Справа № 480/894/24
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2024-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2024 р. Справа № 480/894/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Любчич Л.В. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 19.06.2024, головуючий суддя І інстанції: С.М. Глазько, м. Суми, по справі № 480/894/24

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства оборони України

третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1

про визнання дій, бездіяльност та рішенняі протиправними, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України (далі по тексту відповідач), третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі третя особа), про визнання дій, бездіяльності та рішення протиправними, зобов`язання вчинити дії, в якому просила суд:

- визнати протиправним рішення про відмову відповідача (Міністерства оборони України) у призначенні та виплаті різниці одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у зв`язку із загибеллю її сина - колишнього військовослужбовця ЗСУ ОСОБА_2 , при виконанні обов`язків військової служби, оформлене витягом з протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №5/В від 15.03.2024 та скасувати його;

- зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити одноразову грошову допомогу ОСОБА_1 в розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з урахуванням раніше виплачених коштів у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму для працездатних осіб на підставі нового витягу з протоколу ЦВЛК ЗСУ №592 від 11.07.2022.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 19 червня 2024 року по справі №480/894/24 задоволено частково адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій, бездіяльності та рішення протиправними, зобов`язання вчинити дії.

Визнано протиправним та скасовано рішення Міністерства оборони України, оформлене витягом з протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №5/в від 15.03.2024 про відмову у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у зв`язку із загибеллю її сина - військовослужбовця Збройних Сил України ОСОБА_2 , 1994 року народження, при виконанні обов`язків військової служби.

Зобов`язано Міністерство оборони України (03168, м. Київ, пр-т Повітрофлотський, 6, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та додані до неї документи, та призначити і виплатити одноразову грошову допомогу у зв`язку із загибеллю її сина у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з урахуванням протоколу ЦВЛК ЗСУ №592 від 11.07.2022 та раніше призначеної і виплаченої суми одноразової грошової допомоги у розмірі 1/2 частки від 500-кратного прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року (2016 року).

У задоволенні інших вимог - відмовлено.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених вимог, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначив, що Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, прийнятою відповідно до пункту 2 статті 16-2 та пункту 9 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі- Порядок №975). При цьому, пунктом 2 установлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги, зокрема, допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги. Відповідно до пункту 3 Порядку №975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть. Таким чином, правовий аналіз законодавства України з питань призначення, виплати, перерахунку чи доплати одноразової грошової допомоги членам сім`ї, батькам та утриманцям загиблого (померлого) військовослужбовця чітко показує, що дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть є днем виникнення права на отримання одноразової допомоги, через що треба застосовувати той порядок, який діяв на дату смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть, в тому числі при визначенні розміру одноразової грошової допомоги.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач посилається на висновки викладені в постанові Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 806/638/16 та просить її врахувати під час розгляду даної справи. Окрім того, відповідач наполягає на тому, що зобов`язання Міністерства оборони України прийняти рішення щодо призначення одноразової грошової допомоги може розцінюватися як втручання суду в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень.

Позивачем на апеляційну скаргу подано письмовий відзив, в якому він просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів зазначає, що з огляду на частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи, що справа судом розглянута за правилами спрощеного провадження, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі, який відноситься до незначної складності, не вимагають витребування нових доказів та проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, то за таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача про розгляд справ з викликом сторін та вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно з частиною четвертою статті 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 26.12.2016 приблизно о 19 год. 20 хв. під час несення караульної служби у добовому наряді у якості помічника чергового на КПП відділення 9623 в/ч НОМЕР_2 в АДРЕСА_2 за невстановлених обставин від одиночного пострілу в область голови загинув син позивача солдат контрактної служби ЗСУ ОСОБА_3 .

Відповідно до витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця № 403 від 06.02.2017 поранення та причина смерті солдата ОСОБА_2 , 1994 року народження, пов`язані з проходженням військової служби (а.с.22 том 1).

На підставі п. 1 ст. 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" позивачу надано статус "Член сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни" (а.с.29 том 1).

