Справа № 208/14920/24
Суддя: Кузнєцова А. С.
Дата ухвалення: 2024-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

№ провадження 2-а/208/78/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2024 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі: головуючого судді: Кузнєцової А. С.,

за участю секретаря судового засідання: Грищенко О.Л.,

представник позивача: Мішина Ю. І.

Відповідач: ОСОБА_1 (на відеоконференцзвязку)

Представник відповідача: Терещенко Д. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовною заявою відділу №14 у місті Кам`янському Головного управління ДМС України в Дніпропетровській області до ОСОБА_1 , про продовження строку затримання та перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, -

В С Т А Н О В И В :

На розгляд суду пред`явлено вказаний адміністративний позов, в якому позивач відділ №14 у місті Кам`янському Головного управління ДМС України в Дніпропетровській області в особі представника Берковської Л. Г. просить продовжити строк затримання та перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, громадянки Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , терміном на шість місяців з 19 грудня 2024 року по 19 червня 2025 року. Вирішити питання щодо негайного виконання рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що громадянка Республіки Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , м. Батумі, Республіка Грузія, паспортний документ № НОМЕР_1 , виданий 24.09.2012 року терміном дії до 24.09.2022 року. В останній раз прибула на територію України у 2001 році з Грузії, та з того часу територію України не залишала, інформація про перетин держаного кордону України за обліками інформаційно-телекомунікаційної системи, щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають кордон «Аркан» - відсутня, оскільки дана система зберігає інформацію за останні п`ять років.

Втративши підстави для подальшого перебування на території України громадянка Республіки Грузії ОСОБА_1 ухилилася від виїзду за межі території України.

До органів та підрозділів ДМС України з питання отримання документів, що дають право легального проживання в Україні не зверталася.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19.06.2024 року за адміністративним позовом відділу №14 у місті Кам`янському Головного управління ДМС України в Дніпропетровській області до громадянки Республіки Грузія ОСОБА_1 задоволено повністю, її затримано та поміщено до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, строком на шість місяців.

Ухвалою судді від 13.12.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

Відповідно до положень ст. ст. 257, 262 КАС України адміністративна справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Представники позивача за довіреністю Берковська Л. Г. та Мішина Ю. І. в судовому засіданні повністю підтримали позовні вимоги, просили суд їх задовольнити, виклавши свою позицію, що відображена в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_1 , що приймала участь в судовому засіданні через відеоконференцію з кабінету начальника ПТПІ, категорично не визнала позовні вимоги, просила відмовити в задоволенні позову та суду пояснила, що з 1992 року вона перебуває на території України, куди прибула разом за батьками на морському судні до м. Одеси. З Грузії тікали через безпекову ситуацію, а саме бойові дії, які відбувалися там. Жодних родинних зав`язків в Грузії, а також знайомих і житла, в неї не лишилося. На території України вона мешкає більше 20 років. Тут поховані її батьки та проживає рідна сестра. Крім того, вона має житло та цивільного чоловіка з яким мешкає за адресою: АДРЕСА_1 . З того часу вона мала паспортний документ, строк дії якого закінчився 24.09.2022 року. У звязку з оголошенням військового стану на території України вона не потрапила до посольства та не продовжила дію паспортного документу, також через безпекову ситуацію не наважилася перетинати державний кордон України для легалізації перебування, тому перейшла на нелегальне положення в Україні. 16.06.2024 році вона була притягнута до адміністративної відповідальності за фактом порушення міграційного законодавства України, за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, судом призначено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400 гривень. В той же день її було поміщено до ПТПІ, де вона перебуває на теперішній час і фактично позбавлена можливості вчинити дії, які би легалізували її перебування на території України. За час перебування у зазначеній установі посадові особи пропонували їй співпрацю, яка спрямована виключно на її примусове видворення за межі України. Від такої співпраці вона відмовилася і звернулася до Головного Управління державної міграційної служби України в Одеській області з клопотанням про визнання її біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту. На своє клопотання отримала лист з відповіддю, де їй було роз`яснено алгоритм її подальших дій, оскільки вбачалося інший спосіб легалізації.

