Справа № 280/7913/23
Суддя: Білак С.В.
Дата ухвалення: 2024-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

19 грудня 2024 року м. Дніпросправа № 280/7913/23

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Білак С.В. (доповідач), суддів: Чабаненко С.В., Юрко І.В., розглянувши в порядку письмового провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 грудня 2023 року в адміністративній справі №280/7913/23 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, в якому просив суд: визнати протиправними дії відповідача щодо висновку результатів службового розслідування, оформленого наказом про результати службового розслідування за фактом відсутності позивача на службі у період з 16.06.2023 року по 19.06.2023 року; визнати наказ про результати службового розслідування належним доказом по справі; зобов`язати відповідача надати завірену копію наказу про результати службового розслідування; скасувати наказ про результати службового розслідування за фактом відсутності позивача на службі у період з 16.06.2023 року по 19.06.2023 року; зобов`язати відповідача поновити виплати грошового забезпечення позивачу за червень 2023 року; стягнути на користь позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 4026 гривень 00коп.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 11 грудня 2023 року відмовлено у задоволені позову.

Позивач, не погодившись із вказаним рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить суд скасувати рішення та прийняти постанову, якою задовольнити позов.

В обґрунтування вимог скарги зазначено, що позивач мав суттєве погіршення стану здоров`я внаслідок систематичної участі у бойових діях під час проходження військової служби, тому на початку червня 2023 року звернувся до командування частини НОМЕР_2 з проханням направити його на лікування із захворюванням хребта. Позивача направлено на лікування до військової частини НОМЕР_3 з діагнозом: вертеброгенна люмболгія, виражений больовий м`язово-тонічний синдром. Визначене госпіталем амбулаторне лікування тривало протягом 10 діб, по 17.06.2023 року включно.

Лікарями під час проходження лікування у шпиталі (військова частина НОМЕР_3 ) позивачу було виписано ліки та направлено до місця проживання позивача для проходження амбулаторного лікування. Проведення лікування шпиталем без належного медичного обстеження не принесли поліпшення стану здоров`я позивача. Таким чином по закінченню амбулаторного лікування позивач продовжував почувати біль у спині. Однак не зважаючи на відсутність позитивного результату лікування 17.06.2023 року позивача було направлено зі шпиталю до місця несення служби.

Позивач вважає що лікарі шпиталю халатно віднеслись до лікування хвороби позивача та безпідставно направили позивача до місця несення служби в стані загострення хвороби, хоча повинні були продовжити лікування.

Таким чином, на думку скаржника, він станом на 17.06.2023 року був виписаний недолікованим, таким що потребував подальшого стаціонарного лікування, що підтверджується консультативним висновком ТОВ Діасервіс в матеріалах службового розслідування.

17.06.2023 року почуваючи погіршення стану здоров`я позивач звернувся до лікаря невропатолога ТОВ Діасервіс, за консультативним висновком якого позивач станом на 17.06.2023 року, мав загострення хвороби та виражений больовий синдром хребта, позивачу потрібно було лікування в умовах стаціонарного обмеження носіння зайвої ваги, не більше 7 кг.

Позивач повернувся 19.06.2023 року до військової частини та у подальшому через погіршення стану здоров`я перебував у міській лікарні м. Миколаєва на стаціонарному лікуванні пов`язаному із захворюванням хребта у період з 26.06.2023р. по 05.07.2023р.

Постановою військово-лікарської комісії оформленою довідкою ВЛК від 04.08.2023 року №2022 позивача визнано обмежено придатним до військової служби на підставі діагнозу пов`язаному із захворюванням хребта.

За матеріалами службового розслідування позивача визнано таким що самовільно залишив частину. Тобто відповідач вважає, що позивач мав намір ухилитись від проходження військової служби на певний час. Проте не бере до уваги обставини щодо стану здоров`я позивача, які заважали вчасно прибути до місця несення служби та виключають склад злочину що утворює самовільне залишення частини, адже- позивач не мав наміру ухилитись від проходження служби та постійно перебував на телефонному зв`язку із командуванням частини.

Нез`явлення вчасно на службу полягає в тому, що військовослужбовець у законному порядку залишив розташування частини або місце служби та не повертається в зазначений час для подальшого несення військової частини, а саме: не повертається із звільнення з частини, відрядження, відпуски або з лікування без поважних причин до частини або на службу в установлений строк. Варто зазначити, що нез`явлення вчасно на службу само по собі не утворює складу злочину. Тільки за відсутності поважних причин формується склад злочину.

