Справа № 420/31719/24
Суддя: Левчук О.А.
Дата ухвалення: 2024-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2024 року Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Левчук О.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з даним позовом до суду та просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 27.05.2024 року № 76-24, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішення ГУ ДМС України в Одеській області є необґрунтованим та незаконним, оскільки приймалось без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають значення і стосуються справи. При цьому, ДМС України не прийнято до уваги його реальні побоювання за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності Лівану. У разі повернення його життю та свободі буде загрожувати небезпека, що суперечить вимогам Конвенції. Позивач зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву, повідомив всі важливі факти, що були в його розпорядженні, він заслуговує на довіру, оскільки щодо нього не виявлено компрометуючої інформації.

Представником відповідача Державної міграційної служби України до суду надано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача вказує, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, перевіркою ГУ ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність умов передбачених п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Позивач звернувся за міжнародним захистом через 19 років після потрапляння на територію України, що свідчить про його звернення не обумовлене потребою захисту, а пов`язане з бажанням власного перебування. Він не зміг належним чином обґрунтувати заяву про набуття захисту в контексті наявних у нього ознак, передбачених п. 1, 13 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Ним не надано жодні документальні докази власного ймовірного переслідування та не навів конкретних фактів або доказів, які б вказували на загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину. Після проведення аналізу особової справи відповідач дійшов висновку, що визначені елементи мають загальний характер, проте інформація щодо країни походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання про надання статусу біженця. Таким чином, рішення ДМС України від 27.05.2024 року № 76-24 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймалось з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Ухвалою суду від 15 жовтня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Вивчивши матеріали справи, дослідивши та проаналізувавши надані докази, суд встановив наступне.

Іззіддін ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Лівану, місце народження Кувейт, м. Хаваллі, громадянство Ліван, національність ліванець, за етнічною належністю араб.

Згідно матеріалів особової справи, ОСОБА_1 покинув країну походження 31.07.2000 року, дістався на таксі до прикордонного пункту «Аддибусі», перетнув лівансько-сирійський кордон через річку до м. Хамас, після чого автобусом виїхав до м. Халяб (на кордоні з Туречичиною). Перетнув сирійсько-турецький кордон легально, через контрольний пункт у зв`язку з наявністю туристичної візи. Прибув до м. Ангакья, звідки виїхав автобусом до м. Стамбул. Кораблем Стамбул (Туреччина) Одеса (Україна) прибув до м. Одеса, легально, на підставі паспортного документу та оформленої візи. Перетнув кордон України 02.08.2000 року.

07 лютого 2007 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 60-64 т. 2).

13 лютого 2007 року Управлінням міграційної служби в Одеській області прийнято наказ № 11 про прийняття до розгляду заяви ОСОБА_1 (а.с. 67 т. 2).

19 лютого 2008 року Управлінням міграційної служби в Одеській області складено висновок про відмову в наданні статусу біженця ОСОБА_1 (а.с. 117-121).

05 травня 2008 року Державним комітетом України у справах національностей та релігій прийнято рішення № 262-08, яким відмовлено в наданні статусу біженця ОСОБА_1 (а.с. 123 т. 2).

ОСОБА_1 оскаржив рішення № 262-08 від 05 травня 2008 року до суду (а.с. 130-142 т. 2).

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 18 серпня 2010 року по справі № 2-а/8111/08/1570, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 (а.с. 143-152 т. 2)

26 липня 2012 року ОСОБА_1 повторно звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 4 т. 2).

17 серпня 2012 року ГУ ДМС в Одеській області винесено наказ № 206 про здійснення оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 (а.с. 29 т. 2).

30 березня 2015 року ГУ ДМС в Одеській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 (а.с. 36-45 т. 2).

27 квітня 2015 року Державною міграційною службою України прийнято рішення № 339-15, яким відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ліванської Республіки Іззіддін ОСОБА_2 (а.с. 46 т. 1).

ОСОБА_1 оскаржив рішення № 339-15 від 27 квітня 2015 року до Одеського окружного адміністративного суду (а.с. 48-54 т. 1).

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2016 року по справі № 815/4396/16 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірними дій та скасування рішення - повернуто позивачеві.

