Справа № 490/3005/24
Суддя: Черенкова Н. П.
Дата ухвалення: 2024-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

н/п 2-а/490/80/2024 Справа № 490/3005/24
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2024 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Черенкової Н.П.,

секретаря судового засідання Романової К.Т.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Миколаївській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, третя особа - інспектор взводу №1 роти №1, батальйон 1 в Управлінні патрульної поліції в Миколаївській області Лубов Олександр Юрійович, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року позивачка звернулася до Центрального районного суду м.Миколаєва з позовом до відповідача, в якому просилапро скасування постанови про накладення адміністративного стягнення серії ББА №164378 від 08.04.2024 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що оскаржуваною постановою її притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення ч. 1 ст.122 КУпАП, а саме за те, що 08.04.2024 року о 09 год. 59 хв. В м.Миколаєві по вул. Одеське шосе, 94, керуючи т/з Hyundai Accent, н.з. НОМЕР_1 вона рухалася зі швидкістю 76 км/год в населеному пункті при дозволених 50 км/год чим здійснила перевищення швидкості бідьш ніж на 20 км/год, а саме на 26 км/год, чим порушила вимоги п.п. 12.4 ПДР.

Позивачка не погоджується з постановою, вважає її незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню. Пояснює, що доказами перевищення нею швидкості є показання приладу TruCam ТС8648, застосовані не в автоматичному режимі, тобто «з рук». При цьому, законодавчо не визначено іншого способу та порядку використання лазерних вимірювачів TruCam працівниками патрульної поліції, ніж розміщення виключно в порядку ст. 40 Закону №580-VIII. Крім того, позивачка стверджує, що зйомка на TruCam велася напроти сонця, чіткого зображення, що саме вона керувала транспортним засобом не знайшло свого підтвердження, а отже, на момент розгляду справи не було встановлено суб`єкта правопорушення. Також, позивачка вказує, що поліцейський намагався ознайомити її з її правами та обов`язками, відповідно до чинного законодавства України, але підійшов до цього формально, тобто ознайомлення відбулося не у повному обсязі, про що у постанові, що оскаржується, нею зроблено відповідний запис. Також ОСОБА_1 вказує, що при розгляді справи заявила усне клопотання про перенос розгляду справи та виявила бажання скористатися правом на правову допомогу, однак третьою особою не вжито жодних дій щодо надання можливості реалізувати своє право в отриманні такої допомоги. Вказані дії свідчать про порушення порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення.

За такого, позивачка вважає, що відповідачем незаконно притягнуто її до адміністративної відповідальності, а отже, оскаржувана постанова серії ББА №164378 від 08.04.2024 року підлягає скасуванню, в зв`язку з чим вона звернулася до суду з даним позовом.

Протоколом автоматизованого розподілу від 16.04.2024 року дана справа передана на розгляд судді Черенковій Н.П.

Ухвалою від 19.04.2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), за наявними у справі матеріалами справи, призначено судове засідання, клопотання позиваки про витребування доказів задоволено, витребувано в Управління патрульної поліції в Миколаївській області: дані фото-відеофіксації від 08.04.2024 року за участю Позивача, приладом TruCam ТС 8348, а також відеофайли з нагрудної камери БК 474542 співробітника поліції Лубова Олександра Юрійовича (період часу 09.59-10.40); документальне підтвердження щодо правомірності використання приладу TruCam ТС № 8348 співробітниками поліції на території України; документальне підтвердження щодо правомірності використання приладу Трукам ТС № 8348 співробітником поліції Лубовим Олександром Юрійовичем під час виконання службових повноважень (відомості про навчання особового складу підрозділу користування приладами TruCam, відомості про залік вмінь правильного використання приладів TruCam тощо).

30.05.2024 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вважав вимоги позивач безпідставними, оскільки лазерний вимірювач швидкості TruCam LTІ 20/20 здійснює вимірювання процесу порушення швидкісного режиму, що дозволяє ідентифікувати транспортний засіб, номерний знак, а правильність реалізації у приладі TruCam алгоритму шифрування підтверджено за результатами державної експертизи у сфері криптографічного захисту інформації. Крім того, представник відповідача вказує, що лазерний вимірювач TruCam відноситься до ручних вимірювачів швидкості транспортних засобів, тобто конструктивно створений для утримування в руках під час вимірювань. Також, зазначає, що твердження позивачки стосовно того, що їй не будо надано доказ того, що саме вона перебувала за кермом спростовується відеозаписом з нагрудного відеореєстратора інспектора патрульної поліції та приладу TruCam наданими до суду. Крім цього, представник УПП вказує, що позивачці патрульним поліцейським було роз`яснено права особи, відповідно до чинного законодавстав. Щодо надання можливості скористатися правовою допомогою, представник відповідача вказує, що це є право людини, а не обов`язок поліцейського. Даний обов`язок застосовується лише під час адміністративного затримання особи.

