увагу на частину четверту статті 40 КЗпП України, відповідно до якої особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

При цьому, Конституцій Суд України не здійснював конституційний контроль щодо відповідності частини четвертої статті 40 КЗпП України Конституції України.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що Верховним Судом у цій категорії спорів на час виникнення спірних правовідносин було сформовано послідовну правову позицію, згідно з якою спірні правовідносини, які пов`язані з проходженням прокурором публічної служби та звільнення з підстав, визначених підпунктами 1-4 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-ІХ, урегульовані спеціальними законодавчими актами, тобто з 25.09.2019 саме Закон № 113-IX, а не КЗпП України, поширюється на ці правовідносини.

За таких обставин, Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 14.07.2022 у справі № 340/2428/20.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 368 КАС України за результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд може відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі.

Згідно з частиною першою статті 369 КАС України у разі відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд постановляє ухвалу.

Керуючись статтями 359, 361, 368, 369 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 14.07.2022 у справі № 340/2428/20.

Постанову Верховного Суду від 14.07.2022 у справі № 340/2428/20 залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з дати її постановлення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено 20.12.2024.

Суддя-доповідач: Ж. М. Мельник-Томенко

Судді А. Г. Загороднюк

В. М. Соколов