Просила суд не продовжувати термін її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства через обмеження її дій в таких умовах і зобов`язалася після звільнення негайно співпрацювати з ДМС. Наслідки недотримання нею зобов`язання - розуміє..

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Терещенко Д. В., що діє на підставі ордеру, в судовому засіданні повністю підтримав думку своєї довірительки, окремо надав письмові пояснення в яких посилався на норми законів, які діяли за весь термін перебування ОСОБА_1 на території України, а також на Угоду між Україною та Грузією про спрощений порядок набуття та припинення громадянства громадянами Грузії від 06.03.2008 року, яка фактично дає можливість ОСОБА_1 можливість легалізації на території України іншим шляхом, аніж їй запропоновано. Крім того, акцентував увагу суду, що перебування ОСОБА_1 в умовах ПТПІ суттєво порушує її права та позбавляє можливості реабілітуватися перед державними органами, сплатити штраф та легалізувати своє перебування на території України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 229 КАС України під час судового розгляду адміністративної справи здійснено фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, належно з`ясувавши дійсні обставини справи, надавши юридичну оцінку правам та обов`язкам сторін - приходить до наступних висновків.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 20 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу продовження строку затримання іноземців або осіб без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України.

Громадянка Республіки Грузії ОСОБА_1 проживає на території України по недіючому паспортному документу № НОМЕР_1 , виданому Посольством Республіки Грузії в Україні 24.09.2012 року терміном до 24.09.2022 року. На теперішній час ОСОБА_1 немає підстави для подальшого перебування на території України.

На думку представника позивача Громадянка Республіки Грузії ОСОБА_1 умисно ухилилась від виїзду з України. За даними обліку ГУ ДМС у Дніпропетровській області, громадянка Республіки Грузії ОСОБА_1 із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не зверталась.

В судовому засіданні спростована вказане твердження і надане підтвердження звернення відповідачем громадянкою Грузії ОСОБА_1 до Головного Управління державної міграційної служби України в Одеській області з клопотанням про визнання її біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, тому суд відхиляє посилання представника позивача на не бажання співпрацювати з співробітниками ДМС, як таке, що не відповідає дійсності, оскільки в діях відповідача вбачається бажання співпрацювати, але в іншому порядку, аніж запропоновано.

Також, в судовому засіданні встановлено, що громадянка Грузії ОСОБА_1 проживає на території України по недіючому паспортному документу № НОМЕР_1 , виданому Посольством Республіки Грузії в Україні 24.09.2012 року, з 24.09.2022 року, тобто майже два роки, до моменту виявлення її перебування під час відпрацювання Криничанського ОТГ при перевірці документів начальником СП ВП №6 Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області 19.06.2024 року, саме тоді ОСОБА_1 і була доставлена до Відділу №14 у місті Кам`янському ГУ ДМС у Дніпропетровській області.

За фактом порушення строку перебування в Україні посадовою особою Відділу №14 у місті Кам`янському ГУ ДМС у Дніпропетровській області відносно громадянки Республіки Грузії ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МДН № 006340 від 19.06.2024, яким зафіксовано порушення міграційного законодавства, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 203 КУпАП. За результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення винесено постанову від 19.06.2024 року про накладання адміністративного стягнення, відповідно до якої на вищезазначену громадянку Республіки Грузії накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400 гривень. (Дана обставина не спростована сторонами в судовому засіданні.)

Щодо посилання позивача на те, що рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 19.06.2024р по справі за адміністративним позовом Відділу №14 у місті Кам`янському Головного управління ДМС України в Дніпропетровській області до ОСОБА_2 про затримання іноземця з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі України, встановлено, що відповідачем на день розгляду справи не отримано статусу біженця, у нього відсутні документи, які посвідчують особу, родичі, які б могли б надати йому допомогу, кошти на повернення, що свідчить про те, що остання ухилятимитеся від самостійного та добровільного залишення території України. Рішення набрало законної сили та не оскаржувалось, а отже, згідно положень ч.4 ст.78 КАС України, встановлені цім рішенням обставини, не потребують доказування при розгляді справи за даним позовом. Суд зазначає наступне:

Частиною1 ст.72 КАС України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 4 ст.78 КАС України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, дійсно, судом в рішенні від 19.06.2024 року встановлено та не оспорюється сторонами факт перебування ОСОБА_1 на території України без належних підстав, факт її затримання та поміщення до ПТПІ.