Таким чином, постанова серії ББА №164378 від 08.04.2024 року у справі про адміністративне правопорушення винесена інспектором є обгрунтованою та законною. За такого, на підставі вищевказаного представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

04.10.2024 року від позивачки надійшла відповідь на відзив, в якій вважала надані відповідачем фотознімок з приладу TruCат, а також відео-фрагмент з цього приладу не є належними доказами у справі, а тому в її діях склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, відсутній, оскільки факт порушення нею вимог 12.4 ПДР України не підтверджується належними та зібраними у справі доказами, які відповідач мав би дослідити під час прийняття оскаржуваної постанови.

Позивачка до судового засідання не з`явилася, від її представника Федіна О.Є. надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивачки та її представника, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити.

Представник відповідача Палієнко Д.Г. надала заяву про розгляд справи за відсутності представника патрульної поліції, у задоволенні позову просила відмовити з підстав викладених у відзиві.

Відповідно до частини 1 статті 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Статтею 288 КУпАП передбачено, що постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено до суду у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України з особливостями, встановленими КУпАП.

Статтею 286 КАС України передбачено особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Судом постановлено про розгялд справи у відсутності сторін.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне.

08.04.2024 року інспектором взводу №1 роти №1, батальйон 1 в Управлінні патрульної поліції в Миколаївській області Лубовим О.Ю.винесено відносно ОСОБА_1 постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ББА № 164378 за ч. 1 ст. 122 у розмірі 340,00 грн.

Відповідно до постанови виявлено, що інспектором управління патрульної поліції в Миколаївській області за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCam II (серійний номер ТО008348) виявлено, що водій транспортного засобу Hyundai Accent, з номерним знаком НОМЕР_1 , рухався в м. Миколаїв, по вул. Одеське шосе, буд. 94 зі швидкістю 76 км/год та перевищив встановлене обмеження швидкості руху в населеному пункті на 26 км/год, чим порушив п. 12.4 ПДР України.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Даним конституційним положенням кореспондує ч.1 ст.8 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015р. №580-VIII.

У відповідності до п.8 ч.1 ст.23 Закону №580-VIII, поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Як визначено ст.35 цього Закону, поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі якщо водій порушив Правила дорожнього руху.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «O'Halloran and Francis v. the United Kingdom», будь-хто, хто вирішив володіти чи керувати автомобілем, знав, що таким чином він піддає себе режиму регулювання, котрий застосовується, оскільки визнавалося, що володіння і користування автомобілем може потенційно завдати серйозної шкоди. Можна вважати, що ті, хто вирішив володіти та керувати автомобілями, погодилися на певну відповідальність та обов`язки.

Водій при керуванні автомобілем зобов`язаний, в першу чергу, дотримуватись вимог ПДРУкраїни.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 р. №3353-ХІІ, встановлюють «Правила дорожнього руху» (затв. постановою КМУ від 10.10.2001р. №1306 із змінами та доповненнями).

Пунктом 1.1 ПДР визначено, що ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.

У силу положень ч.5 ст.14 Закону №3353-ХІІ, учасники дорожнього руху зобов`язані знати та неухильно дотримувати вимог цього Закону, ПДР України та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

За змістом п.п.1.3,1.9 ПДР України, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

За визначенням ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) є протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права та свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Положеннями ч.1 ст.122 КУпАП передбачено відповідальність водіїв транспортних засобів за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на 20 км/год, порушення вимог дорожніх знаків і розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів та ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками.

Порушення даної норми, тягне за собою накладення штрафу в розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становило - 340 грн.

Згідно п.12.4 ПДР у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

У відповідності до ст.283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення. Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених ч.2 цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час та місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

У той же час, ст.7 КУпАП передбачено те, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами та посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів та зміцнення законності.

