Справа № 420/2412/24
Суддя: Танцюра К.О.
Дата ухвалення: 2024-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2412/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді ТанцюриК.О., розглянувши у порядку письмового провадження у м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби України в Одеській області про визнання протиправними дій, скасування вимоги та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

22.01.2024 року до суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби України в Одеській області, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Державної податкової служби України в Одеській області щодо нарахування ОСОБА_1 штрафних санкцій та пені станом на 10.01.2024 р. на загальну суму 37 788,74 (тридцять сім тисяч сімсот вісімдесят вісім гривень сімдесят чотири копійки);

- скасувати Вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-10230-54 від 24.11.2020 року Головного управління ДПС України в Одеській області щодо нарахування ОСОБА_1 штрафних санкцій та пені на загальну суму 35 588,74 (тридцять п`ять тисяч п`ятсот вісімдесят вісім гривень сімдесят чотири копійки);

- зобов`язати Головне управління ДПС в Одеській області здійснити коригування відомостей в картці платника єдиного соціального внеску шляхом виключення з неї інформації про наявність у ОСОБА_1 боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.01.2024 справу передано для розгляду судді Одеського окружного адміністративного суду Корой С.М.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 01.03.2024 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.06.2024, у зв`язку з прийняттям рішення Вищої ради правосуддя №1872/0/15-24 від 18 червня 2024 року про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Одеського окружного адміністративного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку, адміністративну справу передано для розгляду судді Танцюрі К.О.

Ухвалою суду від 01.07.2024 прийнято до провадження справу та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Ухвалою суду від 09.08.2024 витребувано у Головного управління ДПС в Одеській області належним чином засвідчену копію вимоги Головного управління ДПС України в Одеській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-10230-54 від 24.11.2020 року і документів на підставі яких її прийнято та копію ідентифікаційних даних відносно ОСОБА_1 .

21.11.2024 до суду від Головного управління ДПС в Одеській області надійшли витребувані документи по справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві зазначала, що ОСОБА_1 перебувала на обліку відповідача як фізична особа-підприємець та за період здійснення діяльності ФОП у неї виникла заборгованість з плати Єдиного внеску на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Позивач вказала, що ОСОБА_1 була подана заява державному реєстратору про припинення діяльності фізичної особи - підприємця, але через свою необізнаність вважала, що цього достатньо для зняття з обліку. Позивач вказала, що за період з 2017 року по 2020 рік, представниками Головного управління ДПС України в Одеській області не було здійснено жодних дій, щодо погашення позивачем заборгованості по сплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Позивач, посилаючись на ЄСПЛ, норми діючого законодавства, а також те, що відповідачем не надано жодного акту перевірки, просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач повідомлявся про розгляд справи, відзив на позовну заяву до суду не надходив.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Головним управлінням ДПС в Одеській області складено вимогу про сплату боргу від 24.12.2022 №Ф-10230-54У, яка виставлена ОСОБА_1 та згідно якої загальна сума боргу платника єдиного внеску становить 35 588,74грн.

Згідно наданих ГУ ДПС в Одеській області до суду ідентифікаційних даних відносно ОСОБА_1 , позивач перебуває на обліку податкових органів з 24.12.2001, відомості про припинення підприємницької діяльності -відсутні.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами ст. 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Податковий кодекс України (далі - ПК України) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Закон № 5464 визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 5464 єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону № 5464 мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Абзацом 4 частини першої статті 4 Закону № 5464 визначено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи, які забезпечують себе роботою самостійно, та фізичні особи, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту).

Згідно з абзацом 2 пункту 3 частини першої статті 7 Закону № 5464 єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Отже метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 02 квітня 2020 року (справа №620/2449/19), постанові від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19) та в подальшому підтримана у постановах від 4 грудня 2019 року (справа №440/2149/19), від 23 січня 2020 року (справа №480/4656/18).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у спірний період не перебувала в офіційних трудових відносинах з іншими платниками податків, відповідно, роботодавцем як податковим агентом за неї не сплачувався єдиний внесок. Доказів іншого до суду надано не було.

Доводи позивача про те, що оскільки податковим органом не проводилась перевірка, актів не складалось, а позивач про проведення перевірки чи борг жодним чином не повідомлявся, то спірна вимога про сплату боргу (недоїмки) є протиправною та підлягає скасуванню є необґрунтованими, внаслідок того, що податковий борг визначено не за результатами перевірки, а на підставі даних інформаційної системи податкових органів.

Разом з тим, судом встановлено, що позивач не оскаржує розмір заборгованості та період її виникнення, єдиним доводом щодо протиправності оскаржуваної вимоги, представник позивача зазначає відсутність у позивача доходу від здійснення підприємницької діяльності та не проведення перевірки контролюючим органом.

Щодо посилання позивача на те, що вона звернулась до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця за її рішенням, суд зазначає, що зазначене не підтверджується жодними доказами.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання протиправними дії Головного управління Державної податкової служби України в Одеській області щодо нарахування ОСОБА_1 штрафних санкцій та пені станом на 10.01.2024 р. на загальну суму 37 788,74 (тридцять сім тисяч сімсот вісімдесят вісім гривень сімдесят чотири копійки); скасування Вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-10230-54 від 24.11.2020 року Головного управління ДПС України в Одеській області щодо нарахування ОСОБА_1 штрафних санкцій та пені на загальну суму 35 588,74 (тридцять п`ять тисяч п`ятсот вісімдесят вісім гривень сімдесят чотири копійки); зобов`язання Головне управління ДПС в Одеській області здійснити коригування відомостей в картці платника єдиного соціального внеску шляхом виключення з неї інформації про наявність у ОСОБА_1 боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Решта доводів та заперечень висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд вважає, що адміністративний позов позивача не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.О. Танцюра

.