Проте, в судовому засіданні, яке відбулось 19.12.2024 року, стороною захисту були надані докази мешкання відповідачки на території України разом з чоловіком, надані акти про проживання її та чоловіка на території України, що не було спростовано в судовому засіданні представником позивача.

В даному випадку, якщо прийняти позицію позивача, кожен наступний розгляд справи зводився б до автоматичного продовження строку затримання особи, без дослідження та надання доказам належної оцінки.

Посилаючись на положення ч. 8 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», яке передбачає, що примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а так само не може бути застосовано до осіб, які не мають документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України (такі іноземці та особи без громадянства затримуються у встановленому законом порядку з метою ідентифікації, документування та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або примусового видворення відповідно до цього Закону).

Реалізуючи положення ч. 1ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» № 3773-VI, уповноваженою службовою особою ГУ ДМС у Дніпропетровській області відносно відповідача було прийнято рішення про примусове видворення з України № 1 від 19.06.2024 року.

Посадовою особою ДМС зафіксовано, що громадянка Республіки Грузії ОСОБА_1 своїми діями порушує законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме:

- тривалий час ухиляється від виїзду з України після втрати підстав для перебування в Україні;

- відсутні законні підстави для працевлаштування в Україні, а отже відсутні законні джерела отримання фінансового доходу, що унеможливлює придбання транспортних квитків чи інших проїзних документів а також забезпечення свого перебування та проживання на території України;

- недійсний паспортний документ, що не дає право перетину державного кордону України.

Отже, наявність вищевикладених обставин, дало підстави уповноваженій особі ДМС для затримання відповідача з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України, що передбачено положеннями частини 3, частини 4 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI, абзаців першого та другого частини 1, частини 11статті 289 Кодексу адміністративного судочинства України, а також, положеннями підпунктів «b» та «f» пункту 1 статті 5 Європейської конвенції з прав людини від 04.11.1950 року (в чинній редакції Конвенції від 01.08.2021 року), ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (в чинній редакції Закону від 13.03.2006), у зв`язку з чим, відділ №14 у м. Кам`янському Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області звертається до суду з позовною заявою.

Згідно рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 червня 2024 року громадянку Республіки Грузія ОСОБА_1 затримано та поміщено до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, строком на шість місяців. Рішення набрало законної сили.

На теперішній час, суд дає оцінку наданим доказам та обставинам, які є підставою для продовження строку затримання та перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні та приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно положення ч. 4 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» № 3773-VI, Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

У разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.

В судовому засіданні встановлено, що громадянка Грузії ОСОБА_1 під час перебування в ПТПІ звернулася із відповідною заявою і отримала відповідь у вигляді листа, в якому їй було рекомендовано звернутися до відповідних підрозділів територіальних- підрозділів ДМС. Крім того, надано для ознайомлення з принципами та системою міжнародного захисту, алгоритм заповнення заяви анкети, що може допомогти в процесі встановлення обґрунтованих підстав неможливості повернення до країни громадянської належності.

Тобто, відповідач ОСОБА_1 фактично підтвердила свій намір співпрацювати з органами ДМС, але позбавлена такої можливості через перебування в установі закритого типу. Крім того, в судовому засіданні спростовані і інші підстави для продовження строку перебування відповідачки ОСОБА_1 в пункті тимчасового перебування іноземців (ПТПІ) та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, як особа без громадянства яка своїми діями порушує законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме:

- тривалий час ухиляється від виїзду з України після втрати підстав для перебування в Україні;

- відсутні законні підстави для працевлаштування в Україні, а отже відсутні законні джерела отримання фінансового доходу, що унеможливлює придбання транспортних квитків чи інших проїзних документів а також забезпечення свого перебування та проживання на території України;

- недійсний паспортний документ, що не дає право перетину державного кордону України.