Положеннями ст.280 КУпАП закріплено «обов`язок» посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Доказами ж в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Вказані дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм та стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами (ст.251 КУпАП).

Як вбачається зі змісту ст.252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності дійсно можливе за наявності події адміністративного правопорушення та вини цієї особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами, на підставі своєчасного, всебічного, повного та об`єктивного з`ясування обставин справи.

При цьому, виходячи із закріпленого в ч.4 ст.129 Конституції України принципу змагальності та рівності сторін у судочинстві, обов`язок доказування законності застосування адміністративного стягнення при розгляді скарги громадянина в суді покладається саме на орган (посадову особу), яким винесено оскаржувану постанову.

Слід зазначити про те, що положеннями КУпАП передбачено спрощений порядок фіксування адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, за умов якого протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складається, при цьому посадова особа має право винести безпосередньо постанову в справі про адміністративне правопорушення.

Відповідно до матеріалів адміністративної справи, протокол про вчинення адміністративного правопорушення, як один із можливих доказів по справі, не складався, однак відповідачем надані інші беззаперечні докази вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП.

Так, як встановлено судом з матеріалів справи та вже зазначалося вище, підставою для зупинення транспортного засобу позивача та прийняття оскаржуваної постанови від 08.04.2024 р. серії ББА №164378 стало порушення водійкою ОСОБА_1 швидкості на 26 км/год, тобто, грубе порушення вимог п.12.4 ПДР України (тобто порушення швидкісного режиму в населених пунктах), що, у свою чергу, є вчиненням нею адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП.

При цьому, суд звертає увагу на те, що у складеній відповідачем постанові чітко вказано серійний номер, а також назву технічного засобу, яким здійснювалося вимірювання швидкості руху керованого позивачем автомобіля - «TruCAM» ТС008348.

Згідно ч.1 ст.72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст.77 КАС України, у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На підтвердження вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КпАП України, представником відповідача разом з відзивом на позов надано DVD-R диск з відеозаписом.

З наданого відповідачем відео чітко вбачається, що 08.04.2024 року о 09:59 годин позивачка рухалася на автомобілі Hyundai Accent, д.н.з НОМЕР_1 , по вул. Одеське шосе, 94 зі швидкістю 76 км/год.

Твердження позивачки, про те, що поліцейським не встановлено, що саме вона була за кермом, суд вважає такими, що спростовуються наданими відповідачем доказами, а саме: відеозаписем з нагрудного відеореєстратора інспектора патрульної поліції, з якого чітко вбачається, що за кермом перебувала позивачка, та також приладу TruCam на яких відсутні розбіжності в часі від початку скоєння правопорушення та до безпосередньої зупинки транспортного засобу позивачки, яка і перебувала за кермом. Крім того, суд звертає увагу, що у відповіді на відзив позивачка, заперечуючи твердження відповідача, викладені у відзиві, вказувала, що поліцейський ознайомлював з причинами зупинки не її, а її пасажира, цим самим визнаючи, що вона була водієм.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивачка заперечує законність дій інспектора при винесенні постанови та законність застосування приладу вимірювання швидкості руху «TruCam» у ручному режимі.

Між тим, лазерний вимірювач швидкості «TruCam LTI 20/20» отримав сертифікат відповідності № UА.TR.001 22 3-19 від 09/01/2019 р. та сертифікат перевірки типу TruCam LTI 20/20, виробництва Laser Technology Inc, США від 26.12.2018 року з терміном дії до 26.12.2028 року.

Як вбачається зі свідоцтва ДП «Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології та захисту прав споживачів» №22-01/26702 від 07.12.2022 року, чинного на дату вчинення правопорушення, про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки, лазерний вимірювач швидкості транспортних засобів «TruCam LTI 20/20 TruCAM II серійний №ТС008348, відповідає вимогам технічної документації на вимірювач. Діапазон вимірювань швидкості від 2 км/год. до 320 км/год. Максимально допустима похибка при вимірюванні швидкості в ручному та автоматичному режимах: ±2 км/год. в діапазоні від 2 км/год. до 200 км/год.; ±1% в діапазоні від 201 км/год. до 320 км/год.

Правильність реалізації у приладі «TruCAM» такого алгоритму підтверджено за результатами державної експертизи у сфері криптографічного захисту інформації.