Позивач неодноразово зверталася до суду (справи №480/1701/21, №480/2528/21, №480/3956/18, №480/4847/19, №592/13502/17) з приводу оскарження рішень, дій, бездіяльності Міністерства оборони України, ОТЦК, ЦВЛК та інших. Міністерство оборони України, визнало право позивача на пільги та соціальний захист у зв`язку із загибеллю її сина - військовослужбовця ОСОБА_2 , 1994 року народження, та призначило і виплатило, окрім іншого, одноразову грошову допомогу в розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму для працездатних осіб на підставі положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», врахувавши, що син позивача загинув при проходженні військової служби.

Так, рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 04.05.2020 по справі № 480/4847/19, яке залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 20.01.2021, позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задоволено.

Визнано неправомірним та скасовано рішення Міністерства оборони України, яке оформлене п. 18 протоколу № 20 від 14 лютого 2019 року та полягає у відмові в призначенні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Зобов`язано Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 та прийняти рішення про призначення і виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у зв`язку із загибеллю її сина - військовослужбовця Збройних Сил України ОСОБА_2 під час виконання обов`язків військової служби - у розмірі, передбаченому Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

На виконання рішення суду у справі № 480/4847/19, рішеннями комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформленими протоколами засідання комісії від 28.10.2021 № 164 та від 13.01.2022 № 1, позивачу призначено одноразову грошову допомогу у зв`язку із загибеллю сина у розмірі 1/2 від 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату загибелі (а.с.49 том 1).

У подальшому, оскільки рішення про призначення позивачу одноразової грошової допомоги та її виплати мали місце після набрання чинності вказаним Законом, то на думку позивача, на неї поширюється його дія, відповідно, вона має право на зазначену виплату у збільшеному розмірі, а саме в розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року.

Позивач звернулася до відповідача із заявою про призначення та виплату їй одноразової грошової допомоги у зв`язку з загибеллю сина - військовослужбовця Збройних Сил України - у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, обґрунтувавши вимоги зміною законодавства та витягом з протоколу ЦВЛК ЗСУ №592, утім отримала відмову.

Відповідно до витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №592 від 11.07.2023, травма та причина смерті солдата ОСОБА_2 - пов`язані з виконанням обов`язків військової служби. Причинний зв`язок поранення та причини смерті за протоколом засідання ЦВЛК від 06.02.2017 №403 - відмінено (а.с.23 том 1).

У вересні 2023 року позивач повторно звернулася до відповідача із заявою про виплату одноразової грошової допомоги в повному обсязі в розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, з урахуванням раніше виплаченої суми у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму та подала змінений висновок ЦВЛК ЗСУ № 592 від 11.07.2022 про пов`язаність смерті її сина з виконанням обов`язків військової служби. Решта необхідних для розгляду питання документів була надана відповідачу раніше і згідно яких їй виплачено частину ОГД, зокрема, протоколи засідань Комісії з розгляду питань про призначення та виплату одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, витяг з протоколу ЦВЛК №592, копії судових рішень та інші необхідні документи (зворот а.с.51 том 1).

Згідно листа ІНФОРМАЦІЯ_2 № 11/7550 від 28.09.2023 заява з документами 27.09.2023 за вих. №11/7474 була направлена до Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України з висновком щодо можливості виплати різниці одноразової грошової допомоги заявниці.

15 березня 2024 року рішенням Міністерства оборони України, оформлене витягом з протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №5/в, позивачу відмовлено у призначенні та виплаті різниці одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю її сина - колишнього військовослужбовця ЗСУ ОСОБА_2 , при виконанні обов`язків військової служби (а.с.86 том ).

Позивач, вважаючи, що її права порушено, звернулась до суду з відповідним позовом.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що у спірних правовідносинах на підставі рішення комісії Міністерства оборони України, оформлених п. 1 протоколу засідання комісії від 28.10.2021 № 164 та п. 2 протоколу засідання комісії від 13.01.2022 № 1, позивачці виплачено грошову допомогу у зв`язку із загибеллю сина у розмірі 1/2 частки від 500-кратного прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом для працездатних осіб на дату загибелі, що не заперечується відповідачем. Тобто така допомога призначена їй після набрання чинності Законом від 06.04.2017 № 2004-VIII. Водночас, з огляду на положення пункту 2 розділу II "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо підвищення рівня соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей" позивачці має бути призначена одноразова грошова допомога у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року. У зв`язку з викладеним, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач, відмовивши позивачу в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю її сина військовослужбовця Збройних Сил України у розмірі 750-кратних прожиткових мінімумів для працездатних осіб, допустив порушення вимог чинного законодавства, такі дії не відповідають приписам частини другої статті 2 КАС України та є протиправними.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволення позову, виходячи з наступного.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей відповідно до Конституції України визначає Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (надалі Закон № 2011-XII), який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Статтею 2 Закону № 2011-XII передбачено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Матеріалами справи підтверджується, що травма та причина смерті солдата ОСОБА_2 , 1994 року народження, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби (а.с.23 том 1).

