Справа № 600/714/24-а
Суддя: Полотнянко Ю.П.
Дата ухвалення: 2024-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 600/714/24-а Головуючий суддя 1-ої інстанції - Кушнір В.О.

Суддя-доповідач - Полотнянко Ю.П.

19 грудня 2024 року м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Полотнянка Ю.П.

суддів: Драчук Т. О. Смілянця Е. С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 14 червня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови задовольнити рапорт про звільнення з військової служби на ОСОБА_1 підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу";

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 звільнити з військової служби ОСОБА_1 на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з самостійним вихованням неповнолітніх дітей до 18 років.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 14.06.2024 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. Апелянт просить суд, рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 14.06.2024 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 29.04.2023р. зарахований на посаду механіка-водія самохідно-артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 , де проходить службу по теперішній час.

19.12.2023р. позивачем підписано на ім`я свого безпосереднього командира 2 гармати 2 взводу 1 батареї військової частини НОМЕР_1 рапорт про звільнення з військової служби через такі сімейні обставини як самостійне виховання ним дітей до 18 років у відповідності до п.п. "г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". До рапорту додано паспорт, свідоцтва про народження дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 31.10.2023, договір між батьками щодо здійснення виховання та визначення місця проживання.

На час подання позовної заяви, позивач не був звільнений з військової служби та не отримав письмової відмови у задоволенні рапорту. У зв`язку з цим, вважаючи, що порушено його право, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність протиправності дій відповідача щодо розгляду рапорту позивача від 19.12.2023, адже ОСОБА_1 станом на час розгляду справи не подав по команді рапорт про звільнення з військової служби, відтак, зазначена бездіяльність позивача унеможливила прийняття відповідного рішення посадовими особами відповідача.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992р. № 2232-ХІІ (далі Закон №2232-ХІІ).

Відповідно до частин 1, 2 статті 1 Закону №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною 6 статті 2 Закону №2232-ХІІ передбачено наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ), введено в Україні воєнний стан. На момент розгляду справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

Статтею 24 Закону №2232-XII унормований початок, призупинення і закінчення проходження військової служби. Відповідно до частини третьої цієї статті закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Підстави та порядок звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII, а у частині четвертій цієї статті наведені підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, зокрема: під час дії особливого періоду (крім періоду дії воєнного стану) (пункт 1), під час воєнного стану (пункт 2).

Підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 29.04.2023р. проходить військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.

У той же час, як зазначено у позовній заяві, позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та подав рапорт про звільнення з військової служби через сімейні обставини на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Згідно положень частини 4 статті 2 Закону №2232-ХІІ, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24.03.1999 №548-ХІV (надалі за текстом - Статут) із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Згідно із пунктом 2.1.6. Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України від 07.04.2017 №124 рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Відповідно до пункту 14.10 розділу XIV Інструкції звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Звільнення військовослужбовців із військової служби під час дії особливого періоду регламентовано пунктом 225 цього Положення. Так, підпунктом 2 пункту 225 Положення №1153/2008 передбачено, що звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Згідно пункту 233 "Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України", затвердженого Указом Президента України 10.12.2008 №1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Аналіз вказаних норм законодавства свідчить про те, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби під час воєнного стану на підставах, визначених пунктом 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" через сімейні обставини. Ті військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

Подання рапорту «по команді» означає направлення його в порядку підпорядкування безпосередньому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до прямого керівника, командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті, зокрема, питання звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів. Рапорт має дійти до останньої ланки з клопотаннями безпосередніх (прямих) командирів (начальників) або з обґрунтуванням їх відсутності.

Тобто у будь-якому випадку остаточне рішення (позитивне чи негативне) за рапортом військовослужбовця про звільнення з військової служби має бути прийняте командиром військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті.

При цьому, військовослужбовець, подаючи рапорт про звільнення з військової служби, має обов`язок подати/направити такий рапорт у спосіб у порядку та з дотриманням вищенаведеного чинного законодавства.