Застосування алгоритму шифрування AES забезпечує контроль цілісності інформації не тільки в самому приладі «TruCAM», але також в зашифрованих файлах, що скопійовані на будь-які інші електронні носії.

Зазначені властивості алгоритму унеможливлюють підробку змісту інформації про порушення правил дорожнього руху від моменту її фіксації приладом «TruCAM».

Отже, згідно з технічними характеристиками, прилад, за допомогою якого проводився замір швидкості - «TruCAM» LTI 20/20, спроможний робити фото- та відеозйомку, а тому його покази можливо розцінювати як беззаперечний доказ по справі.

Лазерний вимірювач швидкості транспортних засобів TruCAM LTI 20/20 конструктивно створений для утримування в руках під час вимірювань, а тому вимірювання швидкості руху автомобіля позивача могло здійснюватись з утримування в руках такого пристрою працівником поліції під час вимірювання.

При цьому, відсутні підстави вважати, що вимірювання швидкості руху автомобіля позивачки саме таким чином вплинуло на результат вимірювання.

Слід зазначити, що, відповідно до інструкції з використання приладу Trucam LTІ 20/20, конструктивна особливість приладу та заявлені характеристики дозволяють його використання з рук, а визначення похибки при такому використанні не буде перевищувати 2 км/год.

Виробником передбачена система заходів, які нівелюють вібрації та короткочасне переривання лазеру, тому прилад не може здійснювати вимірювання швидкості з більшою похибкою, ніж передбачено виробником та визначено у свідоцтві про повірку.

Правильність реалізації у приладі TruCam зазначеного алгоритму підтверджено результатами державної експертизи у сфері криптографічного захисту інформації.

При цьому, лазерний вимірювач TruCam відноситься саме до ручних вимірювачів швидкості транспортних засобів, тобто, конструктивно створений для утримування в руках під час вимірювань. Крім основного, ручного режиму роботи, вимірювач TruCam також може бути встановлений на триногу для проведення вимірювань швидкості руху транспортних засобів в автоматичному режимі.

Також, можливість застосування приладу в ручному режимі описана в його методичних рекомендаціях щодо використання та інструкції з використання.

Отже, можливість використання приладу TruCam LT1 20/20 у ручному режимі прямо передбачена свідоцтвом про повірку приладу, сертифікатом, інструкцією з експлуатації, а також самою конструкцією приладу (наявність ручки для тримання).

Відповідно до розділу 5 Посібника (сторінка 43-44): щоб увімкнути режим швидкості необхідно увімкнути TruCAM II, перевірити чи правильні установки та чи активні значки. Використовуючи сітку прицілювання, щоб навести на номерний знак цільового автомобіля та натиснути кнопку пуску. Продовжувати натискати кнопку пуску і тримати прилад націленим на об`єкт вимірювання. Сигнал низького тону означає, що прилад намагається виміряти швидкість цілі. Низький звуковий сигнал означає помилку вимірювання. З`явиться повідомлення про помилку (сторінка 83). Високий тоновий сигнал означає, що швидкість була захоплена. Вимірювана швидкість відображатиметься на LCD-екрані та на оптичному прицілі. Прилад намагатиметься визначити швидкість цілі, доки буде натиснутою кнопка пуску.

Прилад спробує зафіксувати цілі впродовж 3,5 секунд. Інформація накопичується, доки не буде отримано достовірне вимірювання або згенероване повідомлення про помилку.

Дуже важливо, щоб точка прицілу залишалася на об`єкті спостереження впродовж усього часу вимірювання. Якщо вимірювання буде нестабільним, буде згенеровано код помилки.

Відповідно до розділу 12 Посібника (сторінка 83): коли прилад виявляє помилку, він відображає повідомлення про помилку замість результатів вимірювання.

Таким чином, LTI 20/20 TruCAM II відноситься до ручних вимірювачів швидкості транспортних засобів, тобто конструктивно створений для утримування в руках під час вимірювань.

Вимірювач швидкості LTI 20/20 TruCAM II використовується у відповідності до Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» від 05.06.2014 №1314-VII. Прилад LTI 20/20 TruCAM II є засобом вимірювальної техніки. У відповідності до п. 6 ч. 1 ст.1 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність», засоби вимірювальної техніки - засоби вимірювань, вимірювальні системи, матеріальні міри, стандартні зразки та будь-які частини засобів вимірювань або вимірювальних систем, якщо ці частини можуть бути об`єктом спеціальних вимог та окремого оцінювання відповідності.

