Справа № 420/18729/24
Суддя: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення: 2024-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді: Юхтенко Л.Р.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Національної поліції України в Одеській області (, місце знаходження: 65080, м. Одеса, вул. Ак. Філатова, 15А) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 17 червня 2024 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Національної поліції України в Одеській області (, місце знаходження: 65080, м. Одеса, вул. Ак. Філатова, 15А), в якій позивач просить:

Визнати протиправними дії ГУНП в Одеській області щодо встановлення надбавки за вислугу років на державній службі головному спеціалісту управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Одеській області ОСОБА_1 з 01 січня 2024 року в розмірі 30% посадового окладу.

Зобов`язати ГУНП в Одеській області здійснити перерахунок та виплачувати надбавку за вислугу років на державній службі головному спеціалісту управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Одеській області ОСОБА_1 відповідно до статті 52 Закону України «Про державну службу» з 01 січня 2024 року у розмірі 50% посадового окладу.

Ухвалою від 10 липня 2024 року після усунення недоліків у позовній заяві позивачу поновлено строк звернення до суду та позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) учасників справи в порядку ч. 5 ст. 262 КАС України.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є працівником ГУНП в Одеській області, на посаді державного службовця, головний спеціаліст управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку з 07.11.2015 року.

Позивач зазначила, що відповідно до ч.1 ст.52 Закону України «Про державну службу», наказом ГУНП в Одеській області № 1016 від 12.10.2016 їй було встановлено максимальну надбавку за вислугу років на державній службі у розмірі 48 відсотків посадового окладу, оскільки вислуга років на державній службі на дату призначення становила понад 16 років.

Однак, 01 січня 2024 року набрав чинності Закон України «Про державний бюджет України на 2024 рік» № 0460-ІХ, абзацом другим пункту 12 розділу «Прикінцеві положення» якого визначено, що надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.

На виконання пункту 12 Прикінцевих положень Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» їй було здійснено перерахунок надбавки за вислугу років та встановлено надбавку за вислугу років на державній службі з 01 січня 2024 року у розмірі 30 відсотків посадового окладу, оскільки вислуга років на державній службі становить понад 23 роки.

Позивач не погоджується з такими діями відповідача.

На думку позивача, застосування ГУНП в Одеській області норм Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік» стосовно перерахування надбавки за вислугу років, якими звужується обсяг прав, пільг, компенсацій і гарантій державних службовців, передбачених спеціальним законом у сфері державної служби Законом України «Про державну службу» суперечить ст. 58 Конституції України, Бюджетному кодексу України, та порушує принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, який є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави.

Посилаючись на практику Конституційного Суду України, позивач вважає, що положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» щодо встановлення розміру надбавки за вислугу років на державній службі не відповідає нормам Конституції України та нормам спеціального Закону України «Про державну службу» №889-УІІІ, а тому не може бути застосовано до визначення розміру надбавки за вислугу років.

Встановлений частиною другою статті 95 Конституції України та частиною другою статті 38 Бюджетного кодексу України перелік правовідносин, які регулюються законом про Державний бюджет України, є вичерпним, тому цим законом не можуть вноситися зміни, зупинятися дія чинних законів України, а також встановлюватися інше (додаткове) правове регулювання відносин, що є предметом інших законів України.

Таке неодноразово підтверджувалось у рішеннях Конституційного Суду України, наприклад, рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2020 року №3-р/2020 (справа №1-247/2018(3393/18), яким констатовано, що Бюджетним кодексом України не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України. Така ж сама правова позиція Конституційного Суду України визначена і в його рішеннях від 9 липня 2007 року №6-рп/2007, від 22.05.2008 № 10-рп/2008, від 30.11.2010 № 22-рп/2010, від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 тощо. Тому, варто враховувати, що зупинення на 2024 рік Законом України «Державний бюджет України на 2024 рік» дії приписів ряду законів може бути оскаржене у Конституційному Суді України і відповідні положення Закону, з великою вірогідністю можуть бути визнані неконституційними, що матиме негативні наслідки для правової та фінансової системи держави.

Також позивач звертає увагу, що «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» повинні застосовуватись на підставі норм Конституції України та не можуть суперечити їй, а тому, скасування та перерахування усіх відсотків за вислугу років, вже встановлених до 01.01.2024 року, суперечить Конституції України.

З наведених підстав, позивач просить задовольнити позовні вимоги.