Поважними причинами нез`явлення вчасно на службу можуть бути хвороба, що перешкоджає пересуванню, стихійне лихо та інші надзвичайні обставини, якщо причини затримки підтверджені відповідними документами.

Від відповідача надійшов відзив на скаргу в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

В обґрунтування зазначено, зокрема, що 16.06.2023 року військовослужбовець служби за контрактом 1-ї роти старший матрос ОСОБА_1 , за вказівкою командира 1-ї роти капітан- лейтенанта ОСОБА_2 , повинен був залишити тимчасове місце перебування підрозділу в м.Запоріжжя та на службовому транспорті переїхати до тимчасового місця розташування до м.Миколаїв для більш доцільного службового використання особового складу підрозділу. 16.06.2023р. старший матрос ОСОБА_3 у визначений час не прибув до місця збору службового транспорту, не відповідав на телефонні дзвінки командира 1-ї роти капітан-лейтенанта ОСОБА_2 . Приблизно о 09 годині 10 хвилин 17.06.2023р. зв`язок зі старшим матросом ОСОБА_3 був встановлений. Тільки, 20.06.2023р. приблизно о 08 годині 30 хвилин старший матрос ОСОБА_1 прибув до тимчасового місця розташування підрозділу в АДРЕСА_1 . Командуванням військової частини НОМЕР_2 відпрацьовано Довідку-доповідь від 20.06.2023р. за вих.№633/2091 про повернення військовослужбовця після самовільного залишення місця несення служби, під час дії правового режиму воєнного стану. Таким чином, в період з 16.06.2023р. по 19.06.2023р. старший матрос ОСОБА_3 був відсутній на військовій службі без належних підстав та проводив час на власний розсуд.

Лікарем невропатологом військового шпиталю в/ч НОМЕР_3 06.06.2023р. було надана рекомендація про звільнення від фізичних навантажень на 10 діб. Після повернення з військового шпиталю, з 10.06.2023р. позивач не перебував на службі, не виконував службові обов`язки, а знаходився за місцем проживання, 10.06.2023р. був повідомлений про обов`язок з`явитися за адресою дислокації підрозділу, але з`явився тільки 11.06.2023р.. Зазначене підтверджено поясненнями головного сержанта ОСОБА_4 . Отже, у період з 10.06.2023р. по 11.06.2023р. та з 16.06.2023р. по 19.06.2023р. старший матрос ОСОБА_3 був відсутній за місцем проходження служби.

У період з 10.06.2023р. по 11.06.2023р. та в період з 16.06.2023р. по 19.06.2023р. позивач не звертався до медичного пункту за отриманням медичної допомоги.

Факт відсутності на службі старшого матроса ОСОБА_3 в період з 10.06.2023р. по 11.06.2023р. та в період з 16.06.2023р. по 19.06.2023р. підтвердився висновками службового розслідування.

Службовим розслідуванням встановлено, що зазначений випадок став можливим за умов та внаслідок особистої безвідповідальності, недисциплінованості та нехтування Статутами Збройних Сил України позивачем.

Клопотань, заяв, заперечень та пропозицій позивач під час проведення службового розслідування не заявляв, отже був згоден з проведеним службовим розслідуванням.

Доводи позивача викладені у апеляційній скарзі про неврахування нібито незадовільний його стан здоров`я, те що позивач перебував на телефонному дзвінку з командуванням військової частини не відповідають дійсності.

На підставі викладеного у акті службового розслідування, наказом командира військової частини "Про результати службового розслідування по факту самовільного залишення місця розташування підрозділу старшим матросом ОСОБА_5 " від 15.07.2023р. №185, за порушення вимог статей 11, 12, 199 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України стрільця-зенітника зенітного ракетного відділення зенітного ракетного взводу 1-ї роти старшого матроса ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності, накладено дисциплінарне стягнення у виді суворої догани.

Рішенням суду першої інстанції встановлено, що призначення службового розслідування відповідає вимогам Дисциплінарного статуту і Порядку № 608 процедура та порядок проведення службового розслідування позивачем не оскаржується. Будь-яких доказів на спростування факту самовільного залишення місця розташування підрозділу або доказів поважності відсутності на службі позивача до суду не надано.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.11.2019р. по справі №687/1539/16-а, від 04.02.2020р. по справі №320/7969/17 та від 15.10.2020р. по справі №240/11882/19.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вперше уклав контракт з Міністерством оборони України 27 лютого 2018 року строком на 3 роки.