Вищевикладене спростовує доводи позивачки про неможливість використання приладу вимірювання швидкості автотранспортних засобів TruCam в ручному режимі.

З відео з лазерного вимірювача швидкості руху TruCam, зафіксовано перевищення позивачкою встановленого обмеження швидкості руху в населеному пункті, чим вона порушила Правил дорожнього руху.

При цьому, твердження позивачки про дрибіжання, яке ставить під сумнів об`єктивність вимірювання швидкості руху, спростовуються вищевказаним відео.

Відтак, доводи позивачки про неправомірність застосування працівниками поліції лазерного вимірювача швидкості руху TruCam, №ТС008348, суд до уваги не приймає за їх безпідставності.

Суд також вважає безпідставними твердження позивачки про знаходження приладу TruCam в руках працівника поліції, не встановлення його стаціонарно, що, на думку позивачки, суперечить ст. 40 Закону України "Про національну поліцію", з огляду на наступне.

З досліджених доказів, наданих сторонами, вбачається, що лазерний вимірювач швидкості TruCam LTІ 20/20 здійснює вимірювання процесу порушення швидкісного режиму, що дозволяє ідентифікувати транспортний засіб, номерний знак. Прилад автоматично визначає координати кожного вимірювання швидкості, розрізняє режими обмеження швидкості, встановлені для вантажних, легкових транспортних засобів, а також мотоциклів.

Статтею 40 ЗУ «Про Національну поліцію» встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб та забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення відповідальності за окремі правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху» від 16.02.2021 № 1231-ІХ, який набув чинності 17.03.2021, було внесено зміни до Закону України «Про Національну поліцію», з урахуванням яких, частина перша статті 40 вказаного закону виглядає наступним чином «…Поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на однострої, у/на службових транспортних засобах, у тому числі без кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень, радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз, а також використовувати інформацію, отриману з фото- і відеотехніки, що перебуває в чужому володінні, з метою: 1) запобігання правопорушенню, виявлення або фіксування правопорушення, охорони та захисту публічної безпеки, особистої безпеки осіб і власності від протиправних посягань; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху…».

Зазначене свідчить, що стаття 40 Закону України «Про Національну поліцію» в редакції до 17.03.2021 стосувалась виключно автоматичної фото- і відеотехніки. Проте положення вказаної статті закону в редакції після 17.03.2021 суттєво змінені та надають поліції право розміщувати по зовнішньому периметру доріг фото- і відеотехніку, технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень, при цьому зазначене поширюється на технічні засоби які працюють як і в автоматичному режимі, так і не в автоматичному режимі.

Отже, вказана правова норма передбачає можливість (що не є тотожним обов`язку) закріплення, монтування та розміщення технічних приладів та технічних засобів, передбачених пунктами 1 і 2 ст.40 Закону України "Про Національну поліцію", тобто не виключає можливість використання таких приладів в ручному режимі.

Законодавством, а саме ст.40 Закону України "Про Національну поліцію" не обмежено спосіб розміщення відеоприладу (яким є вимірювач швидкості) по зовнішньому периметру дороги чи то, тримаючи його в руках, чи розміщуючи на триногах.

Крім того, відповідно до листа ДП «Укрметртестстандарт» від 01.10.2019 за № 22-38/49 яке дало роз`яснення з приводу використання приладу TruCAM та вказав: «Лазерний вимірювач TruCAM відноситься до ручних вимірювачів швидкості транспортних засобів (ТЗ), тобто конструктивно створений для утримування в руках під час вимірювань. Крім основного, ручного режиму роботи, вимірювач LTI 20/20 ТruСАМ ІІ також може бути встановлений на триногу для проведення вимірювань швидкості руху ТЗ в автоматичному режимі. В автоматичному режимі без участі оператора забезпечується циклічне виконання послідовності дій: вибір цільового ТЗ, вимірювання швидкості руху ТЗ, документування результатів вимірювання та фотофіксація належної до цих результатів дорожньої ситуації.

Таким чином, підрозділи поліції використовують вимірювач швидкості LTI 20/20 TruCAM II як засіб вимірювальної техніки «вимірювач швидкості автотранспортних засобів лазерний LTI 20/20 TruCAM II».

