Справа № 560/19064/24
Суддя: Печений Є.В.
Дата ухвалення: 2024-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

20 грудня 2024 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Печеного Є.В.,

розглянувши заяву про забезпечення позову в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання протиправним, скасування наказу та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 19.12.2024 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 , у якому просить:

"- визнати протиправним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 про призов на військову службу під час мобілізації від 13.11.2024 року, в частині призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 ;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення позивача від проходження військової служби та повернути його до регіону проживання".

19 грудня 2024 року до суду надійшла заява про забезпечення позову, в якому ОСОБА_1 просить забезпечити позов шляхом:

- "зупинення дії наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 про призов на військову службу під час мобілізації від 13.11.2024, в частині призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 та заборони для військової частини НОМЕР_1 здійснювати дії щодо направлення позивача до будь-якої іншої військової частини, до набрання чинності рішення суду".

Обґрунтовуючи вказану заяву ОСОБА_1 зазначає, що на даний час зарахований та проходить військову службу, на підставі наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 13.11.2024 року, у військовій частині НОМЕР_1 .

Заявник посилається на те, що оскаржуване рішення може поставити під загрозу його життя та здоров`я, як військовослужбовця ЗСУ, зважаючи на кількість загиблих та травмованих військовослужбовців.

Заявник також зазначає, що у випадку реалізації оскаржуваного рішення до винесення рішення суду, він як особа, яка має право на відстрочку, змушений буде нести військову службу, що з великою вірогідністю призведе до втрати здоров`я чи навіть життя.

Як вказує заявник, не застосування такого заходу забезпечення позову, як зупинення оскаржуваного наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 про призов на військову службу під час мобілізації від 13.11.2024 року, в частині призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 та заборони для військової частини НОМЕР_1 здійснювати дії щодо направлення заявника до будь-якої іншої військової частини, до набрання чинності рішення суду, унеможливить ефективний захист прав ОСОБА_1 та створить реальну угрозу для його життя та здоров`я.

Відповідно до ч. 1 ст. 154 КАС України, заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

За таких обставин і правових підстав, суд розглядає заяву про забезпечення позову без повідомлення учасників справи.

Вирішуючи заяву про забезпечення позову, суд враховує таке.

Відповідно до частин першої та другої статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно з частинами першою та другою статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

В силу приписів частини першої статті 152 КАС України заява про забезпечення позову подається в письмовій формі і повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову, а також захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

Отже, забезпечення позову це надання заявнику (позивачеві) тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся чи планує звернутися до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбачених законом (відповідний правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 826/14951/18).

Суд зауважує, що частиною другою статті 150 КАС України передбачено вичерпний перелік підстав для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову. Відтак суд, виходячи з конкретних обставин та з урахуванням наданих йому доказів, повинен встановити, чи існує хоча б одна з названих підстав, і оцінити, чи не може застосування заходів забезпечення позову завдати більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Тобто прийняття рішення про забезпечення позову можливе лише в разі наявності обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення може у майбутньому (1) ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або (2) ефективний захист (поновлення) порушених (оспорюваних) прав або інтересів позивача, або (3) є очевидними ознаками протиправності оскаржуваного рішення та порушення прав позивача цим рішенням.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 "Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" в тій частині, яка стосується загальних положень застосування забезпечення позову, а також Постанови Пленуму Вищого адміністративного Суду України від 06 березня 2008 року № 2 "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства під час розгляду адміністративних справ" розглядаючи клопотання про забезпечення позову, суд (суддя) повинен з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з таким клопотанням, позовним вимогам.

Згідно з Рекомендаціями № R (89) 8 "Про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах", прийнятими Комітетом Міністрів Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта.

Крім того, відповідно до Рекомендацій (2004)20 "Про судовий перегляд адміністративних актів", прийнятих Комітетом Міністрів Ради Європи 15 грудня 2004 року, суд повинен мати право надавати тимчасові заходи захисту до завершення провадження. Цей принцип спрямований на забезпечення того, що виконання оскаржуваного заходу може бути призупинено у випадках, коли його виконання поставило б відповідну особу в незворотну ситуацію (рішення у справі "Джабарі проти Туреччини" (Jabari v. Turkey), 2000 рік, заява № 40035/98, та рішення у справі "Чонка проти Бельгії" (Conka v. Belgium), 2002 рік, заява № 51564/99). Суд повинен мати повноваження надавати тимчасові заходи захисту до завершення судового розгляду. Такі заходи можуть включати повне або часткове призупинення виконання оскаржуваного адміністративного акта, таким чином дозволяючи суду відновити фактичну та де-юре ситуацію, яка б панувала за відсутності адміністративного акта, або покладати відповідні зобов`язання на адміністративні органи..

Також згідно з позицією ЄСПЛ заходи забезпечення (тимчасові заборони), які вживає суд у процесі вирішення спору, повинні відповідати закону, враховувати суспільні (загальні) інтереси та пропорційність між використаними засобами та метою, яку прагне суд досягнути (див., наприклад, "Dћiniж against Croatia" (Джиніч проти Хорватії), № 38359/13, п.п. 61-62 та "Karahasanoglu v. Turkey" (КАРАГАСАНОГЛУ проти Туреччини) (заяви № 21392/08 та 2 інші заяви, п.п. 144-153)).

Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний гарантувати, у суворій відповідності до закону та за наявності безумовних фактичних підстав, (1) виконання майбутнього рішення суду або/та (2) ефективний захист позивача, який неможливий без негайного втручання суду.

Заходи забезпечення позову мають бути вжиті лише в межах позовних вимог, бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Вказані висновки узгоджуються із позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 11.01.2022 у справі № 640/18852/21, від 28.07.2022 у справі № 640/31850/20 та від 16.08.2022 у справі № 640/35685/21.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII), частиною першою статті 1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Частиною третьою статті 1 Закону №2232-XII передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

При цьому, за приписами частини сьомої статті 1 Закону №2232-XII виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

У силу пункту 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 №154 (далі - Положення №154), територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

З 24.02.2022 відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено режим воєнного стану.

У поданому до суду адміністративному позові представник позивача просить суд, серед іншого, визнати протиправним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 про призов на військову службу під час мобілізації від 13.11.2024 року, в частині призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 .

Отже, наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 про призов на військову службу під час мобілізації від 13.11.2024 року, в частині призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 є предметом оскарження за цим позовом та на нього поширюються повноваження суду застосувати такий захід забезпечення позову, про який просить заявник, як зупинення дії індивідуального акту.

Відтак суд доходить висновку, що загалом обраний заявником спосіб забезпечення позову шляхом зупинення дії наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 про призов на військову службу під час мобілізації від 13.11.2024 року, в частині призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 узгоджується із предметом позову та вважається допустимим.

Поряд з цим суд не може погодитись з доводами заявника про те, що такий захід забезпечення позову буде ефективним та відповідатиме меті (завданню) забезпечення позову в судовому адміністративному процесі, яка насамперед полягає у запобіганню настання негативних наслідків для прав та інтересів позивача у спірних правовідносинах та створенні сприятливих умов для їх поновлення у разі ухвалення судом рішення на користь позивача.

Суд враховує, що наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 про призов на військову службу під час мобілізації від 13.11.2024 року, в частині призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 є актом індивідуальної дії та на сьогодні виконаний в повному обсязі, адже де-факто і де-юре позивач направлений для проходження військової служби під час мобілізації, зарахований до списків особового складу частини та набув статус військовослужбовця, що заявником не заперечується.

Отже, оскільки вказаний вище наказ вичерпав свою дію після його реалізації, суд доходить висновку, що забезпечення позову шляхом його зупинення є неможливим, позбавлене сенсу та значною мірою може призвести до невизначеності у відносинах публічної (військової) служби, які вже виникли та існують між сторонами.

Відтак в цій частині заяву про забезпечення позову суд визнає безпідставною і такою, що не підлягає задоволенню.

Оцінюючи заяву в іншій частині, а саме щодо заборони для військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України здійснювати дії щодо направлення позивача до будь-якої іншої військової частини, до набрання чинності рішення суду, то суд виходить із такого.

Суд зазначає, що протиправність оскаржуваних дій та рішень відповідачів може бути встановлена судом тільки на підставі з`ясування фактичних обставин справи, а також оцінки належності, допустимості та достовірності як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв`язку наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності під час розгляду адміністративної справи по суті.

При цьому, суд відзначає, що заявапро забезпечення позову не містить посилань на беззаперечні мотиви, з яких заявник вважає, що захист його прав, свобод та інтересів буде неможливим без вжиття відповідних заходів і для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Суд наголошує, що із матеріалів справи судом не встановлено обставин того, що військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України має намір вчинити або вчиняє певні дії щодо направлення/переведення військовослужбовця ОСОБА_1 для проходження військової служби до іншого місця служби або іншої військової частини, жодних доказів на підтвердження вказаного до заяви про забезпечення позовну не долучено.

Разом з цим, суд наголошує, що ч. 3 ст. 151 КАС України доповнено п. 10 згідно із Законом №2359-IX від 08.07.2022 року, відповідно до якого, не допускається забезпечення позову шляхом зупинення наказу або розпорядження командира (начальника), відданого військовослужбовцю в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

Отже, процесуальний закон містить пряму заборону вживати заходи забезпечення позову, шляхом зупинення наказу або розпорядження командира (начальника), відданого військовослужбовцю в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

Так, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 2102-IX від 24.02.2022 року, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб. У подальшому воєнний стан був неодноразово продовжений і триває, у тому числі, на момент розгляду даної заяви.

При цьому, як вже зазначено, заявник просить забезпечити позов шляхом зобов`язання заборони для військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України здійснювати дії щодо направлення позивача до будь-якої іншої військової частини, до набрання чинності рішення суду.

Водночас, суд зауважує, що таке направлення/перевід буде можливе тільки на підставі наказу або розпорядження командира (начальника), зупинення дії якого забороняється, як уже зазначено вище, згідно з п. 10 ч. 3 ст. 151 КАС України.

З огляду на викладене вище, надавши оцінку доводам заявника, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 150, 151, 154, 156, 243, 248, 256 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Повне судове рішення складене 20 грудня 2024 року

Головуючий суддя Є.В. Печений