З початку широкомасштабної агресії російської федерації та на теперішній час позивач продовжує проходити військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 на посаді стрільця зенітника зенітного ракетного відділення, зенітного ракетного взводу 1 роти вогневої підтримки в/ч НОМЕР_1 у званні старшого матроса.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 16 червня 2023 року Про призначення службового розслідування по факту самовільного залишення місця розташування підрозділу старшим матросом ОСОБА_5 , з рапорту командира 1-ї роти капітан-лейтенанта ОСОБА_2 від 16 червня 2023 року вх.№4809 стало відомо про самовільне залишення тимчасового місця розташування підрозділу старшим матросом ОСОБА_5 16 червня 2023 року. Відповідно до вимог статей 84, 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, "Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України", затвердженого наказом Міністерства оборони України 21 листопада 2017 року №608, з метою встановления причин, умов вищезазначеного факту та ступеня вини військовослужбовця, наказано: 1. Капітан-лейтенанту у термін до 16 липня 2023 року провести службове розслідування по факту самовільного залишення місця розташування підрозділу старшим матросом ОСОБА_6 . 2. Під час проведення службового розслідування суворо дотримуватись вимог "Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України", затвердженого наказом Міністерства оборони України 21 листопада 2017 року №608. 3. Акт службового розслідування надати на затвердження 16 липня 2023 року.

Відповідно до висновків службового розслідування: факт відсутності на службі старшого матроса ОСОБА_7 в період з 10 червня 2023 року по 11 червня 2023 року та в період з 16 червня 2023 року по 19 червня 2023 року підтверджується; поважних причин відсутності на службі старшого матроса ОСОБА_7 не встановлено; своїми діями старший матрос ОСОБА_3 умисно порушив вимоги статей 11, 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, самовільно залишив військову частину, не з`явився вчасно на службу без поважних причин, вчинивши це в умовах воєнного стану; в діях старшого матроса ОСОБА_8 наявний склад дисциплінарного правопорушення, що полягає у невиконанні військовослужбовцем своїх службових обов`язків та порушенні ним військової дисципліни; в діях старшого матроса ОСОБА_9 наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого 4. 5 статті 407 Кримінального кодексу України, а саме - самовільне залишення військової частини або місця служби, а також нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинені в умовах воєнного стану або в бойовій обстановці.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

За п. 5 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затверджене Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009 (далі - Положення № 1115/2009), громадяни, які вступили на військову службу за контрактом або за призовом, складають Військову присягу на вірність Українському народу в порядку, визначеному Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України.

У відповідності до статті 11 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24 березня 1999 року № 548-XIV (далі Статут), до загальних обов`язкові військовослужбовців відноситься необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема: беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни.

За статтею 12 Статуту, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо).

Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (стаття 16 Статут).

Згідно із статтею 26 Статут, військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України" дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Статтею 35 Статуту визначено, що накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості. За крайньої потреби командир (начальник), старший за службовим становищем, ніж безпосередній начальник, може віддати наказ підлеглому, минаючи його безпосереднього начальника, про що повідомляє безпосереднього начальника підлеглого чи наказує підлеглому особисто доповісти своєму безпосередньому начальникові.

Наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку.

Наказ повинен бути сформульований чітко і не може допускати подвійного тлумачення.

Законом України від 24 березня 1999 року № 551-XIV затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України (далі - Дисциплінарний статут ЗСУ), який визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.

Усі військовослужбовці Збройних Сил України незалежно від своїх військових звань, службового становища та заслуг повинні неухильно керуватися вимогами цього Статуту.

Дія Дисциплінарного статуту Збройних Сил України поширюється на Державну прикордонну службу України, Службу безпеки України, Національну гвардію України та інші військові формування, створені відповідно до законів України, Державну спеціальну службу транспорту, Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України.

Статтею 1, 2 Дисциплінарного статут ЗСУ визначено, що військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.

Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Відповідно до статей 4-6 Дисциплінарного статуту ЗСУ, військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів; бути пильним, зберігати державну таємницю; додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків; не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби.

Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків, а також з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України".

Кожний військовослужбовець зобов`язаний сприяти командирові у відновленні та постійному підтриманні порядку й дисципліни.

Командир, який не забезпечив додержання військової дисципліни та не вжив заходів для її відновлення, несе встановлену законом відповідальність.