Не спростована сторонами та обставина, що відповідач має на території України родичів, житло та джерела для існування.

Протягом часу з 24.09.2022 року громадянку Грузії ОСОБА_1 не було притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення законодавства. Вперше вона була притягнута до відповідальності саме 19.06.2024 року, саме тоді і поміщена до ПТПІ. Тобто, вона фактично не мала можливості як сплатити штраф, так і звернутися до посольства Грузії.

Так само, не доведеним є той факт, що громадянка Грузії ОСОБА_1 умисно тривалий час ухилялася від виїзду з України після втрати підстав для перебування, скільки загальновідомою є обставина оголошення з 05:30 24 лютого 2022 року по всій підконтрольній Україні території військового стану, який триває і на теперішній час. Тобто, з об`єктивних, на погляд суду, причин відповідачка не застосувала необхідних заходів для додержання вимог законодавства України та довела в судовому засіданні, що термін в шість місяців, який вона перебувала в ПТПІ, був достатнім для усвідомлення нею цієї обставини. Навіть в умовах перебування в цій установі, намагалася здійснити дії, спрямовані на легалізацію свого перебування в Україні, звернулася із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області

Відповідно до ч. 11 ст. 289 КАС України, строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Відповідно до ч. 13 ст. 289 КАС України, умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є:

1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його (її) ідентифікації; 2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

З системного аналізу наведених правових норм слідує, що у випадку відсутності співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації та неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи, строк затримання такої особи може бути продовжено шляхом подання відповідного адміністративного позову, який подається кожні шість місяців.

Судом встановлено, що відповідач перебуває на території України без законних підстав, її дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, у неї відсутній документ, що дає право на виїзд з України, але наявні законні джерела надходження коштів на покриття витрат, пов`язаних з перебуванням останньої на території України та законні підстави для працевлаштування в Україні.

Частиною 1 статті 289 КАС України також передбачено, що затримання особи для забезпечення примусового видворення можливе також у разі наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про його (її) примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення або якщо існує ризик його (її) втечі.

В даному випадку позивач не подав до суду жодного доказу, який би свідчив про намір відповідача ухилитися від виконання рішення Державної міграційної служби про примусове видворення, або перешкоджати проведенню процедури видворення або доказів існування ризику його втечі.

Водночас, суд наголошує, що відповідно до п.«f» частини першої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

В п.п. 37, 39 рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» Європейський суд з прав людини вказав, що предметом та метою п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є lex generalis по відношенню до п. 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є гарантувати, що нікого не може бути позбавлено волі у свавільний спосіб, таким чином, незалежно від відповідності національному праву «жодне свавільне утримання ніколи не може вважатися законним».

Стаття 5 Конвенції також вимагає, щоб будь-яке затримання чи взяття під варту здійснювалося у «порядку, передбаченому законом». Це передбачає як додержання матеріальних вимог, наприклад, умов, за яких людина може бути затримана, так і додержання власне процедури позбавлення свободи.

У пункті 103 Рішення Європейського суду з прав людини від 17 квітня 2014 року "Справа "Анатолій Руденко проти України", стало остаточним 17 липня 2014 року (№ 50264/08) вказано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин (див. для застосування цих принципів у контексті підпункту "e" пункту 1 статті 5 Конвенції рішення у справах "Вітольд Літва проти Польщі", заява N 26629/95, п. 78, ЄСПЛ 2000-III, та "Станєв проти Болгарії" [ВП], заява N 36760/06, п. 143, ЄСПЛ 2012).

З огляду на викладене, є підстави вважати, що право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

Таким чином, будь-яке затримання особи має вчинятись відповідно до вимог чинного законодавства, з урахуванням норм міжнародного права, та у відповідності до процедури, визначеної законом.