До суду 25 липня 2024 року від відповідача надійшла заява про залишення позову без розгляду, яка обґрунтована тим, що позивачем було пропущено процесуальний строк на звернення до суду із адміністративним позовом.

Ухвалою від 23 грудня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача про залишення позову без розгляду.

Також до суду 25 липня 2024 року від відповідача надійшла заява про продовження процесуального строку на подачу відзиву на позовну заяву та витребуваних доказів.

Та 31 липня 2024 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача позовні вимоги не визнає та просить відмовити у задоволенні позову, зазначивши, що відповідно до ст.50 Закону України «Про державну службу» надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.

Відповідно до наказу ГУНП в Одеській області від 12.10.2016 №1016 о/с стаж державної служби ОСОБА_1 , що дає право на встановлення державному службовцю надбавки за вислугу років, станом на 01.10.2016 визначено -16 років 07 місяців 03 дні, та ОСОБА_1 було встановлено надбавку за вислугу років станом на 01.10.2016 у розмірі 48% посадового окладу.

Станом на 2023 рік стаж державної служби ОСОБА_1 вже становив більше 22 років, відповідно і надбавка за вислугу років становила 50% посадового окладу.

Однак, 01 січня 2024 року набрав чинності Закон України «Про державний бюджет України на 2024 рік», абзацом другим пункту 12 розділу «Прикінцеві положення» якого визначено, що надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 % посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.

На виконання пункту 12 розділу «Прикінцевих положень» Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» наказом ГУНП в Одеській області від 22.01.2024 №82 відповідно до схеми посадових окладів на посадах державної служби з урахуванням сімей і рівнів посад, юрисдикції та типів державних органів у 2024 році, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2023 року №1409 «Питання оплати праці державних службовців на основі класифікації посад у 2024 році» ОСОБА_1 встановлено посадовий оклад 11855 гривень та враховуючи те, що стаж державної служби станом на 01.01.2024 року ОСОБА_1 становив більше 23 років, надбавка за вислугу років з урахуванням пункту 12 розділу Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» становить 30% посадового окладу. ОСОБА_2 була встановлена Головним управлінням надбавка за вислугу років у розмірі 30% посадового окладу.

На думку представника відповідача, такі дії ГУНП є правомірними, оскільки відповідно до ст.2 Закону № 783-ХІУ органи державної влади здійснюють свою діяльність виключно за рахунок бюджетного фінансування (крім випадків, визначених цим Законом) в межах, передбачених Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік. Фінансування утворення, реорганізації та ліквідації органів державної влади здійснюється в межах коштів, передбачених на утримання органів державної влади Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік або (у разі недостатності такого фінансування) після внесення відповідних змін до такого Закону, та правове регулювання відносин державної служби здійснюється не лише і не виключно Законом України "Про державну службу", але й іншими законами України, та навіть підзаконними нормативно-правовими актами.

Представник відповідача зазначив, що пункт 12 розділу "Прикінцеві положення" Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" врегульовує вужче коло правовідносин, ніж стаття 52 Закону України "Про державну службу", оскільки визначає на період 2024 року умови оплати праці державних службовців тільки тих державних органів, які провели класифікацію посад державної служби, та це дає підстави для висновку, що у 2024 році норми пункту 12 розділу "Прикінцеві положення" Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" є спеціальними відносно норм статті 52 Закону України "Про державну службу", а отже саме вони підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються вимоги, докази, якими вони підтверджуються, суд встановив таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено паспортом громадянина України.

Сторони не заперечують, що позивач працює ГУНП в Одеській області, на посаді державного службовця, головний спеціаліст управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку з 07.11.2015 року.

Відповідно до інформації щодо нарахування та виплати заробітної плати ОСОБА_1 за період з грудня 2023 року по травень 2024 року, суд встановив, що у грудні 2023 року позивачу було нараховано надбавку за вислугу років в розмірі 50 % в сумі 2900 грн, а у січні 2024 року позивачу нараховано надбавку за вислугу років в розмірі 30 % в сумі 3556,50 грн.

Також відповідно до листа «Про надання інформації» від 26.07.2024 року Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку, відсутній наказ про встановлення надбавки за вислугу років у розмірі 30 % ОСОБА_1 .

Не погодившись із зменшенням відсоткового розміру надбавки за вислугу років з 01 січня 2024 року, позивачка звернулася до суду із цим позовом.

Проаналізувавши положення чинного законодавства України, що регулює спірні правовідносини, враховуючи обставини справи, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, Законом України «Про державну службу» та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Частиною 1 статті 50 Закону України «Про державну службу» визначено, що держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.