Так, згідно матеріалів справи, до даного позову представником позивача адвокатом Радамовським М.М. була долучена копія рапорту позивача від 19.12.2023, складеного на командира 2 гармати 2 взводу 1 батареї про звільнення позивача з військової служби під час воєнного стану згідно із підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ.

Водночас, відповідач у відзиві стверджує, що ними не було відмовлено в задоволенні рапорту, оскільки вказаний рапорт від позивача до військової частини НОМЕР_1 не надходив.

Як вбачається з матеріалів справи, ні позивачем, ні представником позивача адвокатом Радамовським М.М. не надано доказів подання/направлення рапорту від 19.12.2023 про звільнення ОСОБА_1 з військової служби до військової частини НОМЕР_1 .

Доказів отримання вказаного рапорту, зокрема звіт про доставку або звіт про отримання до матеріалів позову не долучено.

Відтак, в ході розгляду даної адміністративної справи, судом не встановлено та матеріалами справи не підтверджено, що ОСОБА_1 у будь-який спосіб звертався до свого безпосереднього начальника та до наступного прямого начальника із рапортом про звільнення з військової служби.

Апеляційний суд зауважує, що представником позивача до апеляційної скарги додано документи, які не були предметом дослідження під час судового розгляду судом першої інстанції, а саме копії адвокатського запиту від 22.04.2024 та копії рапортів позивача від 19.12.2023 та 19.03.2024 про звільнення з копіями опису вкладення оператора поштового зв`язку про відправку 23.04.2024 документів відповідачу.

Так, зі змісту адвокатського запиту від 22.04.2024 вбачається, що представник позивача просив командира військової частини НОМЕР_1 прийняти до розгляду та розглянути у строки, визначені законодавством про звернення громадян та розпорядчих документів з організації розгляду звернення громадян у Збройних Силах України рапорт про звільнення з військової служби механіка - водія 2 взводу НОМЕР_2 батареї 40 дивізіону солдата військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" через такі сімейні обставини як самостійне виховання ним дітей до 18 років.

На адвокатський запит відповідачем 14.08.2024 надана відповідь, в якій повідомлено, що у своєму адвокатському запиті адвокат просить розглянути рапорт ОСОБА_1 від 19.03.2024, однак у запиті відсутнє прохання про надання інформації, копій документів необхідних адвокату для надання правничої допомоги клієнту, отже запит не підлягає розгляду в порядку та строки визначені ст.24 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Колегія суддів зазначає, що такі докази жодним чином не спростовують факту не подання позивачем та не отримання відповідачем його рапорту про звільнення датованого ним 19.12.2023.

Додані до матеріалів справи копії рапортів від 19.12.2023 та 19.03.2024 не містять жодної інформації про їх прийняття вказаними у рапортах командирами, їх реєстрацію в службі діловодства та отримання їх командуванням військової частини.

Отже, позивачем не доведено фактів подання ним рапортів про звільнення до військової частини НОМЕР_1 , їх не розгляду, відмови у його звільненні, порушення його права на звільнення з військової служби на підставі пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", (у зв`язку з самостійним вихованням неповнолітніх дітей до 18 років).

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність протиправності дій відповідача щодо розгляду рапорту позивача від 19.12.2023, адже ОСОБА_1 станом на час розгляду справи не подав по команді рапорт про звільнення з військової служби, відтак, зазначена бездіяльність позивача унеможливила прийняття відповідного рішення посадовими особами відповідача.

Отже, право позивача у даних правовідносинах ще не є порушеним, а відповідно не підлягає судовому захисту у відповідності до приписів ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України, якою передбачено, що захисту у судовому порядку підлягають лише порушені права, свободи та інтереси особи.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду не спростовують.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 14 червня 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Полотнянко Ю.П.

Судді Драчук Т. О. Смілянець Е. С.