Право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.

Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав.

Як передбачено статтею 45 Дисциплінарного статуту, у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення. За вчинення правопорушень, пов`язаних із корупцією, військовослужбовці несуть відповідальність згідно з Кодексом України про адміністративні правопорушення. У разі вчинення кримінального правопорушення військовослужбовець притягається до кримінальної відповідальності.

Командири, які у разі виявлення ознак кримінального правопорушення не повідомили про це орган досудового розслідування, несуть відповідальність згідно із законом.

Усі дисциплінарні стягнення, крім пониження у військовому званні, пониження в посаді, звільнення з військової служби за службовою невідповідністю, накладені на військовослужбовців і не зняті до дня звільнення їх у запас чи відставку, вважаються знятими з дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо).

За статтею 47 Дисциплінарного статуту, у разі відмови або ухилення від обов`язкового медичного огляду, а також появи на службі у стані сп`яніння усунення військовослужбовця від виконання службових обов`язків може здійснити безпосередній або прямий начальник, про що негайно доповідається в порядку підпорядкованості із зазначенням причин і обставин усунення.

За статтею 48 Дисциплінарного статуту, на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).

Порядок накладення дисциплінарних стягнень встановлений статтями 83-95 Дисциплінарного статуту.

За статтею 83 - 84 Дисциплінарного статут ЗСУ, на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

У кожному випадку вчинення корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення, інших порушень вимог Закону України "Про запобігання корупції" з метою виявлення причин та умов, що сприяли його вчиненню, службове розслідування призначається командиром самостійно або проводиться за його рішенням за поданням спеціально уповноваженого суб`єкта у сфері протидії корупції.

Статтею 85 Дисциплінарного статуту визначено, що службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.

Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.

Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.

Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України визначається наказом Міністерства оборони України, в інших військових формуваннях, правоохоронних органах спеціального призначення - наказами державних органів, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування, утворені відповідно до законів України, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.

За статтею 90 Дисциплінарного статут, накладення дисциплінарного стягнення на військовослужбовця, який перебуває у стані сп`яніння, та отримання від нього пояснень проводиться після його протвереження.

Статтями 96, 97 Дисциплінарного статут визначено, що дисциплінарне стягнення виконується, як правило, негайно, а у виняткових випадках - не пізніше ніж за три місяці від дня його накладення. Після закінчення зазначеного строку стягнення не виконується, а лише заноситься до службової картки військовослужбовця. До зазначеного строку не зараховується час перебування військовослужбовця на лікуванні та у відпустці.

Особи, з вини яких не було виконане стягнення, несуть дисциплінарну відповідальність.

У разі подання скарги старшому начальникові виконання дисциплінарного стягнення не зупиняється до надходження від нього розпорядження про скасування цього стягнення";

Про накладені дисциплінарні стягнення військовослужбовцям може бути оголошено особисто, у письмовому наказі (розпорядженні), на нараді чи перед строєм військовослужбовців, які мають військові звання (обіймають посади) не нижче за військове звання (посаду) військовослужбовця, який вчинив правопорушення.

Оголошувати про дисциплінарні стягнення командирам у присутності підлеглих заборонено.

Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затверджений наказом Міністерства оборони України від 21 листопада 2017 року № 608, визначає підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України, а також військовозобов`язаних та резервістів, які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), а також дії (бездіяльність) яких призвели до завдання шкоди державі.

Відповідно до абзацу 4 пункту 2 розділу І Порядку № 608 службове розслідування - комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.

За пунктом 1 розділу II Порядку № 608, службове розслідування може призначатися у разі: невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду; невиконання або неналежного виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини або на стан виконання покладених на Збройні Сили завдань; неправомірного застосування військовослужбовцем фізичного впливу, зброї, спеціальних засобів або інших засобів ураження до інших військовослужбовців чи цивільних осіб, особливо, якщо це призвело до їх поранення, травмування або смерті; дій військовослужбовця, які призвели до спроби самогубства іншого військовослужбовця; втрати або викрадення зброї чи боєприпасів; порушення порядку та правил несення чергування (бойового чергування), вартової (вахтової) або внутрішньої служби, що могло спричинити або спричинило негативні наслідки; недозволеного розголошення змісту або втрати службових документів; внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про скоєне військовослужбовцем кримінальне правопорушення; повідомлення військовослужбовцю про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення; скоєння військовослужбовцем під час виконання обов`язків військової служби дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинули або отримали тілесні ушкодження інші особи.

Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.

За рішенням відповідного командира (начальника) службове розслідування може призначатися за письмовим рапортом (доповідною або пояснювальною запискою) військовослужбовця з метою зняття безпідставних, на його думку, звинувачень або підозри.

Пунктом 3 розділу II Порядку № 608 визначено, що службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; у разі виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб.

Пунктом 9 розділу ІІІ Порядку № 608 встановлено, що посадові (службові) особи Збройних Сил України зобов`язані надавати письмові пояснення по суті предмета службового розслідування та поставлених їм питань, а за попередньою згодою керівника документи чи матеріали відповідно до своїх службових обов`язків.

Повноваження осіб під час службового розслідування встановлені розділом ІV Порядку №608.

Згідно з п. 1 розділу V Порядку №608 за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.

Відповідно до п. 5 розділу V Порядку №608 акт службового розслідування підписується особами, які його проводили. У разі виявлення суперечностей та незгоди з результатами службового розслідування кожен учасник службового розслідування має право висловити свою окрему думку, яка викладається на окремому аркуші (від руки або у друкованому вигляді) та долучається до акта службового розслідування.

Пунктом 6 розділу V Порядку №608 встановлено, що після підписання акт службового розслідування подається на розгляд командиру (начальнику), який призначив розслідування. До акта службового розслідування додаються всі матеріали службового розслідування.

З аналізу вказаних нормативних актів вбачається, що причини та умови вчинення правопорушення, що їх зумовили, а також ступінь вини військовослужбовця, з`ясовуються відповідним командиром самостійно або під час службового розслідування, і повинні бути відображені у відповідному висновку службового розслідування.

Згідно з п. 1 - 2 розділу VI Порядку №608, за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.

Вид дисциплінарного стягнення визначається особисто службовою особою, яка призначила службове розслідування, в аркуші резолюції або на висновку за результатами службового розслідування або безпосередньо в наказі про притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Дисциплінарне стягнення накладається у строки, визначені Дисциплінарним статутом Збройних Сил України.

Наказ (витяг з наказу) про притягнення до відповідальності доводиться до військовослужбовця у частині, що його стосується, під підпис із зазначенням дати доведення. Доведення здійснює безпосередній командир (начальник) військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення, або старший (за підпорядкуванням) командир (начальник).

У разі відмови військовослужбовця поставити свій підпис про ознайомлення з наказом (витягом з наказу) про притягнення його до відповідальності складається акт про відмову. Зміст акта про відмову засвідчується підписами не менше двох свідків цього факту.

Відповідно до п. 6 розділу VI Порядку №608, якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини (начальник) письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.

Суд наголошує, що службове розслідування призначене за передбаченими законодавством підставами для призначення такого розслідування. Протилежного позивачем не наведено.

Колегія суддів зазначає, що позивач не посилається на порушення відповідачем порядку проведення службового розслідування. Отже, процедура та порядок проведення службового розслідування позивачем не оскаржуються.

При цьому, порушення процедури при прийнятті рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.04.2020 р. у справі № 813/1790/18.

В Акті (висновку) зазначено, які саме дії позивача свідчать про порушення законодавства та дисципліни.

Так, висновок службового розслідування документ, який складається за результатами службового розслідування, містить правову оцінку виявлених фактів та обставин, дій чи бездіяльності осіб рядового і начальницького складу, висновки та пропозиції.

Суд зазначає, що за своєю правовою природою акт службового розслідування є службовим документом, який фіксує факт проведення службового розслідування і є носієм доказової інформації про обставини, що стали підставами для його призначення.

Акти службового розслідування не породжують обов`язкових юридичних наслідків. Зафіксовані в результаті службового розслідування обставини можуть бути підтверджені або спростовані судом у разі спору про законність рішень суб`єкта владних повноважень, в основу яких покладені зазначені в ньому висновки. Отже, акт за результатами службового розслідування є лише носієм певної інформації. Водночас обов`язковою ознакою рішення дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і мають обов`язковий характер.

Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29.11.2019р. у справі № 808/965/17, від 10.02.2021р. у справі № 640/9600/20, від 28.04.2022р. у справі №240/10485/19.