Згідно з ст. ст. 46, 50 Закону України «Про державну службу», стаж державної служби дає право на встановлення державному службовцю надбавки за вислугу років та надання додаткової оплачуваної відпустки та передбачено, що заробітна плата державного службовця складається з: - посадового окладу; - надбавки за вислугу років; - надбавки за ранг державного службовця; - виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця у розмірі 50 відсотків посадового окладу тимчасово відсутнього державного службовця; - виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою державної служби за рахунок економії фонду посадового окладу за відповідною посадою; - премії (у разі встановлення).

Відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону України «Про державну службу» надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.

09 листопада 2023 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про Державний бюджет на 2024 рік», пунктом 12 розділу «Прикінцеві положення» якого визначено, що у 2024 році заробітна плата державного службовця державного органу, який провів класифікацію посад державної служби, складається з посадового окладу, надбавки за ранг державного службовця, надбавки за вислугу років, місячної або квартальної премії, компенсації за додаткове навантаження та за вакантною посадою, грошової допомоги, що виплачується з наданням щорічної основної оплачуваної відпустки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та інших доплат, передбачених законами України.

Надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.

В абзаці четвертому пункту 12 розділу «Прикінцеві положення» зазначено, що норми Закону України "Про державну службу" щодо умов та порядку оплати праці державних службовців застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Тобто, Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» запроваджено норму, яка суперечить нормі ч. 1 ст. 52 Закону України «Про державну службу», а саме зменшує максимальну межу розміру надбавки за вислугу років на державній службі з 50 відсотків до 30 відсотків, та зменшує розмір самої надбавки з 3 до 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.

Так, надаючи тлумачення статті 58 Конституції України у Рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України зазначив, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (абзаци перший і другий пункту 2 мотивувальної частини Рішення).

У Рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп і від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001 зроблено аналогічні висновки про те, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Водночас Конституційний Суд України звернув увагу на те, що частина перша статті 58 Конституції України передбачає винятки із конституційного принципу неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001).

Крім того, у своїх рішеннях Конституційний Суд України постійно наголошує на тому, що ключовим у питанні розуміння гарантованого статтею 8 Конституції України принципу верховенства права є принцип юридичної (правової) визначеності, який вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року № 2-р/2017).

Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005).

Отже, державні установи повинні бути послідовними щодо прийнятих ними нормативних актів, а також дотримуватися розумної рівноваги між передбачуваністю (довірою, законними очікуваннями, впевненістю) особи і тими інтересами, заради забезпечення яких у регулювання вносяться зміни. Повага до такої впевненості, як зазначав Європейський суд з прав людини, має бути мірою правового захисту у внутрішньому праві проти свавільного втручання державних органів у гарантовані права (пункт 156 Рішення у справі "Kopecky проти Словаччини" від 28 вересня 2004 року, заява № 44912/98).

Одним із механізмів запобігання свавільному втручанню держави та її органів у реалізацію прав і свобод людини є закріплений у частині третій статті 22 Конституції України принцип недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних.

Таким чином, надання нормативно-правовому акту ретроактивної дії не порушуватиме принципи незворотності дії в часі та правової визначеності, якщо ці зміни не погіршують правове становище особи: не встановлюють чи не посилюють юридичну відповідальність, не скасовують і не обмежують чинні права і свободи.

Аналогічні висновки зроблено колегією суддів Касаційного адміністративного суду Верховного Суду в рішенні від 06.04.2023 по справі № 260/3564/22.

Вирішуючи спір, суд враховує, що неузгодженість між чинними нормативно-правовими актами, їхнє протиріччя з одного й того самого предмета регулювання, а також суперечність між двома або більше формально чинними нормами права, прийнятими з одного і того ж питання, в теорії права відомі як колізія норм права.

Для безумовного дотримання конституційних імперативних норм щодо обов`язку кожного неухильно додержуватися Конституції та законів України (ст. 68 Основного Закону України) надважливо, щоб система законодавства відповідала усім критеріям «якості закону», зокрема, правове регулювання було чітким та послідовним, не допускало неоднозначного тлумачення правових норм, а також існування суперечливих або конфліктуючих між собою положень.

Тобто, що якщо норми, які регулюють співіснування людей, мають забезпечувати чіткі орієнтири правомірності поведінки і правовий порядок, то вони не повинні суперечити одна одній, мають взаємно узгоджуватись; позначаючи сукупність узгоджених між собою елементів як «систему»; норми права повинні створювати здатний належним чином функціонувати порядок людського співіснування.