Судовим розглядом встановлено, що син позивача помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно, до спірних правовідносин мають бути застосовані норми законодавства, чинні на дату його смерті.

Відповідно до п.п. "а" п. 1 ст. 16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (у редакції, чинній на час виникнення права у позивача на виплату одноразової грошової допомоги) у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб.

Зазначена норма містилася й у п. 5 постанови від 25 грудня 2013 року № 975 у редакції, чинній на час виникнення права у позивача на виплату одноразової грошової допомоги.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 16 Закону № 2011-XII у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, призначається і виплачується одноразова грошова допомога.

Одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

У зв`язку з цим, з урахуванням висновків рішення Сумського окружного адміністративного суду від 04.05.2020 у справі № 480/4847/19, залишеного без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 20.01.2021, позивачу була призначена одноразова грошова допомога у розмірі 1/2 від 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на момент смерті військовослужбовця (26.12.2016), у сумі 400 000,00 грн (п. 1 протоколу засідання комісії від 28.10.2021 № 164 та п. 2 протоколу засідання комісії від 13.01.2022 № 1) (а.с.49 том 1 ).

Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, визначає Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975.

Відповідно до п. "а" частини першої статті 16-2 Закону № 2011-XII у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпункті 1 пункту 2 статті 16 цього Закону, одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року.

Текст статті 16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" викладено в такій редакції шляхом внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо підвищення рівня соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей" від 06.04.2017 №2004-VIII, який набрав чинності 07.05.2017.

Пунктом 2 розділу II "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо підвищення рівня соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей" від 06.04.2017 №2004-VIII встановлено, що дія цього Закону не поширюється на осіб, стосовно яких до набрання чинності цим Законом прийнято рішення про призначення та виплату їм одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), встановлення інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності або які отримали замість зазначеної допомоги інші компенсаційні виплати відповідно до законодавства.

У спірних правовідносинах на підставі рішень комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформлених п. 1 протоколу засідання комісії від 28.10.2021 № 164 та п. 2 протоколу засідання комісії від 13.01.2022 № 1, позивачу призначено та, як зазначено в позові, виплачено грошову допомогу у зв`язку із загибеллю сина у розмірі 1/2 від 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату загибелі, що не заперечується відповідачем.

Отже, з урахуванням наведених обставин і правових норм позивач як мати загиблого під час виконання обов`язків військової служби військовослужбовця має право на соціальний захист шляхом призначення та виплати одноразової грошової допомоги у розмірі 750-кратних прожиткових мінімумів для працездатних осіб з урахуванням протоколу ЦВЛК ЗСУ №592 від 11.07.2022 та раніше призначеної і виплаченої суми одноразової грошової допомоги у розмірі 1/2 частки від 500-кратного прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року (2016 року).

Посилання відповідача в апеляційній скарзі, що на підставі статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України, а тому розмір одноразової грошової допомоги має визначатися за нормами, чинними на день загибелі її сина, з яким пов`язане виникнення права на отримання такої допомоги, як це передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, колегія суддів відхиляє, оскільки виходячи із визначених у частині третій статті 7 КАС України загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, для визначення розміру одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця слід застосовувати не постанову Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975, а Закон, який має вищу юридичну силу.

Стосовно посилання апеляційної скарги відповідача на постанову Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 806/638/16, колегія суддів зазначає, що у вказаній справі предметом спору є призначення одноразової грошової допомоги у разі інвалідності, а не загибелі (смерті) пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби військовослужбовця, у зв`язку з чим обставини справи № 806/638/16 до поточної справи не є релевантними.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про те, що повноваження Міноборони щодо призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги є дискреційними та виключною компетенцією Міноборони, як уповноваженого органу, щодо призначення і виплата одноразової грошової допомоги членам сім`ї загиблого військовослужбовця, колегія суддів зауважує наступне.