Так, позивач не оскаржує наказ командира військової частини "Про результати службового розслідування по факту самовільного залишення місця розташування підрозділу старшим матросом ОСОБА_5 " від 15.07.2023р. №185, за порушення вимог статей 11, 12, 199 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України стрільця-зенітника зенітного ракетного відділення зенітного ракетного взводу 1-ї роти старшого матроса ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності, накладено дисциплінарне стягнення у виді суворої догани.

Наказ та дії відповідача у спірній частині прийнятий за результатами службового розслідування, сам по собі не створює безпосередньо для позивача будь-яких правових наслідків.

Колегія суддів зазначає, що наказ у частині встановлення наявності складу кримінального правопорушення у діях позивача, прийнятий на виконання положень Дисциплінарного статуту та Порядку №608 щодо прямого обов`язку командира у разі виявлення ознак кримінального правопорушення, у тому числі під час службового розслідування, повідомити про це орган досудового розслідування.

Суд у межах цієї справи не має право надавати оцінку наявності або відсутності ознак кримінального правопорушення у діях позивача. Вчинення кримінального правопорушення встановлюється у судовому рішенні, постановленому в порядку кримінального судочинства.

Відповідно до частини 1 статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Аналогічні норми містить стаття 2 Кримінального кодексу України. Принцип невинуватості особи вина особи у вчиненні кримінального правопорушення повинна бути доведена в законному порядку і встановлена обвинувальним вироком суду.

Таким чином, відсутність порушення прав, свобод чи інтересів позивача є підставою для відмови у задоволенні позову.

Щодо незгоди позивача з висновками в частині самовільного залишив військову частину, колегія суддів зазначає наступне.

Так, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/22 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому був продовжений.

Починаючи з 24 лютого 2022 року, вся країна мужньо бореться за виживання, надаючи реальний опір агресору. У таких умовах особлива відповідальність покладається на військових, оскільки відповідно до приписів статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» саме вони несуть державну службу особливого характеру, що полягає у здійсненні професійної оборони держави, її незалежності та територіальної цілісності.

Ураховуючи обставини, які склались на цей час у державі, зокрема, дотримання дисципліни та виконання наказів є першочерговим обов`язком всіх військовослужбовців.

Саме від виконання наказів та дотримання дисципліни, наразі залежить майбутнє держави, її територіальна цілісність та незалежність. Отже, застосування негативних наслідків для військових, враховуючи перебування країни у воєнному стані, пов`язане, насамперед, із захистом країни.

Так, законодавець посилив відповідальність військовослужбовців за невиконання наказів під час воєнного стану, оскільки саме від їх виконання наразі залежить майбутнє держави, її територіальна цілісність та незалежність. Отже, застосування негативних наслідків для військових, враховуючи перебування країни у воєнному стані, пов`язане, насамперед, із захистом країни.

Окрім того, невиконання бойового наказу свідчить про порушення, в першу чергу, військової дисципліни, та тягне за собою притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Верховний Суд у постанові від 30 квітня 2024 року справа № 420/17256/22 у подібних правовідносин зазначив, що задля встановлення законності спірного наказу за результатами проведеного службового розслідування щодо встановлення наявності чи відсутності складу дисциплінарного проступку позивача попередження про неповну службову відповідність, судам необхідно надати правову оцінку характеру та обставинам вчиненого правопорушення, його наслідкам, ступеню вини, попередній поведінці порушника, невиконанні або неналежному виконанні покладених на нього обов`язків з урахуванням бойового наказу командира роти, згідно з бойовим розпорядженням командира батальйону морської піхоти військової частини НОМЕР_4 від 04 жовтня 2022 року №640/281/178дск, посилання на який міститься в акті службового розслідування.

Верховний Суд в постанові по справі №813/1021/17 від 19 лютого 2020 року висловив правову позицію відповідно до якої підставою притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності є неналежне виконання ним службових обов`язків, порушення військової дисципліни. Для притягнення військовослужбовця до такої відповідальності необхідно, щоб був зафіксований сам факт порушення, вину військовослужбовця повністю доведено, встановлено ступінь його вини та з`ясовано причини і умови, що сприяли вчиненню ним правопорушення.

Так, службовим розслідуванням було встановлено факт самовільного залишення місця служби позивачем, встановлено його вину, причинний зв`язок між неправомірними діями військовослужбовця та подією, що трапилась, вказано вимоги нормативно-правових актів, інших актів законодавства, які було порушено, досліджено причини та умови, що сприяли правопорушенню.

З матеріалів службового розслідування вбачається, що місцезнаходження позивача не вдалось встановити, на телефонні дзвінки він не відповідав.