Водночас, відходження від цього критерію призводить до виникнення колізій у законодавстві, що зумовлює настання негативних наслідків, зокрема, появу значної кількості юридичних спорів; перешкоду для формування єдиної та сталої судової практики; необхідність відступу від раніше сформульованих правових висновків Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду; врешті це стає однією з вагомих причин зниження довіри до суб`єктів владних повноважень, судів та держави в цілому.

Вирішення колізій у законодавстві, якщо суб`єкти нормотворення тривалий час не вживають заходів для їх усунення, стає завданням суду. Виконання цього завдання вимагає від суду: 1) встановлення факту існування правової колізії (ситуація, за якої два або більше нормативних акти або норми одного акта регулюють по різному одні і ті ж суспільно-управлінські відносини) та 2) надання пріоритету одному із нормативних актів або норм одного акта.

Загальні підходи до вирішення колізій у законодавстві визначені у положеннях Конституції України, зокрема: 1) Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй; норми Конституції України є нормами прямої дії (ч. ч. 1-3 ст. 8); 2) чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ВРУ), є частиною національного законодавства України; укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України (ст. 9); 3) закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У свою чергу Кодекс адміністративного судочинства України містить такі норми, які визначають підходи до вирішення колізій у законодавстві: 1) суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) (ч. ч. 1-2 ст. 6); 2) у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана ВРУ, або іншому правовому акту, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України та ін.

У рішенні від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 Конституційний Суд України в вкотре наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

Виходячи з того, що предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, що обумовлено положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, Конституційний Суд України в Рішенні від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020 дійшов висновку, що Кодексом не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію або скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України (абзац восьмий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Таким чином, з урахуванням наведеного, в спірних правовідносинах до застосування підлягає норма спеціального нормативно-правового акту, а саме ч. 1 ст. 52 Закону України «Про державну службу», а не п. 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», яким звужується обсяг прав та гарантій державних службовців, визначених чинним законодавством.

У свою чергу, роз`яснення НАДС, інших міністерств та центральних органів виконавчої влади щодо розрахунку заробітної плати мають лише інформаційний характер і не встановлюють правових норм, а тому не можуть покладатися в основу видання наказів щодо встановлення складових заробітної плати державних службовців.

При цьому, скасування судом спірного наказу в частині, що стосується позивача, за вищезазначених обставин у повному обсязі відповідає способу відновлення порушеного права позивача та не потребує окремого визнання протиправними дій щодо видання такого наказу, як самостійного способу захисту порушеного права.

Таким чином, з урахуванням наведених норм та обставин, суд доходить висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог - визнати протиправними дії ГУНП в Одеській області щодо встановлення надбавки за вислугу років на державній службі головному спеціалісту управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Одеській області ОСОБА_1 з 01 січня 2024 року в розмірі 30% посадового окладу; зобов`язати ГУНП в Одеській області здійснити перерахунок та виплачувати надбавку за вислугу років на державній службі головному спеціалісту управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Одеській області ОСОБА_1 відповідно до статті 52 Закону України «Про державну службу» з 01 січня 2024 року у розмірі 50% посадового окладу.

Згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, оцінюючи встановлені факти, суд дійшов висновку, що відповідач, заперечуючи проти позову не довів, з посиланням на відповідні докази, правомірності своїх дій, а тому позовні вимоги належать задоволенню повністю.

У зв`язку з тим, що позивач звільнена від сплати судового збору, у суду відсутні підстави для стягнення судового збору за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Національної поліції України в Одеській області (, місце знаходження: 65080, м. Одеса, вул. Ак. Філатова, 15А) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,- задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції України в Одеській області (, місце знаходження: 65080, м. Одеса, вул. Ак. Філатова, 15А) щодо встановлення надбавки за вислугу років на державній службі головному спеціалісту управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Одеській області ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) з 01 січня 2024 року в розмірі 30% посадового окладу.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції України в Одеській області (, місце знаходження: 65080, м. Одеса, вул. Ак. Філатова, 15А) здійснити з 01 січня 2024 року перерахунок та виплату надбавки за вислугу років на державній службі головному спеціалісту управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Одеській області Гремалюк Галині Миколаївні (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) відповідно до статті 52 Закону України «Про державну службу» у розмірі 50% посадового окладу, з урахуванням здійснених виплат.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст.ст. 295,297 КАС України, з урахуванням п.п.15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя Л.Р. Юхтенко