При тому, згідно вимог ст.251 КУпАП доказами у справі про адміністративне правопорушення є, з поміж іншого, також показання технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису.

Покази приладу TruCam LTI 20/20, №ТС008348 оцінюються інспектором, як доказ в розумінні ст.251 КУпАП, при розгляді справи про адміністративне правопорушення.

Таким чином, суд вважає, що показники приладу TruCam LTI 20/20, №ТС008348 є належним допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення позивачем.

Отже, вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, підтверджено наданим відповідачем DVD-R диском з відеозаписом із приладу TruCam LTI 20/20, №ТС008348.

Дослідивши долучену відповідачем відеофіксацію з приладу «TruCAM» LTI 20/20, яким безпосередньо і здійснювалося вимірювання процесу порушення швидкісного режиму, судом встановлено, що таке відео беззаперечно підтверджуює вчинення водійкою ОСОБА_1 адміністративного правопорушення та, з точки зору процесуального законодавства, може вважатися належним та допустимим доказом вчинення позивачкою правопорушення за ч.1 ст.122 КУпАП, зазначеного у спірній постанові.

Разом з тим, суд звертає увагу, що застосування приладу «TruCam LTI 20/20» та порядок його використання неодноразово оспорювався в судах різних інстанцій. Незважаючи на це апеляційні суди встановлюють та підтверджують правомірність застосування/використання лазерного вимірювача швидкості «TruCam» поліцейськими.

Такі висновки викладені зокрема у постановах П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.02.2024 по справі №523/9102/23, Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.02.2024 по справі №751/7568/23; Третього апеляційного адміністративного суду від 17.04.2024 по справі №214/4885/22; Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28.04.2024 по справі №677/1077/23; Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.03.2024 по справі №936/1042/23.

Викладене вище спростовує доводи позивачки про неможливість використання приладу вимірювання швидкості автотранспортних засобів TruCAM в ручному режимі.

До того ж, слід також зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

Однак, варто звернути увагу на те, що твердження позивачки щодо порушення її прав також мають підтверджуватися належними та допустимими доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях та лише суб`єктивній думці останньої.

Відповідно до п. 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зокрема, передбачених частинами першою, другою, третьою, п`ятою і шостою статті 121 (п. 2 розділу ІІІ Інструкції).

Відповідно до п. 5 розділу ІІІ Інструкції, поліцейський під час підготовки до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання: 1) чи належить до її компетенції розгляд цієї справи; 2) чи правильно складено протокол (якщо складання протоколу передбачено КУпАП) та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення; 3) чи повідомлено належним чином осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду (якщо справа не розглядається на місці); 4) чи витребувано необхідні додаткові матеріали, які потрібні для вирішення справи; 5) чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.

Згідно з п. 9-10 розділу ІІІ Інструкції розгляд справи розпочинається з представлення поліцейського, який розглядає цю справу. Поліцейський, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Після цього оголошується протокол про адміністративне правопорушення (якщо складення протоколу передбачається КУпАП), заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішуються клопотання.

При цьому права, передбачені ст.268 КУпАП, позивачці були роз`яснені, що підтверджується відеозаписом з нагрудної камери інспектора патрульної поліції Лубова О.Ю.

Щодо тверджень позивачки про те, що інспектором Лубовим О.Ю. не вжито дій щодо надання можливості позивачці скористатися правом на правову допомогу, суд вважає їх безпідставними, виходячи з наступного.

В постановах Верховного Суду від 27.12.2019 у справі № 310/4817/17 (2?а/310/156/17), від 07.11.2019 у справі №487/2179/17, від 07.12.2018 у справі № 286/648/17, від 17.05.2018 у справі № 681/972/17, від 14.02.2018 у справі № 536/583/17 та від 31.01.2018 у справі № 489/1525/16-а викладено, що чинним законодавством передбачено спрощену процедуру розгляду посадовими особами патрульної поліції справ про адміністративне правопорушення, передбачених КУпАП. Верховний Суд зазначив, що вказане виключає необхідність дотримання інспектором поліції таких процедур, передбачених для розгляду справи про адміністративне правопорушення в загальному порядку, як надання особі можливості скористатися правом на правову допомогу, подати клопотання про перенесення розгляду справи за місцем проживання особи тощо. При цьому слід врахувати, що застосування процедури скороченого провадження у випадках, визначених законом, не призводить до порушення процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, закріплених в КУпАП.