Позивачем не наведено причин не повідомлення безпосереднього командира про причини залишення місця розташування підрозділу.

Доказів подання рапортів командиру щодо поганого самопочуття та необхідності отримати медичну допомогу або з інших питань позивач не надав.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів на спростування фактів самовільного залишення місця розташування підрозділу або доказів поважності відсутності на службі.

Під час надання пояснень позивач не заперечував та не спростовував обставину самовільного залишення місця розташування підрозділу. Заперечень та заяв, зауважень, пропозицій від військовослужбовця під час проведення службового розслідування також не надходило. Письмові пояснення позивача від 20 червня 2023 року, надані під час проведення службового розслідування та доводи, наведені у позовній заяві, не пояснюють причин відсутності позивача за місцем проходження служби.

Отже, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що відповідачем підтверджено порушення позивачем військової дисципліни.

Матеріали справи не містять інших пояснень, причин або умов щодо факту самовільного залишення місця розташування підрозділу, позивачем не наведено, не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, доводи позивача не спростовують висновків службового розслідування.

Щодо рішення суду в частині зобов`язання відповідача поновити виплати грошового забезпечення позивачу за червень 2023 року, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011) передбачено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до частини 4 статті 9 Закону № 2011 грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Згідно ч.2 ст.1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно п. 2 розділу І Порядку № 260, грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.

До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія.

До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту); допомоги.

Відповідно до п. 8 розділу І Порядку № 260, грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців.

Грошове забезпечення виплачується: щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий; одноразові додаткові види - в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України).

Грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника) (далі - командир).

Грошове забезпечення командиру військової частини виплачується за місцем перебування на грошовому забезпеченні на підставі наказу вищого командира за підпорядкованістю.

Відповідно до п. 15, 16 розділу І Порядку № 260 від 07.06.2018р., грошове забезпечення не виплачується: за час надання військовослужбовцям відпусток відповідно до чинного законодавства України, за якими не передбачено збереження заробітної плати; якщо виплачуються академічні стипендії; за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше; за час перебування на лікуванні в лікарняних закладах понад встановлені чинним законодавством строки; за час тимчасового виконання обов`язків понад два місяці за новими посадами у зв`язку з переведенням військової частини на інший штат (внесення змін до штату); за час тримання військовослужбовців під вартою чи перебування під цілодобовим домашнім арештом; за час відбування покарання на гауптвахті військовослужбовцями строкової військової служби.

Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.

Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.

Виплата додаткових видів грошового забезпечення, не передбачених цим Порядком, здійснюється відповідно до чинного законодавства України.

Відповідно до п.п. 1 - 3 розділу XVI Порядку № 260, командири (начальники) військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій Збройних Сил України мають право щомісяця здійснювати преміювання військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби) відповідно до їх особистого внеску в загальні результати служби.

Розмір щомісячної премії, але не менше 10 відсотків посадового окладу, встановлює Міністр оборони України для відповідних категорій військовослужбовців виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України, та особливостей проходження військової служби.

Виплата щомісячної премії військовослужбовцям здійснюється на підставі наказу командира військової частини, який видається до 05 числа місяця, наступного за місяцем преміювання, з урахуванням військової дисципліни, наявності дисциплінарних стягнень, показників виконання службових обов`язків.

Суд зазначає, що наказ щодо позивача в частині наявності в діях позивача порушення дисципліни не скасовані у встановленому законодавством порядку, є чинними.

Тому, у межах цієї справи, у суду відсутні підстави для їх не врахування при вирішенні цього спору.

Інше застосування наведених приписів законодавства зумовило б виплату грошового забезпечення та додаткової винагороди незалежно від належного виконання військовослужбовцем військового обов`язку.

Суд зазначає, що будь-яких доказів на спростування фактів самовільного залишення місця розташування підрозділу або доказів поважності відсутності на службі позивачем до суду не надано, та з наданих доказів судом не встановлено.

Зважаючи на встановлення в ході службового розслідування самовільного залишення позивачем місця розташування підрозділу, останньому правомірно припинено виплату грошового забезпечення за червень 2023 року.

За приписами пункту 1 частини 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для її задоволення та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 грудня 2023 року в адміністративній справі №280/7913/23 - залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 грудня 2023 року в адміністративній справі №280/7913/23 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя С.В. Білак

суддя С.В. Чабаненко

суддя І.В. Юрко