28 вересня 2023 року ОСОБА_1 втретє звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 101-103 т. 1)

16 жовтня 2023 року ГУ ДМС в Одеській області прийнято висновок про оформлення документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 214 т. 1).

16 жовтня 2023 року ГУ ДМС в Одеській області винесено наказ № 206 про здійснення оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 (а.с. 215 т. 1).

15 грудня 2023 року ГУ ДМС в Одеській області винесено наказ № 250 про продовження строку розгляду заяви для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 (а.с. 250 т. 1).

12 квітня 2024 року управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 (а.с. 78-94 т. 1).

27 травня 2024 року Державною міграційною службою України прийнято рішення № 76-24, яким відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ліванської Республіки Іззіддін ОСОБА_2 (а.с. 77 т. 1).

03 жовтня 2024 року ОСОБА_1 отримав повідомлення № 54 від 03.06.2024 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 72 т. 1).

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні регулюється Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Таким чином, особа, яка звертається щодо отримання міжнародного захисту має обґрунтовано довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

З матеріалів особової справи вбачається, що як і попередні два рази, позивач, причинами виїзду з країни походження називає те, що він проходив військову службу в армії, брав участь у військових діях 1995-1996 року на кордоні з Ізраїлем, за що був засуджений та щодо нього винесено вирок.

Разом з тим, правова оцінка зазначеним обставинам була надана в постанові Одеського апеляційного адміністративного суду від 18 серпня 2010 року по справі № 2-а/8111/08/1570, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 (а.с. 143-152 т. 2)

Під час третього звернення із заявою про надання захисту позивач, ОСОБА_1 , зазначив, що не може повернутися до Лівану, оскільки його брат по телефону повідомив, що його розшукувала поліція.

Під час анкетування ОСОБА_1 вказав, що вирішив виїхати з Лівану, оскільки дізнався чутки, що його як і інших будуть звинувачувати у відмові йти на війну проти Ізраїлю.

Разом з тим, під час анкетування зазначив, що не зазнавав переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, належності до певної політичної чи соціальної групи, не зазнавав жодного фізичного насилля пов`язаного з расовою, етнічною, національною належністю, не зазнавав особисто жодних проблем або погроз життю.

Позивач повідомив, серед іншого, що після військової служби безперешкодно перетинав кордон Лівану, виїжджав до Кувейту, Кіпру, РАЕ.

Також, під час співбесіди ОСОБА_1 вказав, що не зазнавав погроз на Батьківщині та не отримував погроз від влади Лівану на території України, влада Лівану не здійснювала будь-які проблеми або погрози йому або членам сім`ї, у родичів, які проживають на її території особисто не виникало жодних проблем.

При цьому, ані під час звернення із заявою про отримання захисту, ані під час анкетування, ані під час співбесіди позивач не повідомляв про погрози йому та членам сім`ї, як і не зазначив про їх переховування чи переслідування.

Позивач ані під час звернення за захистом, ані під час звернення до суду не навів конкретних випадків застосування насилля чи погрози у зв`язку з проходженням військової служби на території Лівану. Його побоювання ґрунтуються лише на власних здогадках, та, як зазначив позивач, на словах рідних отриманих під час телефонної розмови. Позивачем не наведено конкретних фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення.

Також, з матеріалів справи вбачається, що під час співбесід ОСОБА_1 зазначив, що не мав жодних проблем з виїздом за межі країни громадянської належності, як і не мав проблем на території України. Під час перебування в Лівані без будь-яких проблем отримав візу до України.

Як вбачається з особової справи ОСОБА_1 після втрати національного паспорту звертався до посольства Лівану задля отримання нового паспорту, однак отримав відмову.

Тобто, безперешкодне звернення позивача до органів влади Лівану свідчить про відсутність будь-яких переслідувань в країні його громадянської належності та те, що він добровільно приймає захист від країни своєї громадянської належності, а відтак не потребує міжнародного захисту та не є біженцем або ж особою, яка потребує додаткового захисту.

З аналізу особової справи вбачається, що переїзд ОСОБА_1 не був вимушеним, внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства чи систематичного порушення прав людини.