Також, суд не бере до уваги твердження позивачки про те, що місце скоєння правопорушення та місце розгляду справи повинні розрізнятися з наступних підстав.

Щодо місця розгляду справи про адміністративне правопорушення суд враховує, що відповідно до ч.1 ст.276 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.

Згідно приписів п.2.4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2015 від 26.05.2015 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення ч.1 ст.276 КУпАП вбачається, що підстав для ототожнення місця вчинення адміністративного правопорушення з місцем розгляду справи про таке правопорушення немає, а словосполучення «на місці вчинення правопорушення» і «за місцем його вчинення», які містяться у статтях 258, 276 Кодексу, мають різне цільове спрямування і різний правовий зміст. Зокрема, словосполучення «за місцем його вчинення», застосоване у положенні ч.1 ст.276 Кодексу, за якою «справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення», вказує на місцезнаходження органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення у межах його територіальної юрисдикції згідно з адміністративно-територіальним устроєм України.

Проте, Законом України № 596-VII від 14.07.2015 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху» внесено зміни до ст.258 КУпАП, зі змісту яких вбачається, що у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до ст.283 КУпАП.

Відповідно до ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Поліцейський оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Позивачкою не вказано достатнього обґрунтування та не доведено того, що вона не порушувала Правил дорожнього руху, а притягнення її до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП є неправомірним.

Позиція позивачки про те, що відповідачем порушено порядок винесення постанови про накладення адміністративного стягнення, спростовуються дослідженими доказами, зокрема відеозаписамиз нагрудного відеореєстратора інспектора патрульної поліції та приладу TruCam №ТС0008348. Доводи позивачки про те, що відповідачем винесено постанову від 08.04.2024 р. з порушенням норм КУпАП, матеріалами справи не підтверджується та у інспектора були наявні правомірні підстави для притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Суд при оцінці доказів у справі враховує висновки, які викладені у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» від 14.02.2008 року та у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) про те, що суд при оцінці доказів у конкретній справі повинен керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом»; таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

За нормою норм ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 25.06.2020 у справі № 520/2261/19 вказала, що визначений статтею 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Статтею 106 КАС України встановлено, що на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, позивач надає докази. На думку суду, позивачка не надала жодних доказів, які спростовували б факт вчинення нею адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КУпАП.

Крім того, що стосується вказаних позивачкою недоліків постанови про накладення адміністративного стягнення та процедури розгляду справи про притягнення її до адміністративної відповідальності, суд констатує, що ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення».

Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

Одночасно, матеріалами справи підтверджено та не спростовано той факт, що позивачкою 08.04.2024 року о 09 год. 59 хв. в м.Миколаєві по вул.Одеське шосе, 94 було перевищено встановлене обмеження максимальної швидкості руху, передбаченого п. 12.4 ПДР України (50 км./год.) на 26 км./год.

Таким чином, суд зазначає, що взяття судом до уваги лиш формальні підстави для скасування постанови не забезпечить дотримання принципу справедливості та не спростує вчиненого позивачкою адміністративного правопорушення.

Відповідно до ч. 3ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова прийнята із дотриманням законодавства.

Ухвалюючи дане судове рішення, суд керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейськоїкомісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й відрізних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 "Ковач проти України","Мельниченко проти України", "Чуйкіна проти України").

Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів позивачки про відсутність її вини у вчиненні адміністративного правопорушення за порушення ч. 1 ст.122 КУпАП, за їх недоведеності належними та допустимими доказами. Натомість відповідачем доведено правомірність винесення постанови серії ББА №164378 від 08.04.2024 року, про що надано відповідні докази, не спростовані позивачкою.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у справі, суд дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для ухвалення судового рішення.

Відповідно до ст.139 КАС України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.19 Конституції України, ст. ст. 5, 9, 19, 77, 241-246, 286 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Миколаївській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, третя особа - інспектор взводу №1 роти №1, батальйон 1 в Управлінні патрульної поліції в Миколаївській області Лубов Олександр Юрійович- відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених КАС України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення, а учасниками справи, яким повне рішення не було вручене у день його проголошення, у той же строк з дня його вручення.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повний текст рішення складено 19 грудня 2024 року.

Суддя Н.П. Черенкова