Частиною четвертою статті 245 КАС України встановлено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

За приписами вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано всіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Отже критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення всіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Такий підхід, установлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки при розгляді вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але і у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити дії після скасування його адміністративного акта.

Тобто адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16 травня 2019 року у справі № 826/17220/17.

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». При цьому дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом.

Така позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 травня 2019 року у справі № 818/600/17 та від 21 листопада 2019 року у справі № 344/8720/16-а.

Відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

Як зазначається у рішенні Конституційного Суду України від 29 серпня 2012 року № 16-рп/2012 Конституція України гарантує здійснення судочинства судами на засадах, визначених у частині третій статті 129 Конституції, які забезпечують неупередженість здійснення правосуддя судом, законність та об`єктивність винесеного рішення тощо. Ці засади, є конституційними гарантіями права кожного на судовий захист, зокрема, шляхом забезпечення перевірки судових рішень в апеляційному та касаційному порядках, крім випадків, встановлених законом (рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2011 року № 13-рп/2011).

Крім того, Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 підкреслив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Колегія суддів наголошує, що відповідно до статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», № 40450/04, пункт 64).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), № 21987/93, пункт 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення у справі «Джорджевич проти Хорватії» (Djordjevic v Croatia), № 41526/10, пункт 101; рішення у справі «Ван Остервійк проти Бельгії» (Van Oosterwijck v Belgium), № 7654/76 пункти 36-40). Отже ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до частини 1 статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях українських судів. Зокрема, у постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово посилався на те, що «ефективний засіб правового захисту» повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 705/552/15-а).

Таким чином, застосовуючи механізм захисту права, порушеного суб`єктом владних повноважень та його відновлення, керуючись повноваженнями, наданими частиною другою статті 245 КАС України, суд першої інстанції обґрунтовано зобов`язав відповідача призначити і виплати одноразову грошову допомогу ОСОБА_1 як матері загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 , 1994 року народження,в порядку та розмірах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу, що у постанові Верховного Суду від 10.05.2023 у справі №640/5320/19, зазначено, що «…Зміст положень Закону №2011-XII, Порядку №975, статті 58 Конституції України, з урахуванням Рішень Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99, від 13 травня 1997 року №1-зп, та встановлених судами обставин справи, дають підстави Колегії суддів для висновку, що призначення і виплата позивачу спірної (одноразової) грошової допомоги, у тому числі й вирішення питань стосовно обчислення її розміру, необхідно здійснювати в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги, тобто станом на дату, що зазначена у свідоцтві про смерть, а не на день прийняття відповідачем спірного рішення…».

Колегія суддів зазначає, що вказані вище висновки Верховного Суду не можуть залишитись поза увагою суду, однак, зроблені без врахування приписів визначених пунктом 2 розділу II "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо підвищення рівня соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей", яким встановлено, що дія цього Закону не поширюється на осіб, стосовно яких до набрання чинності цим Законом прийнято рішення про призначення та виплату їм одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), встановлення інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності або які отримали замість зазначеної допомоги інші компенсаційні виплати відповідно до законодавства, а тому не можуть бути враховані в ході розгляду даної справи.

Судова колегія відмічає, що дотримання норм Закону є обов`язком кожної особи, при цьому норми Закону є рівними в юридичній силі, та не застосовуються вибірково, чи ієрархічно, або за будь-яким іншим принципом.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що така допомога призначена позивачу після набрання чинності Законом від 06.04.2017 №2004-VIII, і відповідно, з огляду на положення пункту 2 розділу II "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо підвищення рівня соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей" позивачці має бути призначена одноразова грошова допомога у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб з урахуванням протоколу ЦВЛК ЗСУ №592 від 11.07.2022 та раніше призначеної і виплаченої суми одноразової грошової допомоги у розмірі 1/2 частки від 500-кратного прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених на 1 січня календарного року (2016 рік), а тому позовні вимоги про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 та призначити та виплатити одноразову грошову допомогу є обґрунтованими.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.

Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків рішення суду першої інстанції не спростовують.

Згідно статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За правилами частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Ураховуючи результат апеляційного розгляду, судові витрати не розподіляються.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 19.06.2024 по справі № 480/894/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.М. Макаренко
Судді Л.В. Любчич С.П. Жигилій