Під час проведення анкетування ОСОБА_1 зазначив, що при виїзді з Лівану не планував звертатися за міжнародним захистом, а звернувся за них у зв`язку з відсутністю іншого виходу, втратою паспорта та неможливістю отримати новий.

Під час анкетування та співбесіди ОСОБА_1 вказав, що не хоче повертатися на Батьківщину, в Україні він проживає 24 роки, тут його діти.

З вищевикладеного слідує, що звернення позивача за захистом обґрунтоване тривалим проживанням в Україні, наявність на її території сім`ї, та неможливістю отримати національний паспорт через посольство Лівану.

Заявлена позивачем інформація стосовно країни походження носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім`ї у зв`язку з проходженням позивачем в 1995-1996 роках строкової служби.

Твердження позивача щодо існування на теперішній час небезпеки, яка йому загрожує в країні походження особисто є безпідставними і не має реального підґрунтя, оскільки позивач звернувся до органу міграційної служби не з метою отримання міжнародного захисту, а в пошуках шляхів легалізації. Ним не наведено конкретних фактів щодо обґрунтованості свого побоювання стати жертвою переслідування, він не зазнавав переслідування в країні походження з боку властей за його відношення до певної групи.

При цьому, з аналізу частини шостої статті 5 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту і статті 40 Директиви Європейського Парламенту та Ради ЄС Про загальні процедури надання та позбавлення міжнародного захисту від 26 червня 2013 року №2013/32/EU випливає, що підставою для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є відсутність нових відомостей або висновків, які виникли або були подані заявником під час попереднього розгляду відповідної заяви щодо того, чи може він кваліфікуватися як біженець.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, ОСОБА_1 , втретє звернувся до органів міграційної служби із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. При цьому, третє звернення відбулося після спливу більше ніж 8 років після відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту рішенням від 27 квітня 2015 року № 339-15, та після спливу більше ніж 23 років після прибуття в Україну.

Верховним Судом в постанові від 16 лютого 2018 року по справі № 825/608/17 (№ К/9901/5193/17) зазначено, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду в постанові від 07 вересня 2020 року по справі № 420/6110/18.

При цьому, вищевикладене свідчить, що позивач порушив вимоги ч. 5 ст. 5 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а саме особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, - повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Як вбачається з матеріалів справи, під час прийняття оскаржуваного рішення від 27.05.2024 року № 76-24 відповідачем досліджено актуальну інформацію по країні походження позивача. Тобто, при прийнятті рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем досліджено рівень небезпеки, який існував станом на час прийняття рішення стосовно позивача та проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем.

В постанові від 28 листопада 2019 року по справі №420/133/19 Верховний Суд вказав, що керівництвом з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН надано загальний аналіз поняття «цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона психічний стан, який пов`язаний із характеристикою особистості заявника, а тому, зазначається, що висновок про стан у країні-походження не є визначальним. Під впливом суб`єктивної оцінки ситуації, що склалась навколо, особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

В постанові від 07 вересня 2020 року по справі № 420/6110/18 Верховний Суд зазначив, що інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 04.03.2019 року по справі № 815/1190/17, від 15.10.2019 року по справі № 420/5266/18.

За таких підстав, з огляду на вищевикладене, суд приходить висновку, що обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та оформлення документів для подальшого вирішення питання про надання такого статусу.

З матеріалів справи слідує, що за результатами розгляду відомостей, наведених в заяві позивача, та співбесід із посадовими особами, не встановлено об`єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останнього стати в Лівані жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених п.п.1 чи 13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Також, матеріали особової справи ОСОБА_1 та повідомлені ним обставини не містять обґрунтованих обставин того, що позивач під час перебування в країні походження, чи перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності зазнає переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 27.05.2024 року № 76-24 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За таких обставин, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих сторонами доказів, з урахуванням встановлених фактів, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 2, 6, 8, 9, 12, 77, 90, 132, 139, 242-246, 250, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (довідка про звернення за захистом в Україні № 014095, адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (, адреса місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9) про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 27.05.2024 року № 76-24, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 , - в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в порядку та в строки встановлені ст. ст. 295, 297 КАС України.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 255 КАС України.

Суддя О.А. Левчук

.