Суд звертає увагу на те, що у рішенні «Кім проти Росії» від 17.07.2017 року Європейський суд з прав людини зазначив, що параграф 1 (f) статті 5 Конвенції не вимагає, щоб утримання під вартою розглядалося як розумно необхідне, наприклад, для запобігання правопорушення або втечі. Будь-яке позбавлення волі на підставі другої частини параграфа 1 (f) статті 5 буде обґрунтовано, якщо вживаються заходи щодо депортації або екстрадиції.

Якщо ці заходи не супроводжуються особливою ретельністю, позбавлення волі перестає бути допустимим згідно з параграфом 1 (f) статті 5 (§ 113 постанови від 15.11.1996 року по скарзі «Chahal проти Великобританії»). Для того, щоб не стати довільним, позбавлення волі на підставі параграфа 1 (f) має бути сумлінним. Воно повинно бути тісно пов`язане з підставою позбавлення волі, на яке посилається Уряд. Місце і умови утримання під вартою повинні бути відповідними. Тривалість утримання під вартою не повинна перевищувати те, що розумно вимагається для досягнення мети (§ 164 судові рішення Великої палати за скаргою «А. та інші проти Сполученого Королівства», ECHR 2009).

Оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 4 ст. 289 КАС України суд вважає за необхідне покласти на ОСОБА_1 обов`язок звернутися до відповідного територіального підрозділу територіальних органів ДМС з метою ознайомлення з принципами та системою міжнародного захисту та алгоритмом, що може допомогти в процесі встановлення обґрунтованих підстав неможливості повернення до країни громадянської належності.

Відповідно до ч. 18 ст. 289 КАС України на час розгляду судом першої та апеляційної інстанції справи по суті позовних вимог і до набрання рішенням суду законної сили іноземець або особа без громадянства утримується у спеціально обладнаному для таких цілей приміщенні органу (підрозділу) охорони державного кордону, органу Служби безпеки України, який її затримав, або у пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Згідно п. 2 ч. 5 ст. 246 КАС України у резолютивній частині рішення зазначається висновок суду про розподіл судових витрат.

З урахуванням вказаного, судові витрати по справі, відповідно до ч. 5 ст. 139 КАС України, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановлену Кабінетом Міністрів України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, керуючись ст. ст. 5, 9, 19, 77, 244-246, 289, 292, 295, 289 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову відділу №14 у м. Кам`янському Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до ОСОБА_1 про продовження строку затримання та перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою ідентифікації та забезпечення видворення громадянки Грузії за межі території України відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Рішення суду, відповідно до статті 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом десяти днів шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 289 КАС України суд покладає на ОСОБА_1 обов`язок:

-Протягом 15 днів звернутися до відповідного територіального підрозділу територіальних органів ДМС з метою ознайомлення з принципами та системою міжнародного захисту та алгоритмом, що може допомогти в процесі встановлення обґрунтованих підстав неможливості повернення до країни громадянської належності.

Відповідно до ч. 18 ст. 289КАС України на час апеляційного оскарження іноземці або особи без громадянства, у яких відсутні документи, що дають право на виїзд з України, продовжують утримуватися у спеціально обладнаних для цих цілей приміщеннях органів (підрозділів) охорони державного кордону чи Служби безпеки України або в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Відомості про учасників справи згідно пункту 4 частини 5 статті 246 КАС України:

- представник позивача: Відділу №14 у місті Кам`янському Головного управління ДМС України в Дніпропетровській області, юридична адреса: Дніпропетровська область, м. Кам`янське, вул. Архітектурна 10А,;

- відповідач: ОСОБА_1 , фактичне місце перебування: Миколаївський ПТПІ ДМС України, Миколаївська область, с. Мартинівське вул. Європейська 1;

- представник відповідача адвокат Терещенко Дмитро Володимирович, юридична адреса: м. Харків, вул. Пушкіна, буд. 96-а, 61024.

Дата складання повного тексту судового рішення 23.12.2024 року.

Суддя: Кузнєцова А. С.